orvosi krimi

ROBIN COOK

Vektor

Fordította Fazekas László

Szerkesztő Ivanics István és Talpas János

I.P.C. Könyvek Kft.

Budapest 1999

ISBN 963-635-149-x

orvosi krimi

BEVEZETÉS

Péntek, október 15.

Jason Papparis már csaknem harminc éve szőnyeggel kereskedett. Az athéni Plaka negyedben kezdte a hatvanas évek végén, és főleg amerikai turistáknak árult kecske- és birkabőröket, gyapjúszőnyegeket. Az üzlet jól ment, élvezte a munkát, és főleg a fiatal, egyetemista korú lányokat kedvelte, akiknek készséggel megmutatta szeretett városa éjszakai életét is.

Mindaddig, amíg a sors közbe nem szólt. Tikkasztóan meleg nyári estén a New York-i Queensből érkező Helen Herman vetődött be az üzletbe, és élvezettel legeltette a szemét Jason legszebb szőnyegein, sőt, néhányat óvatosan meg is simogatott. A romantikus Helent menthetetlenül rabul ejtette Jason simogató tekintete és odaadó figyelmessége.

Jason szíve is lángra gyúlt, és miután Helen visszatért az Államokba, úgy érezte, végtelenül magányos. Szenvedélyes hangú leveleket váltottak, és egy New York-i látogatás Jasonben még magasabbra szította a szenvedélyt. Elhagyta Görögországot, feleségül vette Helent, és áthelyezte Manhattanbe az üzletét.

A vállalkozás virágzott. A görög és török szőnyeggyártókkal kialakított szoros kapcsolata jó szolgálatot tett Jasonnek, és egyfajta monopolhelyzetbe juttatta. Ahelyett, hogy üzletet nyitott volna New Yorkban, bölcsen úgy döntött, kizárólag nagykereskedelemmel foglalkozik. Alkalmazottai nem voltak, csupán egy irodája Manhattanben és egy raktára Queensben. Az érdemi feladatokat egyedül is el tudta látni, az adminisztratív teendők elvégzésére pedig alkalmanként fölvett néha valakit.

Üzleti tárgyalásait Jason telefonon bonyolította le, megrendeléseit, üzeneteit faxon küldte el, következésképp az irodában elenyésző volt a forgalom.

Egy pénteki napon Jason éppen az íróasztalánál ült, amikor az ajtóba vágott keskeny nyíláson át bedobták a postáját. Lerakta elmaradhatatlan cigarettáját a csikkekkel teli hamutartó szélére, és odament, hogy megnézze, mit kapott - elsősorban banki értesítésre számított, régen várt átutalások megérkezésére. Karosszékébe visszaülve sorra felbontotta a küldeményeket, ami fontos volt, azt a megfelelő irattálcába rakta, a hirdetéseket, különböző holmik vásárlására buzdító szórólapokat pedig a szemétkosárba. Az utolsó előtti borítékot kézbe véve kissé meghökkent - négyzet alakúnak tűnt a szokásos téglalap helyett, és a közepén kissé kidudorodott. A pecsétre nézve Jason látta, hogy postahivatalban adták fel, nem valamelyik utcai ládába dobták. A boríték bal alsó sarkában kézi bélyegző nyoma látszott, és mellette az öntapadó címkére nyomtatott magyarázat: TÖRÉKENY!

Jason kíváncsian forgatta a kezében a borítékot. Meglehetősen vastag, puha, jó minőségű papírból készült, nem olyanból, mint amilyeneket célzott hirdetések továbbítására használnak, és mégis, feladókért egy takarítóvállalat szerepelt rajta: "ACME Takarítószolgálat: Hagyja ránk a port"! A cég központja valahol az alsó Broadwayn volt.

A küldeményt személyesen neki címezték, és nem a Corinthian Rug Companynek, még azt is ráírták, hogy: Kizárólag személyes felbontásra.

A kidudorodó részt hüvelyk- és mutatóujja közé fogva Jason megpróbált rájönni, mi lehet benne, de egyetlen használható ötlet sem jutott az eszébe. Kíváncsian felvágta a borítékot, belenézett, és összehajtott, a borítékhoz hasonlóan kiváló minőségű, vastag papírból készült lapot látott benne.

- Mi az ördög lehet?! - kérdezte fennhangon. Biztos volt abban, hogy nem valamilyen szokványos hirdetés. Kivette a lapot - közben arra gondolt, milyen ragyogó reklámügynök lehet az, aki ilyen drága hirdetést rá tud tukmálni egy takarítóvállalatra -, és látta, hogy a két összeérő széle le van ragasztva, a közepére pedig figyelmeztetést nyomtattak: MEGLEPETÉS!

Lefejtette a ragasztószalagot, és az összehajtott lap szétnyílt, a benne lévő kis tasak pedig port és apró fényes csillagocskákat lövellt ki. Jasont megijesztette a váratlan fejlemény, pillanatra mozdulatlanná merevedett, majd többször is mély lélegzetet vett, beszívta a port. Utána elmosolyodott, mert meglátta a lap belső felére nyomtatott felhívást: "Hívjon minket, hogy eltüntessük a szemetet".

Elképedve csóválta a fejét. Bárki találta is ki, az ACME reklámja remek volt, ötletes, egyéni és hatékony. Már azt fontolgatta, hogy szerződést kellene kötnie a céggel, amikor eszébe jutott, hogy fölösleges, mert az irodabérleti díjban a takarítás is benne van. Jason a papírkosárba dobta a borítékot, és nekiállt lesöpörni ingéről az apró, csillogó szemcséket. Közben többször is tüsszentenie kellett, de akkorát, hogy a szeme könnyes lett. Mint péntekenként általában, Jason ezen a napon is korán befejezte a munkát. A kellemes őszi időt élvezve gyalog ment a Grand Central Stationre, a negyed hatkor induló elővárosi vonathoz. Negyvenöt perccel indulás után, a megállójához közeledve furcsa nyilallás támadt a mellkasában. Reflexszerűen nagyokat nyelt, de hasztalan, a fájdalom nem múlt el. A torkát is hiába köszörülte, annak sem volt semmilyen hatása. Jobb ötlete nem volt, mint hogy néhányszor ráüssön a mellére, és mélyeket lélegezzen, hátha attól enyhülni fog a fájdalom.

A mellette ülő nő leeresztette az újságját, és aggódva megkérdezte:

- Valami baj van?

- Nem. Dehogy! - mentegetőzött Jason, és arra gondolt, hogy talán a szokásosnál is többet dohányzott, attól lélegzik olyan nehezen.

Este megpróbált tudomást nem venni a mellét birizgáló, furcsa érzésről, de hiába, az csak nem múlt el. Helen akkor jött rá, hogy valami baj van, amikor Jason csak piszkálta az ételt, ahelyett, hogy jóízűen evett volna. Megszokott pénteki helyükre, egy helyi görög étterembe mentek. Azután szoktak rá, és keresték fel hetente legalább egyszer, hogy egyetlen lányuk kiröpült a fészekből, elment az egyetemre.

- Valamit érzek a mellemben - vallotta be vonakodva Jason, miután Helen már sokadszor megkérdezte, mi baja van.

- Remélem, nem kapott el már megint az influenza - mondta az asszony.

Bár Jason alapvetően makkegészséges volt, a sok cigaretta miatt gyakran kapott légúti fertőzést, különösen influenzát, három éve pedig súlyos tüdőgyulladása volt.

- Biztos, hogy nem influenza - válaszolta. - Még nincs itt az ideje. Vagy igen?

- Engem kérdezel? - dobta vissza a kérdést Helen.

- Nem tudom, de mintha tavaly is ilyentájt kapott volna el.

- Nem. Az később volt, novemberben.

Hazatérve az asszony ragaszkodott hozzá, hogy megmérje Jason lázát - 37,4 fok volt, nem sokkal több a normálisnál. Felvetődött bennük, hogy talán ki kellene hívni dr. Goldsteint, a háziorvosukat, de hamar le is tettek róla, nem akarták a hétvégén háborgatni.

- Hogy miért mindig hétvégén van baj?! - kérdezte panaszosan Helen.

Jason nagyon rosszul aludt. Az éjszaka közepén annyira megizzadt, hogy kénytelen volt lezuhanyozni, és miközben törülközött, hidegrázás vett erőt rajta.

- Ez majd elmulasztja! - mondta Helen, miután a sokadik takarót is rárakta az egész testében reszkető férfira. - Reggel kihívjuk az orvost.

- Mit tud csinálni?! - nyögte Jason. - Elkapott az influenza. Azt fogja mondani, maradjak itthon, szedjek aszpirint, igyak sokat, és pihenjek:

- Lehet, hogy ad valamilyen antibiotikumot - válaszolta az asszony.

- Tavalyról maradt egy adag. A gyógyszerszekrényben van. Biztosan rendbe hoz, fölösleges orvost hívni.

Jason állapota azonban vasárnapra sem javult, és késő délután a férfi kénytelen volt beismerni, hogy az aszpirin, a sok folyadék és az antibiotikum ellenére is rosszabbul érzi magát - a kellemetlen érzés fájdalommá fokozódott a mellében, 39,4 fokra felszökött a láza, és erősen köhögött. Ennél is rosszabb volt azonban a hasogató fejfájás és az egész testére kiterjedő izomfájdalom.

Dr. Goldsteint nem sikerült elérni - az orvos Connecticut-ban töltötte a hétvégét -, de Helen megfogadta a telefonválaszolón hagyott tanácsot, és bevitte Jasont a legközelebbi kórház ügyeletére. Hosszú várakozás után végre előkerült egy orvos, alaposan megvizsgálta a férfit, és miután a röntgenfelvételét is megnézte, ott tartotta, a nővérnek pedig szólt, hogy azonnal hívja dr. Heitmant, dr. Goldstein pácienseinek kezelőorvosát. Influenzát és szövődményként jelentkező tüdőgyulladást állapított meg, és intravénásan adagolt antibiotikumot rendelt Jasonnek. A férfi soha életében nem érezte még olyan rosszul magát, mint amikor nem sokkal éjfél előtt elhelyezték az egyik kórteremben. Erős mellkasi fájdalomra panaszkodott, amely szinte elviselhetetlenné vált, ha köhögött, és kínzó fejfájásra. Amikor dr. Heitman megvizsgálta, könyörgött, hogy segítsenek rajta, és kapott is Percodant.

Csaknem fél óra eltelt, mire a fájdalomcsillapító hatni kezdett. Dr. Heitman addigra már elment. Jason kimerülten feküdt az ágyon, de álom nem jött a szemére, érezte. hogy a testében élet és halál küzd egymással. Oldalra bukott fejjel ránézett a félhomályban arctalanná váló Helenre, és megszorította a kezét. Az asszony nem szólt, meg sem mozdult, és Jason arcán kövér könnycsepp indult el, gördült le lassan, a párna felé. Lelki szemeivel ugyanolyan fiatal, ellenállhatatlanul vonzó lánynak látta Helent, mint amilyen akkor volt, amikor belépett a Plakában az üzletébe.

Helen arca egyre elmosódottabbá vált, sűrűsödő homály támadt a-helyén, és a fájdalom is enyhülni kezdett. Éjjel fél egykor Jason Papparis életében utoljára elaludt, és már nem volt magánál, amikor sietve bevitték az intenzív kezelőbe, ahol dr. Kevin Fowler utolsó, elkeseredett kísérletet tett, hogy visszarángassa az életbe.

1. FEJEZET

Hétfő, október 18. 4.30

A repülőgép hajtóművei ki-kihagytak. Az egyik pillanatban még fülsiketítő zúgás hallatszott, a következőben pedig síri csönd, mintha a pilóta egyetlen mozdulattal mindet kikapcsolta volna. Jack Stapleton rémülten figyelt, tudta, hogy a családja a gép fedélzetén van, de semmit nem tehet, hogy megmentse. Egyértelmű volt, hogy a gép le fog zuhanni.

- Ne! - kiáltotta tehetetlenül. - Ne! Ne!

Rémült kiabálása szerencsére felébresztette rendszeresen visszatérő rémálmából, és felült az ágyban. A tüdeje olyan hevesen zihált, mintha nagypályás kosárlabda-mérkőzést fejezett volna be éppen, és az orra hegyén izzadságcsöpp fénylett. Pár pillanatig nem is tudta, hol van, és csak lassan vált ismerőssé a hálószoba. Fokozatosan arra is rájött, hogy a szaggatott búgás nem a repülőgép meghibásodott hajtóműveitől, hanem a telefontól származik.

Stapleton tekintete a rádióval egybeépített ébresztőóra kijelzőjére ugrott. A készülék hajnali fél ötöt mutatott! Ki lehet az az őrült, aki ilyen elképesztő időpontban telefonál?! Miközben a kagylóért nyúlt, eszébe jutott a nyolc évvel korábbi éjszaka, amikor szintén váratlan telefonra riadt, hogy megtudja, a felesége és két gyereke repülőgép-katasztrófa áldozata lett. Félelemtől érdes hangon szólt bele a készülékbe.

- Szóval felébresztettelek! - válaszolta egy női hang. A vonal rossz volt, erősen recsegett.

- Nem tudom, miből gondolja - mondta Stapleton. Már eléggé magához tért, hogy fullánkos megjegyzést tegyen. - Kivel beszélek?

- Laurie, vagyok. Sajnálom, hogy megzavartalak az alvásban. Muszáj volt. - a kijelentést nevetés kísérte.

Stapleton pillanatra behunyta a szemét, aztán ismét megnézte az órát, hogy biztos legyen benne, nem tévedett. Valóban hajnali fél ötöt mutatott!

- Figyelj! - folytatta Laurie. - Gyorsan mondom: ma veled akarok vacsorázni.

- Ez hülye vicc.

- Nem. Komolyan mondom. Beszélnem kell veled, és szeretném vacsora mellett elintézni! A vendégem vagy. Mondd, hogy igen!

- Azt hiszem - kerülte meg a határozott kötelezettségvállalást Stapleton.

- Úgy veszem, hogy igent mondtál - jelentette ki a nő - Délelőtt majd megmondom odabent, mikor találkozunk. Rendben?

- Gondolom. - Stapleton mégsem ébredt fel annyira, mint először gondolta, az agya nem működött elég gyorsan.

- Remek. Akkor viszlát!

Értetlenül pislogott, amikor rájött, hogy Laurie már be is fejezte a beszélgetést, és szétkapcsolt. Helyére rakta a kagylót, és zavarodottan bámult bele a sötétbe. Több mint négy éve ismerte Laurie Montgomeryt, azóta, hogy orvos szakértőként kollégák lettek a New York-i Törvényszéki Orvostani Intézetben. Barátja volt, sőt, igazság szerint több annál, de még egyszer sem fordult elő, hogy ilyen korán felhívta volna. Meg is volt az oka: Laurie nem tartozott a korán kelők közé. Szeretett éjszakába nyúlóan olvasni, ezért a reggeli felkelés szörnyű tortúrát jelentett a számára.

Stapleton visszafeküdt, hogy aludjon még egy-másfél órát. Laurie-val ellentétben korán kelő volt, de a fél öt még neki is túl korai időpontnak számított.

Hamarosan rájött azonban, hogy az alvásnak erre az éjszakára már befellegzett. A rémálom és a telefon annyira felzaklatta, hogy ne tudja folytatni. Félóra forgolódás után lelökte magáról a takarót, és elindult a fürdőszobába.

Borostás állát simogatva megnézte magát a tükörben, regisztrálta, hogy kicsorbult bal metszőfoga és a homloka felső részén húzódó forradás is megvan még. Mindkét sérülést egy ragályos fertőzésekkel kapcsolatban munkaidőn kívül végzett vizsgálat során szerezte, amelynek az lett az eredménye, hogy a munkahelyén a ragályos betegségek egyfajta szaktekintélyeként könyvelték el.

Stapleton rámosolygott a tükörképére. Egy ideje gyakran eszébe jutott, hogy ha nyolc évvel korábban kristálygömbbe nézve meglátja mostani önmagát, nem tudja hová tenni az ismeretlent. Akkor meglehetősen testes, középnyugati, konzervatívan öltözködő elővárosi szemész volt, most pedig karcsú New York-i igazságügyi orvos, rövidre nyírt, őszülő hajjal, kicsorbult foggal és sebhellyel az arcán. Ami a ruházatát illeti, szolid öltönyeit különböző dzsekik, koptatott farmerek és színes ingek váltották fel. A családjával kapcsolatos, feltoluló emlékeit félretéve Laurie meglepő viselkedésén kezdett gondolkodni. A nő mindig ügyelt, hogy tapintatos legyen, véletlenül se sértse meg az etikettet. Ha nem lett volna rá jó oka, biztosan nem telefonál ilyen lehetetlenül korai időpontban. Stapleton oldalát erősen furdalta a kíváncsiság, szerette volna tudni, milyen ok késztette rá.

Megborotválkozott, és a zuhany alá állva próbálta megfejteni, mi késztette Laurie-t, hogy az éjszaka közepén beszéljen meg vele egy vacsorát. Elég gyakran vacsoráztak együtt, de szinte soha nem beszélték meg előre, hanem hirtelen jött ötletnek engedelmeskedve ültek be valahová. Miért tartotta szükségesnek Laurie, hogy telefonáljon miatta, és pláne ilyen korán?

Törölközés közben Stapleton úgy döntött, visszahívja. Nevetségesnek tartotta, hogy lázasan törje a fejét, és megpróbálja kitalálni, mi jár az eszében. Ha már felébresztette, akár meg is magyarázhatja, mi volt az oka. Hiába hívta fel azonban, csupán az üzenetrögzítője válaszolt. Gondolva, hogy éppen zuhanyozik, bemondta, hogy hívja vissza, mihelyt végzett.

Mire Stapleton megreggelizett, már elmúlt hat óra, és mivel Laurie nem jelentkezett, úgy döntött, újabb próbát tesz. Nem kis bosszúságára ezúttal is az üzenetrögzítő kapcsolt be. Meg sem várta, hogy vége legyen a kimenő üzenetnek, a közepénél lerakta a kagylót.

Mivel már világos volt, úgy gondolta, hogy korábban bemegy dolgozni, és az is felötlött benne, hogy Laurie talán bentről telefonált: Tudta, hogy nem volt beosztva ügyeletre, de annak lehetőségét sem zárta ki, hogy befutott egy olyan eset, amely különösen érdekelte, és ezért bent maradt.

Felhívta az intézetet, és Marjorie Zankowskival, az éjszakás telefonközpontossal beszélt, aki közölte: majdnem teljesen biztos benne, hogy dr. Laurie Montgomery nincs bent. Tudomása szerint az orvosok közül egyedül az ügyeletes tartózkodik az épületben.

Stapleton dühvel határos csalódottsággal lemondott a további próbálkozásról, úgy döntött, nem szentel több energiát annak, hogy kiderítse, mi jár Laurie eszében. Átment inkább a nappaliba, és az olvasatlanul halmozódó törvényszéki orvostani szakfolyóiratai egyikével felkuporodott a heverőre.

Háromnegyed hétkor félredobta a lapot, és a szoba falának támasztott Cannondale mountain bike-ját a vállára véve munkába indult. A lépcsőházban kivételesen csönd volt - a kora reggelt leszámítva a 2B lakásból állandóan hangos veszekedés hallatszott -, a földszinten azonban ezúttal is kerülgetni kellett az éjszaka eldobált szemetet.

A Nyugati Százhatodik utcára kilépve, mélyen beszívta az októberi levegőt. Ébredése óta először frissnek érezte magát, amint bíborszínű kerékpárja nyergébe pattanva a lakótömb kosárlabdapályája mellett elindult a Central Park felé.

Pár évvel korábban, ugyanazon a napon, amikor egy kemény ütés kicsorbította a metszőfogát, élete első mountain bike-ját is ellopták. A városi kerékpározás veszélyeit ecsetelő kollégái, és különösen Laurie tanácsát megfogadva hosszú ideig erős maradt, nem vett újabb biciklit, de miután egy alkalommal megtámadták a metróban, beszerezte a másodikat.

Stapleton kezdetben viszonylag óvatosan közlekedett új járművével, de ahogy múlt az idő, úgy vált egyre felszabadultabbá, és most már ugyanott tartott, ahol régen. A gépkocsik között vadul cikázva naponta kétszer tette próbára a szerencséjét, és ilyenkor néha csupán hajszál választotta el az öngyilkosságtól. Úgy érezte, nincs már vesztenivalója.

Hajmeresztő manővereivel, a sors ellen intézett folyamatos kihívással mintha kimondatlanul is azt harsogta volna, hogy értelmetlenül elpusztult felesége és gyerekei mellett a helye, és lélekben már ott is van. Mire megérkezett az Első sugárút és a Harmincadik utca sarkán álló munkahelyére, túl volt két parázs, taxisofőrökkel folytatott veszekedésen és egy kisebb - az egyik városi busz oldalát súrolta - karambolon. Tökéletes nyugalommal, és még csak nem is lihegve támasztotta neki kerékpárját a földszinti folyosó falának, és indult fel az emeletre. Egy ilyen hátborzongató út után a legtöbben remegtek volna az idegességtől. Stapletonnél azonban ilyesmiről szó sem volt. A veszély és az erőkifejtés nyugtatóan hatott rá, felkészítette a mindennapos, bürokratikus hercehurcára. Vidáman megpöckölte a kedvenc helyén: az ajtó mögött üldögélő Vinnie Amendola újságjának sarkát, és köszönt is a boncsegédnek, de Amendola nem vett tudomást róla. Szokása szerint az előző napi sportmérkőzések körül jártak a gondolatai. Amendola régebben dolgozott a Törvényszéki Orvostani Intézetben, mint Stapleton, és bár remekül értette a dolgát, néhány éve közel járt ahhoz, hogy kirúgják: olyan információt szivárogtatott ki, amely az intézet vezetését kényelmetlen helyzetbe hózta, és Stapletonnek és Laurie-nak is komoly gondot okozott. Amendola a viselkedését részben mentő kényszerítő körülményeknek köszönhette, hogy nem rúgták ki azonnal, hanem próbaidőre bocsátották. A vizsgálat kiderítette, hogy alvilági alakok zsarolásának volt kénytelen engedni, ugyanis az apja, ha lazán is, szervezett bűnözőkkel állt kapcsolatban. Stapleton jókedvűen köszönt dr. George Fontworthnek, egyik testes kollégájának, aki hét évvel hosszabb munkaviszonyával fölötte ált a hivatali ranglétrán. Fontworth éppen megkezdte hetes beosztását - reggelente neki kellett átnéznie az éjszaka beszállított holttestek listáját, és eldönteni, hogy melyiket ki boncolja. Ezért is ment be korán, és nem a nála egyébként megszokott, késői időpontban.

- Szép kis fogadtatás! - morogta Stapleton, miután Fontworth ugyanúgy nem vett róla tudomást, ahogy korábban Vinnie sem. Amendola a másik két boncsegédnél korábban járt be, hogy segítségére legyen a munkáját befejező éjszakai ügyeletesnek. Állandó feladatai közé tartozott megfőzni a kávét a munkába érkezőknek.

Stapleton kávéscsészével a kezében Fontworth mögé lépett, és a válla fölött belekukucskált a kezében lévő iratkötegbe.

- Nem haragszol?! - kérdezte epésen Fontworth, és úgy fordult, hogy eltakarja előle a papírokat. Utálta, ha a válla fölött belekukucskálnak abba, amit olvas.

Kezdettől fogva nehezen jöttek ki egymással. Stapleton nem tudta elviselni a középszerűséget, és ragaszkodott ahhoz, hogy a véleményét mindig őszintén megmondja. Fontworthnek lehettek bármilyen remek ajánlásai - az igazságügyi orvostan egyik legelismertebb szaktekintélyénél tanult -, felületesnek tartotta, és eszébe sem jutott tisztelni.

Most is elmosolyodott ideges reakcióján - kaján örömet szerzett neki, ha feldühíthette.

- Valami érdekes? - kérdezte. Az íróasztalhoz ment, és a dossziék között turkált, átnézte a feltételezett diagnózisokat.

- Sorban vannak! - mondta ingerülten Fontworth, és a kezét félretolva, gondosan összerendezte a kupacot. A halál oka és bekövetkezésének sajátosságai szerint rendezte el a jelentéseket.

- Mi jót tartogatsz nekem? - kérdezte Stapleton. Többek között azért is szerette a munkáját, mert minden nap tartogatott valamilyen meglepetést, soha nem tudhatta előre, mire számítson. Szemész korában homlokegyenest ellenkező volt a helyzet, egyik nap ugyanúgy zajlott, mint a másik.

- Van egy fertőzéses esetünk - mondta Fontworth. - Nem hiszem, hogy érdekes, de ha akarod, megkaphatod.

- Miért küldték be? Hiányzik a diagnózis?

- Van, de csak feltételes. Előzetesen influenzát és szövődményként jelentkező tüdőgyulladást állapítottak meg, a pasas azonban meghalt, mielőtt a vírustenyészet elkészült volna. Bonyolítja a dolgot, hogy a festéses vizsgálat semmit sem mutatott ki, a háziorvosát pedig nem tudták elérni, mert elutazott a hétvégére.

Stapleton kézbe vette a dossziét - az illetőt Jason Papparisnak hívták. Belenézett a holttestet átvevő halottkém, Janice Jaeger jelentésébe, és elégedetten bólintott. Janice, mint mindig, ezúttal is alapos munkát végzett. Stapleton egyszer említette csak neki, hogy fertőzéses betegségek áldozatainál nem árt tudni, tett-e valamilyen utazást nem sokkal a halála előtt az illető, illetve érintkezett-e állatokkal, és azóta egyszer sem mulasztotta el, hogy, ennek lehetőség szerint utánajárjon.

- Jó erős influenza! - állapította meg a jelentést tovább olvasva: A beteg huszonnégy óránál is kevesebbet töltött kórházban, igaz, erősen dohányzott, és állandó légzőszervi problémái voltak. Ez két lehetőséget is fölvetett: vagy az influenza volt különösen erős, vagy az elhunyt a szokásosnál is fogékonyabb a betegségre.

- Akarod vagy sem? - kérdezte Fontworth. - Válogathatsz, munka van elég. Már ki is szignáltam rád jó párat, köztük egy elpatkolt őrizetest.

- Na ne! - Stapleton jól tudta, hogy az ilyen haláleseteknek gyakran komoly politikai és társadalomlélektani felhangjai vannak. - Biztos, hogy Calvin rettenthetetlen főnökhelyettesünk nem akarja magához ragadni?

- Beszéltem vele, és azt mondta, hogy adjam neked - válaszolta Fontworth. - Szóltak neki a rendőrségtől, és úgy gondolja, az lesz a legjobb, ha te foglalkozol vele.

- Röhej! - válaszolta Stapleton. Érthetetlennek tartotta a dolgot, mivel az intézet vezetője és helyettese is többször szemére vetette már, hogy nincs érzéke a diplomáciához, nem veszi figyelembe mekkora politikai és társadalmi felelősséggel jár az igazságügyi orvos szakértői munka.

- Ha nem kell a fertőzéses, kaphatsz egy kábítószer-túladagolót is - ajánlott másik lehetőséget Fontworth.

- Jöjjön inkább az influenzás! - Stapleton nem szerette a kábítószer-túladagolókat. Rengeteg volt belőlük, valósággal elárasztották az intézetet, és a boncolásuk nem jelentett semmilyen intellektuális kihívást.

- Rendben. - Fontworth beírt valamit a listájába.

Türelmetlenül, mert már alig várta, hogy munkához lásson, Stapleton odalépett Amendo-lához, és ezúttal már nemcsak megpöckölte, hanem le is hajtotta az újságja felső szélét. A boncsegéd szúrósan nézett rá, és csöppet sem örült. Pontosan tudta, mi fog következni, mivel mindennap ugyanaz ismétlődött.

- Remélem, nem azt akarja mondani, hogy máris kezdjük! - szólalt meg panaszosan.

- Ki korán kel, aranyat lel - mondta, ki tudja hányadszor, a visszatérő panaszra adott visszatérő választ Stapleton. Amendolát ez minden alkalommal még ingerültebbé tette, függetlenül attól, hogy számított rá, és ő lepődött volna meg a legjobban, ha egyszer elmarad.

- Csak tudnám, miért nem jön normális időben, mint mások! - morogta.

Látszatellentéteik dacára remekül kijöttek egymással. Mivel Stapleton korán járt be, állandóan együtt dolgoztak, és az évek során megtanulták fél szavakból is megérteni egymást. Stapleton minden boncsegédnél többre tartotta Amendolát, és Vinnie is szeretett vele dolgozni, mert mint mondta, "nem tököl", mint mások.

- Látta már dr. Montgomeryt? - kérdezte a lift felé menet Stapleton.

- Értelmesebb annál, semhogy ilyen korán bejöjjön - válaszolta a boncsegéd. - Normális, ellentétben magával.

A telefonközpontnál járva Stapleton észrevette, hogy Murphy őrmester kis irodájából fény szűrődik ki. Az őrmester a New York-i rendőrség eltűnt személyekkel foglalkozó csoportjánál dolgozott, és évekkel korábban osztották be a Törvényszéki Orvostani Intézetbe. Ritkán fordult elő, hogy kilenc előtt bement dolgozni.

Stapleton pár lépés után visszafordult, kíváncsi volt, hogy az erőtől duzzadó, energikus ír csak feledékenységből nem oltotta le a villanyt, vagy szokásától eltérőén valóban ott van. Murphy nemcsak ott volt, hanem társasága is akadt, szemben vele, az íróasztal másik oldalán Lou Soldano a gyilkossági csoport hadnagya ült, aki munkaköréből adódóan rendszeresen megfordult a hullaházban. Stapleton elég jól ismerte, már csak azért is, mivel a hadnagy jó barátságban volt Laurie-val. Soldano mellett egy másik férfi ült, akit viszont még sohasem látott.

- Jack! - üdvözölte Soldano az ajtón bekukkantó orvost. - Jöjjön! Hadd mutassam be valakinek!

A nyomozó szokás szerint elnyűtt volt, mintha egész éjjel talpon lett volna. Borostás arcát mintha összekormozta volna, és a szeme körül széles karikák sötétlettek. A ruhája is gyűrött volt, valamikor fehér ingének a nyaka kigombolva, a nyakkendője meglazítva.

- Gordon Tyrrell különleges ügynök - mondta az ismeretlen férfira mutatva.

- FBI? - kérdezte az orvos, miközben kezet fogtak.

- Igen.

Stapleton életében először fogott kezet a Szövetségi Nyomozó Iroda egyik munkatársával, és egészen más élményben volt része, mint amilyenre számított. Tyrrell keze puha, már-már nőies volt, a fogása is gyenge, tétova. A különleges ügynök alacsony volt, pufók arcú, nem az a férfias macho jelenség, amilyennek Stapleton az FBI-ügynököket képzelte. Kissé konzervatív szabású, de jó minőségű, ránctalan öltönyt viselt, zakójának mind a három gombját begombolta. Megjelenésében szöges ellentéte volt Soldanónak.

- Mi történt? - érdeklődött Stapleton. - Nem emlékszem rá, mikor láttam itt utoljára ilyen korán az őrmestert.

Murphy nevetve tiltakozni próbált, de Soldano közbevágott:

- Éjszaka történt egy gyilkosság, ami különösen érdekli az FBI-t. Reméljük, a boncolás kimutat valamit, ami segít a nyomozásban.

- Lelőtték az illetőt vagy megkéselték? - kérdezte az orvos.

- Mindenből talál rajta kicsit. Olyan a holttest, hogy attól még magának is hányingere lesz.

- Azonosították?

- Súlyosan roncsolt holttest esetében gyakran a személyazonosság megállapítása a legnehezebb.

Soldano kérdőn nézett Tyrrellre, nyilván nem tudta, mennyire kell bizalmasan kezelni az ügyet.

- Mondja csak! - biztatta az ügynök.

- Igen. Brad Cassidynek hívják, huszonkét éves fehér skinhead.

- Azokra a rasszista faszfejekre gondol? - kérdezte Stapleton. - Akik náci jelvényekkel tetováltatják teli magukat, fekete bőrdzsekit és csizmát viselnek? - A város parkjaiban néha találkozott ilyen alakokkal, és odahaza, a Középnyugaton is nemegyszer beléjük botlott, amikor elment meglátogatni az édesanyját.

- Rájuk.

- Nem mindegyik visel náci jelvényeket - pontosította a jellemzést Tyrrell.

- Igaz - értett egyet a hadnagy. - Egy részük már nem is borotváltatja a fejét. Változik a stílusuk.

- Kivéve a zenét. Az is fontos része a stílusnak, és talán a légegységesebb tartozéka az egész mozgalomnak.

- Ehhez már nem értek. Soha nem voltam járatos a zenében - vallotta be Soldano.

- Az amerikai skinheadeknél fontos szerepe van. - magyarázta az FBI-ügynök. -A zene vitte be a mozgalomba a gyűlölet és az erőszak ideológiáját.

- Ezt komolyan mondja? - kérdezte megütközve a nyomozó.

- Nem túlzok. Nálunk, az Egyesült Államokban, szemben például Angliával, a skinhead mozgalom egyfajta öltözködési, viselkedési stílusként indult, mint például a punkoké, és nem akart mást, csak megbotránkoztatni. Aztán az olyan együttesek, mint a Screwdriver, a Brutal Attack és még jó néhány, minőségi változást idéztek elő. A dalaik túlélésről, lázadásról szólnak, és erőszakot, gyűlöletet szítanak.

- Maga skinhead-szakértő? - kérdezte Stapleton, miután érdeklődéssel végighallgatta a kiselőadást.

- Csak kényszerből - válaszolta Tyrell - Eredetileg csak a szélsőjobboldali militáns szervezetekkel foglalkoztam, de az utóbbi időben egyre gyakrabban botlok bele a skinheadekbe. Először a Fehér Árja Ellenállás nevű szervezet figyelt fel rájuk, toborzott belőlük osztagokat, kihasználva a zenéjük szította gyűlöletet és erőszakot, de aztán más neofasiszta csoportok is követték a példát. A kölykökkel végeztetik el a piszkos munkát, és neonáci nézeteket terjesztenek közöttük.

- Nem kisebbségieket, főleg színeseket szoktak ezek verni? - kérdezte Stapleton. - Mi történt a fickóval?

- A skinheadek nem túl válogatósak, hajlamosak egymás torkának esni - felelte az FBI-ügynök. - Ebben az esetben is ez történt.

- Miért érdekli magukat annyira a fickó? Azt gondolná az ember, hogy örülnek, ha eggyel kevesebb van belőlük.

Amendola kukkantott be a szobába, és közölte Stapletonnel, hogy ha tovább járatja a száját, ő megy vissza a helyére, és olvassa a New York Postot. Az orvos kis kézmozdulattal jelezte, hogy rendben.

- Brad Cassidyt beszerveztük - mesélte Tyrrell. - Az együttműködésért cserébe mentességet kapott néhány piszokságra, és az volt a feladata, hogy épüljön be az Árja Népi Hadsereg, az ÁNH szervezetébe.

- Sosem hallottam róla - mondta Stapleton.

- Én sem - tette hozzá Soldano.

- Nem csodálom. Mi is csak annyit tudunk róla, amennyit az Interneten elkaptunk, amely mellesleg ezeknek a neofasiszta hülyéknek a fő kapcsolattartási eszközévé kezd válni. Valahol New Yorkban működik, és a helyi skinheadek közül szerzi az utánpótlását. A legnyugtalanítóbb, hogy az internetes anyagaiban homályosan többször is utal valamilyen komoly, küszöbönálló eseményre. Aggódunk, mert lehet, hogy valami ronda dolgot terveznek.

- Mint például az Alfred P. Murrah-épület felrobbantása volt Oklahoma Cityben - fűzte az FBI-ügynök szavaihoz a hadnagy. - Valamilyen komoly terrorcselekményt.

- Jóságos isten! - nyögött fel Stapleton.

- Nem tudjuk azonban, hogy pontosan mit, mikor és hol - folytatta Tyrrell. - Reménykedünk, hogy az egész csak hőzöngés, üres szájtépés, amelyre ezek a csoportok meglehetősen hajlamosak, de nem akarunk kockáztatni. Mivel a terrorizmussal szemben a jó felderítés az egyetlen igazán hatásos védelem, mindent megteszünk, hogy kipuhatoljuk a szándékaikat. Már riasztottuk a rendkívüli helyzetekkel foglalkozó összes szervezetet, de sajnos kevés információval tudunk szolgálni.

- Pillanatnyilag a rendelkezésre álló egyetlen konkrét nyom egy halott skinhead - vette át a szót Soldano. Ezért érdekel bennünket annyira a boncolás. Reméljük, kiderít valamit, bármit, amin elindulhatunk.

- Akarják, hogy azonnal hozzákezdjek? - kérdezte Stapleton. - Van ugyan egy fertőzéses esetem, de az várhat.

- Megkértem Laurie-t, csinálja meg - amennyire csak barna dél-olasz bőre engedte, a hadnagy elpirult -, és vállalta.

- Mikor beszélt vele?

- Ma reggel.

- Hol érte el? Otthon? - faggatózott tovább az orvos.

- Ő keresett. A mobilomon hívott.

- Mikor?

Soldano nem válaszolt rögtön, látszott rajta, hogy nem tudja, mire vélje a kérdést.

- Fél öt tájban? - kérdezte Stapleton, mert ő meg Laurie viselkedését tartotta egyre érthetetlenebbnek.

- Valahogy úgy - vallotta be a hadnagy.

- Elnézést! - szólt Tyrrellnek és az őrmesternek az orvos, és a kezét a nyomozó vállára téve, kivezette a külső helyiségbe. Marjorie Zankowski, a telefonközpontos futó pillantást vetett csak rájuk, aztán ismét belemélyedt a kötögetésbe.

- Laurie nekem is telefonált fél ötkor - mondta suttogva Stapleton. - Nem panaszként mondom, de fel is ébresztett. Tulajdonképpen jól tette, szörnyű álmom volt éppen. Megnéztem az órát, és pontosan fél öt volt.

- Nem mernék megesküdni rá, hogy épp akkor hívott. Lehetett akár háromnegyed öt is - válaszolta Soldano. - Elég zűrös éjszakám volt, nem jegyeztem meg a pontos időt.

- Mit akart? A háromnegyed öt is elég szokatlan időpont a telefonáláshoz.

A nyomozó nem válaszolt, komoly tekintettel nézte Stapletont, nyilván azt latolgatta, helyes-e, ha elárulja, mit mondott neki Laurie.

- Na jó, ez nem volt igazán tisztességes - mondta az orvos, és tréfás megadással fölemelte a kezét. - Inkább elmondom, hogy engem miért keresett. Közölte, hogy velem akar vacsorázni, mert valami fontosat akar közölni. Van ennek valami értelme annak alapján, amit magának mondott?

- Nincs - válaszolta Soldano. - Az égvilágon semmi. Engem is azzal hívott fel, hogy vacsorázzunk együtt.

- Most hülyéskedik? - kérdezte Stapleton. Egyre kevésbé értette a dolgot.

A nyomozó a fejét rázta.

- Mit válaszolt neki?

- Azt, hogy rendben.

- Sejti, mit akar mondani?

Soldano kivárt, szemmel láthatóan ismét kényelmetlenül érezte magát. - Remélem, valami olyasmit, hogy régen látott, és hiányzom neki - felelte aztán.

Stapleton dühösen a homlokára csapott, és már bánta, hogy úgy lerohanta szegényt. Biztos volt benne, hogy Soldano szerelmes Laurie-ba, és ez némi gondot jelentett, ugyanis ő nagyjából ugyanazt érezte, még ha vonakodva vallotta is be magának.

- Ne mondjon semmit! - kérte hirtelen a nyomozó. - Tudom, hogy balfácán vagyok, és nincs semmi keresnivalóm nála, de néha nagyon egyedül érzem magam, és jólesik a társasága. A kölykeimmel is remekül kijön.

- Nem hiszem, hogy balfácán lenne, éppen ellenkezőleg. - Stapleton vigasztalóan a hadnagy vállára tette a kezét. - Azért faggattam csak, mert reméltem, hogy tudja, mit akar.

- Kérdezzük meg tőle! Figyelmeztetett, hogy kicsit késni fog.

- Ahogy ismerem, estig nem lesz hajlandó elárulni. Mondta, mikor jön be?

- Nem - felelte a hadnagy.

- Ez is elég furcsa. Ha már fél ötkor fent volt, miért nem tud itt lenni időben? - kérdezte az orvos.

Soldano sem tudta, csupán a fejét csóválta.

Stapleton Laurie különös viselkedésén és a terrorizmuson gondolkodva ballagott vissza az ügyeleti szobába. Mivel egyiken sem tudott eligazodni, másodszor a szólt Amendolának, hogy fejezze be az olvasást, és megválaszolatlan kérdéseit félretéve, nekilátott a munkának. Hasznosabbnak érezte, ha olyan problémára koncentrál, amelyet hamar meg is tud oldani.

Janice Jaeger szobája előtt elhaladva benyitott egy pillanatra. - A Papparis-esetet remekül előkészítetted - mondta. Janice felpillantott az íróasztal mögül: A szeme, mint általában, nagyon karikás volt, és Stapleton önkéntelenül is azt kérdezte magától, szokott-e egyáltalán aludni.

- Kösz - felelte fáradtan.

- Ideje volna pihenned.

- Mindjárt megyek, csak megírom ezt a jelentést.

- Van még valami, amit Papparisról tudni kell? - érdeklődött Stapleton.

- Azt hiszem, mindent leírtam, kivéve azt, hogy az orvos, akivel beszéltem, egészen maga alatt volt. Azt mondta, soha nem találkozott még ilyen agresszív fertőzéssel: Szeretné, ha a boncolás után felhívnád, és elmondanád, mit találtál. A neve és a telefonszáma ott van a dosszié hátulján.

- Beszélek vele, mihelyt végzek - ígérte Stapleton.

Már a liftben voltak, amikor Amendola megjegyezte: - Kezd idegesíteni ez az eset. Arra a pár évvel ezelőtti pestisesre hasonlít. Remélem, nem valamilyen járványnak nézünk elébe.

- Engem is izgat - válaszolta az orvos -, de inkább a pestis utáni influenzásokra emlékeztet: Nem árt, ha a szokásosnál is jobban vigyázunk, nehogy fertőzést kapjunk.

- Naná! Ha tehetném, két szkafandert vennék fel.

Amendola már köpenyben volt, és amíg Stapleton az öltözőben levetette az utcai ruháját, belebújt az űrhajósok szkafanderére emlékeztető, a boncolásnál használt, zárt felső védőöltözékbe. A segéd ezután a boncteremben előkészítette a munkájukhoz szükséges eszközöket, Stapleton pedig újból átolvasta a dossziéban lévő kísérőiratokat, közülük is elsősorban Janice Jaeger jelentését, amelyben észre is vett valamit, ami korábban elkerülte a figyelmét. A halott férfi szőnyegkereskedő volt, és az orvos rögtön azt kezdte latolgatni, vajon milyen anyagból készült, honnan származó szőnyegekkel kereskedett. Gondolatban föl is jegyezte, hogy meg kell kérnie Janice-t, nézzen utána.

Amikor végzett az iratokkal, elővette a Papparisról a beszállítás után készült röntgenfelvételt, és felcsíptette a hátulról erősen megvilágított tejüveg nézőlapra. Mivel a teljes felsőtestet ábrázolta, a kép diagnosztikai célra nem igazán volt alkalmas, és különösen a mellüreg részletei váltak elmosódottakká. Ennek ellenére két dolog azonnal szemet szúrt rajta: az egyik a tüdőgyulladásra utaló jelek hiánya, ami azért is volt meglepő, mert a kórleírás szerint a beteg légzőszervei riasztó sebességgel mondták fel a szolgálatot, a másik pedig a tüdőlebenyek közötti mellkasi rész, anatómiai nevén a mediastinum szokatlan szélessége.

Mire Stapleton is fölvette a műanyag sisakot, és belebújt hermetikusan zárt, akkumulátoros szellőztető berendezéssel ellátott védőszkafanderébe, Amendola már felrakta a holttestet a boncasztalra, és kikészítette mellé a különböző szervek elhelyezésére szolgáló tartályokat.

- Mi az ördögöt szöszmötölt ennyit?! - kérdezte harapósan a terembe lépő orvost. - Már be is fejezhettük volna.

Stapleton hozzá volt szokva az ilyen szemrehányáshoz, és ezen is csak nevetett.

- Nézze a fickót! - bökött állával a holttest felé a boncmester. - Nem lenne túl nagy sikere a korzón.

- Jó a memóriája - jegyezte meg az orvos. Az Amendola által korábban említett pestises beteg boncolásakor tett először ilyen megjegyzést, és azóta a mondat bevonult fekete humoruk kelléktárába.

- Másra is emlékszem - mondta Vinnie. - Amíg maga tökölt, megnéztem, nincsenek-e rajta csípések. Egyet sem találtam.

- Fantasztikus! Egészen ámulatba ejt! - A pestises beteg vizsgálata közben Stapleton elmondta Amendolának, hogy az ízeltlábúak, és különösen a rovarok és pókfélék csípései gyakori közvetítői a fertőző betegségeknek, és ha ilyen esettel találkoznak, feltétlenül meg kell vizsgálni, nincsenek-e a holttesten csípésnyomok. - Hamarosan átveszi a munkámat.

- Elég nekem a fizetése is. A melót megtarthatja - jelentette ki a boncsegéd.

Stapleton is alaposan átvizsgálta a hullát, és meggyőződött arról, hogy Vinnie-nek igaza van, tényleg nem látszanak rajta csípések. Bevérzésre utaló vörhenyes színt sem vett észre sehol, a bőr egyenletesen barnásnak tűnt.

A belső vizsgálat összehasonlíthatatlanul több eredménnyel szolgált, mint a mégoly alapos külső szemrevételezés. Mihelyt Stapleton felnyitotta a mellkast, azonnal szembetűnővé váltak a betegségre utaló jelek. A tüdőlebenyeket véres mellhártyaizzadmány borította, és a lebenyek közötti szerveken, a nyelő- és légcsövön, a központi hörgőkön, a főbb ereken és a nyirokcsomókon is gyulladásra utaló vért talált. A haemorreás mediastinitis nevű tünetegyüttes érthetővé tette, miért volt olyan szokatlanul nagy, széles árnyék a röntgenfelvételen.

- A mindenségit! - kommentálta Stapleton a látottakat. - Influenza nem szokott ennyi bevérzést okozni. Akármi idézte is elő, villámgyorsan terjedt szét a szervezetben.

Amendola ideges pillantást vetett rá. A lámpák fényét visszatükröző maszk miatt nem látta ugyan Stapleton arcát, de a hangja csöppet sem tetszett neki. Nem volt hozzászokva, hogy az orvos bármitől is elképedjen, márpedig most ez történt.

- Mit gondol, mi lehet? - kérdezte.

- Nem tudom - vallotta be Stapleton. - A haemorreás mediastinitis és a mellhártyaizzadmány kombinációja azonban ismerős. Olvastam már róla, csak arra nem emlékszem, hogy hol. Akármi okozta is a fertőzést, az biztos, hogy rettentő agresszív.

Amendola önkéntelenül hátralépett.

- El ne ájuljon nekem! - szólt rá Stapleton. - Jöjjön, és segítsen kipakolni a hasüreget!

- Rendben, ha megígéri, hogy vigyáz - válaszolta a boncsegéd. - Ne túl gyorsan bánjon a késsel! - tette hozzá, és ha nem is szívesen, visszaállt a helyére.

- Mindig óvatos vagyok - mondta az orvos.

- Persze! Azért szokott őrülten száguldozni kerékpárral a gépkocsik között.

Miközben dolgoztak, a szállítók újabb holttesteket hoztak, és felrakták őket a teremben sorakozó asztalokra. Az orvosok is folyamatosan érkeztek, és minden jel arra utalt, hogy meglehetősen mozgalmas napjuk lesz.

- Mit találtál? - kérdezte Stapleton háta mögül egy ismerős hang.

Dr. Chet McGoverntől származott, akivel egy irodában dolgozott. Stapleton és McGovern egy hónap különbséggel került a Törvényszéki Orvostani Intézetbe. Remekül kijöttek egymással, nem utolsósorban azért, mert egyformán szerették, élvezték a munkájukat. Mindketten más területen dolgoztak, mielőtt eljegyezték magukat a törvényszéki orvostannal. A természetük ugyanakkor élesen különbözött: McGovern távolról sem volt olyan szarkasztikus, mint Stapleton, és kevesebb problémája akadt a főnökeivel, mint kollégájának.

Stapleton gyorsan összefoglalta a diagnózist, és megmutatta McGovernnek a mellkasi elváltozásokat, köztük a tüdőlebenyek felszínén látható, enyhe gyulladásra utaló jeleket.

- Érdekes. A fertőzés a levegőből érhette - állapította meg McGovern.

- Semmi kétség. Csak azt nem értem, miért ilyen enyhe a tüdőgyulladás - válaszolta Stapleton.

- Fogalmam sincs róla. Te vagy a fertőzési szakértő.

- Bárcsak az lennék! - mondta Stapleton, és óvatosan visszarakta a tüdőt az egyik tálcára. - Egészen biztos, hogy már halottam, vagy olvastam erről a kombinációról, de ha megfeszítenek, akkor sem emlékszem rá, hogy pontosan mit.

- Fogadjunk, hogy eszedbe jut! - McGovern távozni akart, de Stapleton utána szólt, megkérdezte, találkozott-e Laurie-val.

- Ma még nem.

Stapleton a faliórára pillantott - már majdnem kilenc volt, Laurie-nak egy órája meg kellett volna jelennie. Nem értette a dolgot, de úgy érezte, hiába is törné rajta a fejét, ezért aztán csak vállat vont, és folytatta a munkát.

A következő művelet az agy eltávolítása volt. Mivel sokat dolgoztak együtt, Vinnie-vel szót sem kellett váltaniuk, anélkül is tudták, kinek mi a dolga. Bár a munka jelentős részét a boncsegéd végezte, a koponyatetőt mindig Stapleton emelte le.

- Lám, lám! - mondta elgondolkodva, miután az agy láthatóvá vált. Akárcsak a tüdőn, az agyszövet felszínén is jelentős mennyiségű vért talált, ami fertőzéses eseteknél általában haemorreás meningitisre, illetve súlyos, vérzést okozó agyhártyagyulladásra utalt.

- Borzalmas fejfájása lehetett a fickónak - állapította meg Amendola.

- Igen, és erős mellkasi fájdalma - válaszolta Stapleton. Úgy érezhette magát a szerencsétlen, mintha átment volna rajta egy vonat.

- Mi ez, doktor? - kérdezte egy mély, öblös hang. - Szétrobbant ütőér vagy baleset?

- Egyik sem. Valamilyen fertőzés. - Stapleton megfordult, és fölnézett dr. Calvin Washingtonra, az intézet helyettes vezetőjére, aki tiszteletet parancsoló, százkilencvenöt centiméteres magasságával jócskán fölé tornyosult.

- Nagyszerű. Épp a maga területe. Van már diagnózis? - Washington közelebb hajolt, hogy jobban lássa a holttestet: és a zömök Stapleton ettől még inkább eltörpült mellette. A sportokban jeleskedő néger óriás akár hivatásos futballista is lehetett volna, ha nem ragaszkodik hozzá, hogy orvosi egyetemre menjen. Az apja elismert sebész volt Philadelphiában, és az ő nyomdokaiba kívánt lépni.

- Két másodperccel ezelőtt még fogalmam sem volt róla, mi lehet, de amikor megláttam az agyat borító vért, hirtelen bevágott - válaszolta Stapleton. - Eszembe jutott, hogy a fertőzések okozói között olvastam a belélegzett lépfenebacilusról.

- Lépfene? - Washington hitetlenül kuncogott, és arra gondolt, hogy Stapleton előszeretettel állít fel szokatlan diagnózist. Bár ez elég gyakran helyesnek bizonyul, ezúttal úgy érezte, a lépfene kívül esik a lehetőségek oly tágas körén. Egész patológusi pályafutása alatt mindössze egyszer találkozott vele, egy oklahomai szarvasmarha-tenyésztőnél, és annak sem belélegzéssel jutott a szervezetébe a bacilus, hanem a leggyakoribb módon, bőrön át.

- Pillanatnyilag ott tartok, hogy az anthraxot tartom a legvalószínűbbnek. Kíváncsi vagyok, megerősíti-e a laborvizsgálat. Persze, az is lehetséges, hogy az illetőnek nem működött az immunrendszere, és erről senki sem tudott. Akkor közönséges, hétköznapi bacilus is a halálát okozhatta.

- Szomorú tapasztalataim arra intenek, hogy ne vitatkozzam magával, de az azért tény, hogy nálunk elég ritka betegséget választott - mondta az intézetvezető helyettese.

- Nem tudom mennyire ritka, csak arra emlékszem, hogy haemorreás mediastinitist és agyhártyagyulladást idéz elő.

- Mi a véleménye a meningococcusról? Miért nem választ valamilyen hétköznapibb fertőzést?

- Az is lehet - válaszolta Stapleton -, de a mediastinitis miatt nem tartom túl valószínűnek. Bőrvérzést nem tapasztaltam, és ha tényleg meningococcus lenne, akkor az agynak jobban el kellett volna gennyesednie.

- Ha bebizonyosodik, hogy valóban lépfene, azonnal szóljon! - kérte Washington. - Bizonyos vagyok benne, hogy az egészségügyi bizottság vezetőjét nagyon fogja érdekelni. Gondolom, Fontworth már szólt, hogy mivel folytassa, ha ezzel végzett.

- Igen. De miért éppen én? - kérdezte Stapleton. - A főnökkel mindig arra panaszkodnak, hogy fikarcnyi diplomáciai érzék sincs bennem. Egy rendőrségi őrizetes halála általában politikai felfordulással jár. Biztos, hogy velem akarják boncoltatni?...

- Kívülről kifejezetten kérték, hogy maga csinálja - válaszolta Washington. - Úgy látszik, az afro-amerikai közösségnek tetszik, hogy nem sokat törődik a diplomáciával. A főnöknek és nekem is elég sok fejfájást okoz ugyan, de a vezetőik körében határozott tekintélye van.

- Nyilván az utcai kosárlabdapályán tanúsított viselkedésem miatt - mondta Stapleton. - Elvétve szoktam csalni.

- Miért kell magának hülyeséget csinálni abból is, ha dicsérik? - kérdezte megbántva Washington.

- Talán azért, mert zavarba jövök tőle. Jobban szeretem a kritikát.

- Uram, adj nekem elég türelmet, hogy ezt el tudjam viselni! - fohászkodott égnek emelt tekintettel az igazgatóhelyettes. - Nézze! Ha maga boncolja az illetőt, azzal elejét vehetjük a vádnak, hogy a rendőrök érdekében el akarunk tussolni valamit.

- Szóval afro-amerikai az áldozat?

- Naná. A rendőr pedig, aki letartóztatta, fehér. Érti már?

- Igen.

- Akkor jó! Szóljon, mielőtt kezdi! Majd én segédkezem.

Miután Washington távozott, Stapleton Vinnie-re nézett, és hatalmasat sóhajtott. - Legalább három óráig fog tartani! Calvin nagyon alapos, de olyan, akár a lajhár.

- Mennyire fertőző a lépfene? - kérdezte, nyugtalanul Amendola.

- Nyugi! Nincs mitől félnie. Ha jól emlékszem, az antrax nem terjed emberről emberre.

- Sosem tudom, hogy higgyek-e magának, vagy sem - mondta a boncsegéd.

- Néha én sem hiszem el, amit mondok - évődött vele Stapleton -, de ezúttal kivételesen bízhat bennem.

Abbahagyták a beszélgetést, és gyorsan végeztek Papparis boncolásával. Stapleton a laboratóriumnak szánt mintákat készítette éppen össze, amikor Laurie megjelent a boncteremben. Arcát eltakarta ugyan a sisak, de jellegzetes nevetéséről könnyen föl lehetett ismerni. Érezni lehetett a hangján, hogy jó kedve van. Ketten haladtak szorosan a nyomában, föltehetően Soldano és az FBI-ügynök.

Mihelyt tehette, Stapleton odament az akkor már véletlenül sem nevető, jókedvétől megfosztott csoporthoz.

- Azt akarja mondani, hogy a srácot keresztre feszítették? - kérdezte éppen Laurie. Úgy tartotta a holttest jobb kezét, hogy Stapleton is tisztán látta a tenyérből kiálló, hosszú, nagy fejű szöget.

- Igen, de ez csak a kezdet - válaszolta a hadnagy. - A keresztet telefonpóznához szögezték, és úgy rakták rá.

- Jóságos isten! - nyögött fel Laurie.

- Aztán nekiláttak megnyúzni, legalábbis elöl - folytatta Soldano.

- Borzalmas!

Gondolja, hogy akkor még élt? - kérdezte az FBI-ügynök.

- Tartok tőle, hogy igen - felelte a doktornő. - Az erős vérzés erre utal. Igen. Egészen biztos, hogy még életben volt, amikor elkezdték.

Stapleton azért ment oda, hogy félrehívja Laurie-t, és néhány szót váltson vele, de a holttest teljesen lekötötte a figyelmét. Brad Cassidy hullája olyan volt, hogy attól még neki is másodpercekre elállt a lélegzete. A fiatalembert keresztre feszítették, részben megnyúzták, a szemét kivájták, a nemi szervét levágták. Egész testét szúrt, vágott sebek borították, a mellkasáról lefejtett bőrt pedig ráhúzták a lábára. Vikinget ábrázoló, jókora tetoválás volt rajta, a homlokának a közepén pedig kis náci horogkereszt.

- Miért éppen viking? - kérdezte elképedve Stapleton.

- Szia, Jack! - köszönt vidáman Laurie. - Túl vagy az elsőn? Találkoztál már Tyrrell ügynökkel? Hogyan jutottál be reggel?

- Remekül. - Mivel a kérdések sűrű egymásutánban hangzottak el, Stapleton csak az utolsóra tudott válaszolni.

- Jack ragaszkodik ahhoz, hogy biciklin közlekedjen - magyarázta a többieknek Laurie. - Azt mondja, segít tisztán tartani a gondolatait.

- Elég veszélyes lehet - jegyezte meg Tyrrell.

- Az - értett egyet Soldano -, de amilyen elviselhetetlen néha a forgalom, sokszor én is szeretném, ha volna egy biciklim.

- Ugyan már, Lou! - ellenkezett Laurie. - Ezt nem gondolja komolyan.

Stapleton úgy érezte magát, mintha szürrealista színdarabba csöppent volna: Abszurdnak tartotta, hogy tetőtől talpig védőszkafanderbe öltözött alakok apró, hétköznapi dolgokról fecsegjenek egy borzalmasan megkínzott ember holttestének tőszomszédságában. Félbe is szakította a biciklizés veszélyeiről kezdődött beszélgetést, és újból megkérdezte, miért éppen vikinget tetováltatott magára Cassidy.

- Az árja mítosz része - magyarázta az FBI-ügynök. - Akárcsak a bőrruha és a csizma, a viking is az angol skinheadektől származik, akik az egész mozgalmat elindították.

- De miért éppen vikinget választottak jelvényként? - tette fel ismét a kérdést Stapleton. - Azt hittem, csak náci szimbólumokat használnak.

- Torz történelemszemléletükből fakad a vikingek imádata. A vérszomjas, mindenkit halomra gyilkoló vikingekben a büszke férfierények megtestesítőit látják.

- Gordon szerint ezért is nyúzták meg - vette át a szót Soldano. - Bárki végzett vele, úgy gondolta, nem érdemli meg, hogy vikingábrázolással a testén haljon meg.

- És én még azt hittem, hogy ilyen kínzások csak a sötét középkorban fordultak elő! - háborgott Stapleton.

- Láttam ennél csúnyább eseteket is - mondta az FBI-ügynök. - Elképesztően vadak ezek a kölykök.

- És ijesztőek - tette hozzá a hadnagy. - Valódi pszichopaták.

- Elnézést! Ráérsz egy pillanatra, Laurie? - kérdezte Stapleton. - Szeretnék mondani valamit. Négyszemközt.

- Persze! - A doktornő kedvesen kimentette magát, és követte a férfit a boncteremből nyíló kis szobába.

- Csak most jöttél? - kérdezte halkan Stapleton.

- Pár perce. Miért?

- Még te kérdezed? Te viselkedsz érthetetlenül, és hiába töröm rajta a fejem, képtelen vagyok rájönni, miért. Mit akarsz megbeszélni Lou-val és velem?

Az arcát eltakaró maszk ellenére is látszott, hogy Laurie szélesen elmosolyodik.

- Jesszusom! Még soha nem láttalak ilyen izgatottnak - felelte. - Vigyázz, mert még a végén elbízom magam...

- Ne hülyéskedj! Inkább áruld el, miről van szó!

- Túl hosszú lenne.

- Foglald össze röviden! - biztatta Stapleton. - A hátborzongató részleteket pedig nyugodtan hagyd meg vacsorára!

- Nem! - mondta határozottan a doktornő. - Kénytelen leszel türelmesen kivárni az estét. Akkor elmondom, feltéve, hogy még talpon leszek.

- Ezt meg hogy értsem?

- Most nem mondhatom el, Jack! Majd este, ahogy megbeszéltük.

- Ahogy gondolod.

- Mennem kell - mondta Laurie, és hátat fordítva, határozott léptekkel visszament az asztalhoz.

Stapleton csalódott volt és dühös. Nehezen tudta megemészteni, hogy Laurie ilyen kurtán-furcsán elintézte. Összeszorított foggal ellökte magát a faltól, és ő is visszament a terembe, hogy összeszedje a Papparis szerveiből vett mintákat. Mielőbb át akarta adni őket Agnes Finn-nek, hogy végezze el rajtuk a fluoreszceines antitestvizsgálatot, hadd tudják meg, valóban lépfene okozta-e a férfi halálát.

2. FEJEZET

Hétfő, október 18. 9.30

- Csort! Csort! Csort! - kiáltotta Jurij Davidov, és öklével minden egyes szónál sárga Chevy Caprice taxija kormányára csapott. Ha dühös volt, mindig oroszra, az anyanyelvére váltott, márpedig most alig látott az indulattól. Hatalmas közlekedési dugó közepén rostokolt, beékelődve tengernyi jármű közé, és nem sok kellett hozzá, hogy a dobhártyája beszakadjon a mindenfelől harsogó, vad tülköléstől. Előtte ugyancsak sárga taxik sorakoztak, vörösen izzó féklámpákkal, és a legjobban az dühítette, hogy bár zöldet kaptak, nem tudtak mozdulni, mert az utat elzárták előlük a keresztben haladó járművek.

A nap eleve rosszul kezdődött, az első fuvar stílusos bevezetése volt mindannak, ami utána következett. Jurij a Második sugárúton haladt, amikor egy hülye biciklista - állítólag elé vágott - akkorát rúgott a kocsi egyik ajtajába, hogy behorpasztotta. Jurij dühösen kipattant a volán mögül, és orosz káromkodások özönét zúdította a baromra. Első felindulásában neki is akart menni, de hamar meggondolta magát, mert a biciklis ugyanolyan magas volt, mint ő, ellenben sokkal vállasabb, jobb kondíciójú, és legalább annyira dühös. Negyvennégy éves korára Jurij elhagyta magát, túlsúlyos volt, puhány, és ezt tudta is.

Hátulról valami nekivágódott a kocsinak. Jurij kihajolt a nyitott ablakon, dühödten az öklét rázta, és erős akcentussal a pokolba küldte a másik taxist, aki figyelmetlenül megnyomta a hátsó lökhárítóját.

- Neked! - kiabált vissza felindultan a kolléga. - Mozogj inkább, te barom, ahelyett hogy pofázol!

- Hová?! - üvöltötte Jurij. - Megbolondultál?

Visszasüppedt az ülésbe, és idegesen beletúrt sötétbarna, csaknem fekete, sűrű hajába. Felnyúlt, és úgy állította be a visszapillantó tükröt, hogy kényelmesen megnézhesse benne magát. A szeme vörös volt, az arca kipirult: annyira feldühítette magát, hogy attól félt, szívrohamot kap, ha nem nyugszik meg. Rettenetesen vágyott egy korty vodkára.

- Őrület! - morogta, nem is annyira a közlekedési dugóra, mint inkább egész zsákutcába jutott életére gondolva, amely sokban hasonlított a megfeneklett forgalomra. Kilátástalanná vált, és Jurijnak már régen nem voltak illúziói: Keserű csalódások árán ugyan, de rájött, hogy az amerikai álom, amely őt is rabul ejtette, szemenszedett hazugság, és a zsidók uralta amerikai média terjeszti világszerte, vezeti félre vele az ostobákat, hiszékenyeket. A kocsisor ha lassan is, végre megmozdult. Jurij is sebességbe kapcsolt, remélve, hogy sikerül átjutnia a bedugult kereszteződésen, de mielőtt odáig ért volna, az előtte lévő kocsi vezetője fékezett, hátulról pedig a taxi ismét belement. Akárcsak az első ütközés, ez sem volt komoly, nem tett kárt az autóban, de szinte az elviselhetetlenségig növelte Jurij indulatát.

- Mi az ördögöt csinálsz?! - kiabálta az ablakon kihajolva. - Most tanulsz vezetni?

- Pofa be, hülye külföldi! - üvöltötte vissza a másik taxisofőr. - Ha nem tetszik, húzd vissza a beledet oda, ahonnan jöttél! Jurij válaszolni akart, de meggondolta magát. Hátradőlt az ülésen, és mint a kilyukasztott kerék, hosszan, hangosan fújta ki magából a levegőt. A dühös rendreutasítás tovább növelte benne a lelkére egyébként is vastag, puha takaróként rátelepedő "toszká"-t. A toszka bonyolult, összetett értelmű orosz szó, azt az érzést jelöli, amelyben egyszerre van jelen a melankólia, a bánat, a reménytelen vágyakozás, a pótolhatatlan vesztéség miatti kín, a lemondás, a nosztalgia, és a mindezekhez társuló, kínzó lelki fájdalom. Jurij a semmibe révedő tekintettel nézett maga elé, az amerikai valóság szülte kiábrándultságát, dühét a hirtelen feltámadó régi emlék söpörte el. Kristálytisztán látta, önmagát és a testvérét, amint egy hideg, tiszta reggelen a szülővárosukban, Szverdlovszkban iskolába készülnek. Megjelent előtte a társbérleti lakás mindig zsúfolt, de mindig vidámsággal teli közös konyhája, és tisztán emlékezett arra is, mennyire büszkék voltak az ott lakók, hogy a hatalmas szovjet birodalom gépezetének jelentéktelen kis csavarjai lehetnek.

Persze, a kommunista rendszer idején nélkülöztek, az asszonyoknak néha sorba kellett állniuk tejért és más alapvétő élelmiszerekért, de mégsem volt az olyan rossz, mint amilyennek mondták, vagy amilyennek a bolond amerikaiak megpróbálják beállítani. Az egyenlőség, amely alól a párthierarchiához tartozók sem jelentettek kivételt, sok mindenért kárpótolta, és összetartóvá tette az embereket. Jóval kevesebb volt a társadalmi ellentét, mint itt Amerikában. Jurij egy ideig nem tudta, milyen jó volt neki, de azóta rájött, és eldöntötte magában, hogy hazamegy... Vissza Rosszija matuskához, Oroszország anyácskához. Hónapokkal korábban jutott erre az elhatározásra, és szilárdan ki is tartott mellette.

Nem akart azonban úgy távozni, hogy ne bosszulta volna meg magát. Becsapták, és mint valami ócska, használhatatlan rongyot, félrelökték. Vissza akart vágni érte, mégpedig úgy, hogy arra mindenki felkapja a fejét ebben az álnok, önelégült országban. Ha hazatér, bosszúját ajándékként fogja átnyújtani Vlagyimir Zsirinovszkijnak, a rogyina, a haza leghűségesebb, legodaadóbb fiának, aki képes arra, hogy visszaszerezze Oroszország elveszített dicsőségét.

Jurij messze kalandozó gondolatait a taxi ajtajának nyitódása zavarta meg. Struccbőr aktatáska jelent meg az ülésen, és rögtön utána a gazdája is.

Jurij ingerülten figyelte az illetőt a visszapillantó tükörben. Alacsony, bajuszos férfi volt drága olasz öltönyben, fehér ingben, selyem nyakkendővel. A szivarzsebéből a nyakkendőével azonos anyagból készült díszzsebkendő állt ki. Első ránézésre lerítt róla, hogy tehetős üzletember, feltehetően bankár.

- Union Bank, Ötödik sugárút 820! - mondta be a címet, és rögtön a mobiltelefonjáért nyúlt.

Jurij tágra nyílt szemmel figyelte, olyasmit vett ugyanis észre rajta, ami az első pillanatban nem tűnt föl neki - a férfi jarmulkát viselt.

- Mi a baj? - kérdezte. - Szolgálaton kívül van?

- Nem. Szolgálatban - válaszolta mogorván Jurij. Fölfelé nézett, mielőtt elindította a taxiórát, aztán mereven előreszegezte a tekintetét, a reménytelenül veszteglő kocsisorra. Pontosan az hiányzott neki, hogy zsidó bankár szálljon be hozzá, egyike azoknak az ocsmány férgeknek, akik tönkreteszik a világot.

Miközben a férfi telefonált, ha centiméterenként is, de előrébb jutottak egy gépkocsihosszal, és elérték a bedugult kereszteződést. Jurij idegesen dobolt ujjaival a volánon, és eljátszadozott a gondolattal, hogy kipenderíti a kocsijából a zsidót, de végül is nem tette. A hernyó legalább fizet azért, hogy kénytelen ott rostokolni a csigalassúsággal araszoló forgalomban.

- A mindenit, mekkora dugó! - mondta elképedve az utas, miután befejezte a beszélgetést. Előrehajolt, és átdugta a fejét a sofőrülést az utastértől elválasztó plexifalon lévő ablakon. - Ennél gyalog is hamarabb odaérnék.

- Ahogy akarja - morogta Jurij.

- Nem érdekes, van időm - folytatta a férfi. - Jólesik néha kinyújtóztatni a lábát az embernek, és semmit sem csinálni. Szerencsére fél tizenegykor kezdődik csak a tárgyalás. Mit gondol, odaérünk addigra?

- Megpróbálom - válaszolta közömbösen a sofőr.

- Jól hallottam, hogy orosz akcentussal beszél? - érdeklődött tovább az utas.

- Igen. - Jurij nagyot sóhajtott, a pasas kezdett az idegeire menni.

- A névtáblából is rögtön rájöhettem volna. Oroszország melyik részéről való, Mr. Davidov?

- A középsőről.

- Messze van Moszkvától?

- Körülbelül ezerkétszáz kilométerre keletre. Az Urál hegységben.

- Engem Hatwey Bloomburgnek hívnak - mutatkozott be a férfi.

Jurij a visszapillantó tükörbe nézett, és alig észrevehetően megcsóválta a fejét. Fel nem tudta fogni, hogy az olyan alakok, mint Bloomburg, miért tartják kötelezőnek a személyes dolgokról folytatott társalgást. A neve sem érdekelte.

- Egy hete jöttem vissza Moszkvából - folytatta Bloomburg.

- Igen! - kapott a szón Jurij. Hosszú ideje nem járt ott, és már az is jólesett neki, hogy hall a városról. Eszébe jutott, micsoda élmény volt, amikor először megpillantotta a Vörös teret, és a csodálatos Vaszilij Blazsennij-székesegyházat, amelynél szebbet, megkapóbbat sem előtte, sem utána nem látott.

- Majdnem öt napot töltöttem ott.

- Szerencsés ember. Jól érezte magát?

- Á! - Bloomburg hangjából jól kiérezhető volt az undor, de ha még ez sem lett volna elég, a kézmozdulata minden kétséget eloszlatott. - Alig vártam, hogy szabaduljak onnan. Mihelyt befejeztem az üzleti tárgyalásokat, vágtattam Londonba. Moszkva elviselhetetlen. Az a rengeteg bűncselekmény, a borzalmas gazdasági helyzet! Kész katasztrófa.

Jurijban ismét ingerültség támadt, mivel nagyon jól tudta, hogy az Oroszországot sújtó bajokat éppen a Harvey Bloomburgök, és a világméretű cionista összeesküvés más résztvevői idézték elő. Érezte, hogy elvörösödik, de nem szólt, fékezte magát. Most már nem egy korty, hanem egész üveg vodkára vágyott, de nagyon.

- Mióta van az Államokban? - kérdezte Bloomburg.

- 1994 óta - válaszolta mogorván Jurij. Az az öt év tízzel is felért. Olyan tisztán emlékezett az érkezésére, mintha csak előző nap történt volna. Torontóból, Kanadából indult, és háromnapos, az Amerikai Bevándorlási Hivatal okozta hercehurca után is csak átmeneti vízumot kapott.

Odisszeája, amelynek a végén eljutott Amerikába, kimerítő volt, és több mint egy évig tartott. A szibériai Novoszibirszkben kezdődött, ahol a Vektor nevű állami vállalatnál dolgozott. Tizenegy évet töltött ott, de egyik napról a másikra munka nélkül maradt, mert a cégnél leépítést hajtattak végre. Szerencsére volt némi spórolt pénze, és repülőgépen, vonaton, autóstoppal sikerült eljutnia Moszkvába.

Az igazi baj a fővárosban köszöntött rá. Korábbi munkája bizalmas jellege miatt az FSZB (Fegyeralnaja Szluzsba Bezopasznosztyi - Szövetségi Biztonsági Szolgálat, a KGB utódja - a ford.) azonnal értesült róla, hogy útlevélért folyamodott. Jurijt letartóztatták, és a lefortovói börtönbe zárták. Hónapok múlva szabadult csak, miután vállalta, hogy egy másik, Zagorszkban működő állami vállalatnál dolgozzon. Új munkahelyén azonban nem kapott fizetést, legalábbis hagyományos értelemben nem. Vodkát és vécépapírt osztottak a dolgozóknak azzal, hogy adják el, ha tudják.

A téli szabadsága előtti utolsó éjszakán fölkerekedett, és elindult az ezerötszáz kilométernyire lévő észt fővárosba, Tallinnba. A Napóleon és Hitler hadseregei által is megtapasztalt betegségek, csalódások, sebesülések, éhezés és szörnyű hideg tette szinte elviselhetetlenné az utat.

Bár az észtek barátságtalanul fogadták, és néhány észt suhanc egy éjszaka jól meg is verte, Jurij keresett náluk annyit, hogy hamis útlevelet vegyen, és elhelyezkedjen a Balti-tengeren közlekedő teherhajón. Svédországban lelépett, és menekült státust kért.

A svédek ezt megtagadták, de engedélyezték, hogy ideiglenesen náluk maradjon, és alantas munkával ugyan, de megkereshette azt a pénzt, amelyből kitelt a Torontóig, és onnan New Yorkig szóló repülőjegye: Amikor végre megérkezett az Egyesült Államokba, Jurij - akár a pápa - letérdelt, és megcsókolta a földet.

A New Yorkba jutásért vívott hosszú, elkeseredett küzdelem során többször is megfordult a fejében, hogy feladja, de végül mégsem tette. A megpróbáltatásokon a szebb jövőbe, az amerikai ígéretek - szabadság, gazdagság, jó élet - beteljesülésébe vetett hit segítette át.

Most, hogy visszagondolt erre, Jurij arca keserű fintorba rándult. Még hogy jó élet! Az egész olyan inkább, mint valami kegyetlen, rossz vicc. Napi tizenkét, néha tizennégy órán keresztül rótta a várost taxival a puszta életben maradásért, hogy ki tudja fizetni az adót, a lakbért, a társadalombiztosítást magának és kövér feleségének, akit csak azért vett el, hogy megkaphassa az Amerikában maradáshoz nélkülözhetetlen zöld kártyát.

- Adjon hálát a magasságos úristennek, hogy eljöhetett Oroszországból - szólalt meg hátulról a Jurij lelkiállapotáról mit sem sejtő Bloomburg. - Nem tudom, hogyan képesek elviselni az emberek azt, ami ott van.

A sofőr nem válaszolt, de nagyon szerette volna, ha befejezi végre. A forgalomban váratlanul kis rés támadt, Jurij azonnal kihasználta, vadul a gázba taposott. A taxi meglódult, Bloomburg a gyorsulástól az üléshez préselődött, a kerekek élesen csikorogtak.

- Hé! Annyira nem fontos az a tárgyalás, hogy az életemet kockáztassam miatta! - kiabálta az utas.

A következő, piros lámpás kereszteződéshez közeledve Jurij erősen fékezett, mesterien megfogta a farolni akaró kocsit, és egy busz és egy parkoló teherautó közé bevágódva, megállt egy szemétszállító autó mögött.

- Jóságos isten! - kiáltott fel a manővertől elszörnyedve Bloomburg. - Mit csinált Oroszországban? Csak azt ne mondja, hogy autóversenyző volt!

Jurij erre sem válaszolt.

- Tényleg érdekel - erősködött az ülésen előrébb csúszva az utas. - Mi volt a foglalkozása? A múlt héten összeakadtam egy orosz taxisofőrrel, aki matematikát tanított, mielőtt ide jött volna, de az eredeti szakmája villamosmérnök. Elhiszi, hogy van ilyen?

- El. Én is mérnök vagyok. - Jurij túlzott, mert nem mérnök volt, csak technikus.

- Mivel foglalkozott?

- Biotechnológiával. - Látva, hogy a lámpa zöldre vált, beletaposott a gázba, az első adandó alkalommal kikanyarodott a szemétszállító mögül, és próbált úgy haladni, hogy benne legyen a zöld hullámban, ne kelljen újabb lámpánál megállnia.

- Az komoly tudomány - mondta elismerően Bloomburg. - Hogyhogy mégis taxisofőr lett? Azt hinné az ember, hogy a maga szakmájában könnyű elhelyezkedni. A biotechnológia az egyik leggyorsabban fejlődő iparág.

- Csak akkor mutathatnám meg, mit tudok, ha lenne róla iskolai bizonyítványom - válaszolta Jurij. - Ez az igazi 22-es csapdája!

- Hát igen! Azért ne adja fel, próbálkozzon csak tovább! Meglátja, a végén sikerülni fog.

Jurij csöndben maradt. Nem kellett többé méltatlanul, megalázóan kilincselni, mert eldöntötte, hogy nem marad az Egyesült Államokban.

- Jó, hogy megnyertük a hidegháborút - folytatta Bloomburg. - Így legalább az oroszok is fejlődhetnek, élvezhetik az alapvető szabadságjogokat: Remélem, nem baltázzák el a lehetőséget, amit adtunk nekik.

Jurij rosszkedve parázsló dühvé változott. Felháborodott, valahányszor azt a hazugságot hallotta, hogy Amerika megnyerte a hidegháborút, sikerült neki szétbomlasztania a szovjet birodalmat. A Szovjetuniót a belső árulás győzte le, Gorbacsov hozta rá a vereséget az ostoba glasznosztyával és peresztrojkájával, utána pedig Jelcin a mérhetetlen hiúságával, azzal a törekvésével, hogy elismertesse magát a nyugati vezetőkkel.

Jurij vadul a gázba taposott, és a járművek között ide-oda cikázva, gyalogosokkal teli zebrákon átszáguldva tartott a belváros felé.

- Hé! - kiáltotta rémülten Bloomburg. - Lassítson már, az istenért! Mi történt magával?!

A sofőr úgy tett, mintha nem is hallotta volna. Utálta utasa nagyképű, lekezelő stílusát, drága öltönyét, struccbőr aktatáskáját, és legfőképpen borzas, gyér hajára biggyesztett nevetséges, kerek sapkáját.

- Hé! - Az utas már a plexi válaszfalat püfölte. - Lassítson, különben hívom a rendőrséget!

Ez a fenyegetés végre hatott, erősebbnek bizonyult a Jurij agyát elhomályosító indulatnál is. Jurij nem akart összeütközésbe kerülni a hatóságokkal, ezért mély lélegzetet vett, hogy megnyugodjon.

- Elnézést kérek! - mondta. - Csak azt akartam, hogy időben odaérjen a tárgyalásra.

- Inkább késsek el, de érjek oda élve! - válaszolta ingerülten az utas.

Jurij az előírt sebességet betartva haladt az Ötödik sugárút felé, és miután rákanyarodott, még két saroknyit délnek, a Union Bankig.

Alig állt meg, Bloomburg kipattant a kocsiból, és a járdán állva számolta le Jurij kezébe a viteldíjat hajszálpontosan.

- Borravaló nincs? - kérdezte a sofőr.

- Nem érdemli meg. Örüljön, hogy a viteldíjat kifizetem! - válaszolta a felháborodott utas, és hátat fordítva neki, az előkelő, gránitból és csillogó üvegből emelt bank forgóajtaja felé sietett.

- Egy cionista disznótól el sem fogadnám! - kiáltott utána Jurij. Bloomburg egy pillanatra megfordult, és egyezményes nemzetközi jellel adta tudtára, mit kíván neki.

Jurij kénytelen volt behunyt szemmel tízig számolni, nehogy valamilyen ostobaságot kövessen el. Remélte, hogy Harvey Bloomburg az Upper East Side-on lakik, New York-nak azon a részén, amelyet el akart pusztítani. Gondolataiból a kocsiajtó csapódása riasztotta fel.

- Szolgálaton kívül vagyok! - kiabálta hátrafordulva. - Szálljon ki!

- Nem ég a jelzés - válaszolta sértődötten az ülésen már kényelmesen elhelyezkedett nő. Mellette az egyik oldalon Louis Vuitton bőr aktatáska, a másikon bőrtokba bújtatott, hordozható számítógép feküdt. Jurij a műszerfalon lévő kapcsolóért nyúlt, és felkattintotta.

- Most már igen! - mordult fel dühösen. - Kifelé!

- Ó, a fenébe! - mérgelődött a nő. Csomagjait összeszedve kikászálódott a kocsiból, a hátsó ajtót bosszúból nyitva hagyta, és búcsúzóul lesújtó pillantást vetett Jurijra, mielőtt leintett egy másik taxit. A sofőr kinyúlt az ablakon, becsapta az ajtót, és a forgalomba visszasorolva továbbhajtott. Nem volt olyan hangulatban, hogy újabb nagyképű üzletembert vegyen föl, és különösen nem holmi zsidó bankárt. A bosszúját akarta tovább tervezni, de ahhoz, hogy megtehesse, biztosnak kellett lennie abban, hogy az anyag, amit használni akar, valóban olyan halálos, mint gondolja. Erre csupán egy mód volt - meg kellett tudnia, mi lett Jason Papparisszal. A Corinthian Rub Company irodája a Walker Streeten, a Canal Streettől délre volt, egy lakóház földszintjén. Kirakatában néhány geometrikus mintázatú, kifakult török szőnyeg, és kecskebőrök hirdették, mivel kereskedik a cég.

Jurij közvetlenül az épület előtt állt meg. Látta, hogy az iroda zárva van, de tudta, hogy ez semmit sem jelent. Az akció előkészítésekor, a felderítés során valahányszor ott járt, mindig zárva találta.

Átkanyarodott az utca másik oldalára, egy kis parkolóba, ahonnan nyugodtan szemmel tarthatta az irodát, és várt, bár pontosan maga sem tudta, mire. Valamilyen módon meg akarta tudni, mi történt Mr. Jason Papparisszal, milyen az egészségi állapota: Abban biztos volt, hogy az ACME Takarítószolgálat reklámküldeményét legkésőbb pénteken meg kellett kapnia.

A várakozás megnyugtatta, a nagy terv megvalósulásához vezető következő lépés gondolata pedig föllelkesítette Jurijt. Nagyon remélte, hogy jó hírrel tud szolgálni Curt Rogersnek, arról számolhat be neki, hogy a lépfenebacilus hatásos, és akkor már csak a húsmérgezést okozó botulinustoxint kell kipróbálni. A sorsdöntő napra Jurij két szert választott, ki akarta zárni a kudarcnak még a lehetőségét is. Mindkettőt aeroszollá alakította, de tökéletesen eltérő módon öltek.

Az ülés alá nyúlva félretolta az útból a védekezéshez kéznél tartott kerékcserélő vasat, és megkereste lapos üvegjét. Úgy érezte, nagyon rászolgált egy kis vodkára. Megbizonyosodott róla, hogy senki nem néz felé, és gyorsan ivott egy kortyot. Az erős szesztől kellemes melegség járta át a testét, és a nyugalma is visszatért. Már arra is képes volt, hogy beismerje: az utóbbi időben nemcsak rossz történt vele, hanem néhány biztató, reményt adó fejlemény is.

Jurij a legjobban annak örült, hogy összeismerkedett Curt Rogersszel és a haverjával, Steve Hendersonnal, és sikerült kialakítania velük olyan szoros kapcsolatot, amely alaktalan bosszúvágyát valós lehetőséggé változtatta. Találkozásuk a véletlennek volt köszönhető. Egy Brooklynban befejezett hosszú, fárasztó, meleg nyári nap után Jurij betért a White Pride (fehér büszkeség - a fordító) nevű bensonhursti bárba. A flaskája akkor már régen üres volt, és annyira vágyott egy korty vodkára, hogy nem tudta kivárni, amíg hazaért Brighton Beachre.

Tizenegy óra elmúlt már, az ivó sötét volt, zsúfolt és zajos. a Screwdriver harsogó heavy metal zenéje dübörgött benne. Többségükben kemény, kopaszra borotvált fejű, ujjatlan trikót viselő, sűrűn tetovált, fehér fiatalok voltak a vendégek. Jurij már odakint sejtette, milyen társaságba fog csöppenni - a bár előtt náci jelvényekkel díszített csillogó Harley Davidsonok sorakoztak.

Az ajtóban elbizonytalanodott, latolgatni kezdte, hogy bemenjen-e. Ösztönei veszélyt jeleztek, és látta, hogy többen ellenségesen méregetik. Végül is két okból vállalta a kockázatot: egyrészt úgy érezte, ha visszafordulna, azzal ugyanazt a hatást érné el, mint amikor valaki megfutamodik egy vad, de határozatlan, támadni még nem merő kutya elől, másrészt pedig valóban nagy szüksége volt a vodkára, és gyanította, hogy bármerre megy is Bensonhurstben, szelídebb helyet nem fog találni.

Leült egy üres, a bárpulthoz támaszkodó asztalhoz, behúzta a nyakát, és mereven maga elé nézve megpróbált észrevétlen maradni, de ez csak addig sikerült, amíg rendelés közben az akcentusa el nem árulta, hogy idegen. Semmi jót nem ígérő arcú fiatalok vették körül, de mielőtt bármi történt volna, szétváltak, utat engedtek egy harminc-negyven év körüli, ápolt külsejű férfinak, akit szemmel láthatóan mindannyian tiszteltek.

A jövevény szőke volt, magas, karcsú, és nem kopasz, csupán rövidre vágatta a haját. Első ránézésre leginkább civil ruhás katonára hasonlított. Ő is trikót viselt, de rövid ujjút, tisztát, frissen vasaltat. Jobb mellén apró, vörös tűzoltósisak látszott, alatta felirat: ENGINE COMPANI #7. A skinheadekkel ellentétben neki csupán egy tetoválása volt: kis amerikai zászló a jobb felkarján.

- Maga nagyon bátor, vagy nagyon ostoba, barátom, hogy hívás nélkül beállít ide - szólította meg Jurijt a szőke - Ez magánklub.

- Bocsánat! - motyogta a sofőr, és fel akart állni, hogy elkullogjon, de a férfi megfogta a vállát, és visszatartotta.

- A kiejtéséből ítélve orosz.

- Az vagyok - ismerte be Jurij.

- Zsidó?

- Nem! - tiltakozott hevesen. - Szó sincs róla! - A kérdés alaposan meglepte.

- A Brighton Beachen lakik?

- Igen. - Jurij egyre idegesebb lett, nem tudta, milyen fordulatot vesz a beszélgetés.

- Azt hittem, hogy az összes ott lakó orosz zsidó.

- Én nem. - Jurijt meglepte, hogy az ismeretlen ennyire ismeri szűkebb lakóhelyét. A Brighton Beachen élő orosz emigránsok zöme ugyanis valóban zsidó volt, és ezért is akadt közöttük olyan kevés barátja. Különböző zsidó szervezetek működtek a környéken, amelyek tárt karokkal fogadták hitsorsosaikat. A kommunista rezsim idején csak a zsidókat engedték ki Oroszországból, úgyhogy mire a Szovjetunió összeomlott, már jelentős közösségük volt az Egyesült Államokban. Mivel nem tartozott közéjük, a környezetében lévők semmibe vették Jurijt, nem foglalkoztak vele.

- Jól érzem, hogy nem igazán kedveli őket? - kérdezte a szőke férfi.

Jurijnak addigra már feltűntek a skinheadek egy részének trikóján látható feliratok - A Holocaust cionista hazugság. Le a cionisták vezette amerikai kormánnyal! és hasonlók -, és úgy érezte, ebben a társaságban nyugodtan hangot adhat zsidóellenes nézeteinek.

Egészen az utolsó oroszországi elnökválasztásig Jurij nem sokat törődött a zsidókkal, de akkor mély hatást gyakoroltak rá a neofasiszta Vlagyimir Zsirinovszkij és a neokommunista Gennagyij Zjuganov uszító, gyűlöletet keltő szónoklatai. A "toszka", és sértett nemzeti büszkesége arra ösztönözte, hogy higgyen a bűnbakot kereső, minden bajra egyszerű megoldást kínáló demagógoknak.

- Azt hiszem, rosszul ítéltük meg magát, barátom - mondta a szőke férfi, miután megismerte fajgyűlölő nézeteit, és bátorítóan a vállára csapott. - Maradjon nyugodtan, és igyon még egyet az egészségemre!

Jelzett a bajt szimatolva óvatosan a bárpult sarkába húzódó pincérnek, mire az színültig töltötte Jurij vodkáspoharát.

- Curt Rogers vagyok - mutatkozott be a szőke, és leereszkedett a szomszédos székre. - Ő pedig Steve Henderson. - Egy vörös hajú férfira mutatott, aki a Jurij másik oldalán lévő széket foglalta el. Bár Steve sokkal izmosabb volt, mint Curt, az öltözékük megegyezett, az ő trikóján is ugyanaz a jelzés volt.

Az első találkozást továbbiak követték, ugyanis rájöttek, hogy nemcsak az antiszemitizmusuk egyező, egyéb dolgokban is azonos nézeteket vallanak. Tökéletesen egyformán ítélték meg például az Egyesült Államok kormányzatát.

- Jogtalan, elnyomó, alkotmányellenes! - mondta halkan, de indulatosan Curt, amikor a kérdés először fölmerült. - Egyetlen megoldás van csak. Fegyverrel kell megdönteni, mert másképp lehetetlen megszabadulni tőle. És minél előbb, mert a cionisták napról napra erősebbek lesznek.

- Komolyan?! - ámuldozott Jurij. Megdöbbentette, hogy vannak amerikaiak, akiknek nem tetszik a kormányzatuk, és hogy a kormányzat tevékenységét és az amerikai történelmet ragyogóan ismerő Curt szerint ezek nem elhanyagolható létszámú réteget alkotnak. A hazafiakat, ahogyan Curt nevezte őket, mindenhol meg lehetett találni szerte az országban: Felkészülten, fegyverrel a kézben várták a felkelésre szólító jeladást.

- Jegyezd meg, amit mondok! - súgta egy alkalommal Curt: - Biztos forrásból tudom, hogy a kormányzat gurkhákat képeztet ki Montanában, és helikopterek ezreit tartja készenlétben, hogy bevethesse őket. Ha nem teszünk valamit, hamarosan kirajzanak a támaszpontjaikról, elárasztják az egész országot, és lefegyverzik a hazafiakat. Akkor aztán tényleg védtelenek leszünk a világot leigázni akaró cionistákkal szemben.

Jurijnak fogalma sem volt, kik azok a gurkhák, de nem firtatta, mert Curt szavainak lényegét e nélkül is értette: az amerikai kormányzat sokkal galádabb és veszedelmesebb, mint gondolta. Világossá vált számára az is, hogy Curt cselekedni akar, és hogy össze kell fogniuk, mert jól kiegészítik egymást, mindegyikük ért valamihez, amihez a másik nem.

Jurijnak megvoltak a tömegpusztító biológiai fegyver előállításához szükséges ismeretei, Curt pedig be tudta szereztetni embereivel az ehhez szükséges felszerelést, anyagokat. Curt az Árja Népi Hadsereg nevű skinhead milíciát vezette, és állította, hogy osztagának tagjai gondolkodás nélkül teljesítik bármilyen parancsát.

- Mezőgazdasági permetezőgép kell? Nem gond! - válaszolta Jurij kérdésére mindjárt a kezdet kezdetén. - Szólj, ha itt lesz az ideje, és lopunk egyet Long Islandről! Krumpliföldeken használják őket, és többnyire ott állnak, várva, hogy valaki meglovasítsa őket.

Néhány héttel később egy pohár vodka mellett Curt, Jurij és Steve kezet rázott, ezzel pecsételve meg a Rozsomák hadművelet elnevezésű akció végrehajtására tett fogadalmukat. Jurij akkor hallott először a rozsomákról, Curt magyarázta el neki, hogy kicsi, de bátor, vad és igen agyafúrt állat. Miközben beszélt, a szeme sarkából rákacsintott Steve-re, és csendre intette, ugyanis a Rozsomák név az ő felfogásukban nem magára az állatra, hanem kedvenc filmjük, a Vörös hajnal főszereplőire utalt, azokra a fiatalokra, akik visszaverték az Egyesült Államokra támadó orosz hadsereget.

Jurij a legszívesebben Bosszú hadműveletnek keresztelte volna az akciót, de engedett a barátainak, akik szilárdan ragaszkodtak a Rozsomák névhez. Curt ezt azzal magyarázta, hogy a hozzá kapcsolódó képzetek sokat jelentenek az illegális szélsőjobbnak, és segítenek megnyerni mindenkit, aki közéjük sorolja magát.

A vodka lelkessé tette őket, fölpezsdítette a vérüket. Szövetségük, mint Curt megfogalmazta, olyan volt, mint a házasság, amely az égben köttetett.

- Érzem, hogy ez lesz a szikra, amely tűzvészt okoz - mondta. - Óriási, általános felkeléshez vezető dolog fog bekövetkezni New Yorkban, olyan esemény, amely mellett az Oklahoma City-i robbantás messze eltörpül, gyerekes csínynek tűnik csak.

Hogy a Bosszú hadművelet általános felkelést idéz-e elő vagy sem, az Jurijt csöppet sem izgatta: Neki csupán egy célja volt: fájdalmas, megrendítő erejű pofont lekenni az Egyesült Államok undorító pofázmányára: A dicsőséget, amelyet ezzel arathat, kész volt átadni Zsirinovszkij mozgalmának, a szovjet birodalom helyreállításának szentelni.

A kocsi oldalát ért váratlan ütés rángatta vissza a jelenbe. Felnézett, és formaruhás közte-rület-felügyelő nővel találta szemközt magát.

- Menjen tovább! - hallotta az utasítást. - Ez rakodási terület.

- Elnézést! - válaszolta Jurij, és a kocsit sebességbe rakva elhajtott. Nem ment messzire, csak megkerülte a háztömböt, és visszaállt a korábbi helyre. Az ellenőr már messze járt. elmosódó alakját látta csupán.

Hogy azt higgyék, utasra vár, Jurij kicsapta a tetőre a szabadot jelző villogót, és kiszállt a kocsiból. Abban a félórában, amióta figyelt, se bemenni, se távozni nem látott egyetlen lelket sem a Corinthian Rug Company irodájából. Átrohant az úttesten, és tenyeréből ernyőt formázva közel hajolt az üveghez. A helyiség üresnek tűnt, lámpa sem égett benne. Kipróbálta az ajtót, de az is zárva volt.

Nyugati irányba indult, és betért egy üzletbe, amelyről várakozás közben megállapította, hogy eléggé forgalmas. Bélyegszaküzletbe csöppent, és miután az ajtóra szerelt csengő csilingelése megszűnt, Jurij síri csöndben találta magát. Beletelt néhány másodpercbe, míg a vastag, trifokális lencséjű szemüveget viselő tulajdonos felbukkant a bolt belsejéből. Kopasz feje búbján jarmulkát viselt, nyilván ragasztó tartotta szilárdan a helyén.

- Mr. Papparisért jöttem a Corinthian Rug Companytől magyarázta Jurij. - Ott áll a taxim. Be akartam menni, de, sajnos zárva találtam az üzletet. Ismeri Mr. Papparist?

- Természetesen.

- Nem tudja, mi van vele?

- Napok óta nem láttam - válaszolta a filatelista. - Persze, nincs ebben semmi rendkívüli. Ritkán találkozunk.

- Köszönöm - felelte a taxisofőr.

- Kérem.

Jurij ezután a Corinthian Rug irodájától balra lévő üzletbe tért be, de ott ugyanazt a választ kapta. Visszaült hát a kocsijába, és megpróbálta eldönteni, mi legyen a következő lépés. Eszébe jutott, hogy felhívhatná a környék kórházait, de rögtön el is vetette az ötletet, mert csak név alapján tudott volna érdeklődni, arról fogalma sem volt, hol lakik Papparis.

Következő lehetőségként arra gondolt, hogy, átböngészi a telefonkönyvet, megkeresi a számát, ám erről is letett, mert úgy ítélte meg, hogy ostobaság lenne felhívni a lakását. Egészen eddig a legnagyobb körültekintéssel járt el, és nem akart fölösleges kockázatot vállalni, felhívni magára a figyelmet.

Ezért inkább elhajtott. A Walker Street és a Broadway sarkán járt, amikor eszébe jutott, hogy mindössze hat saroknyira van a Duane Street-i tűzoltóságtól, ahol Curt és Steve dolgozik. Egyszer sem járt még a munkahelyükön, és elhatározta, hogy benéz hozzájuk. Még nem tudta egyértelműen megmondani, hogy a lépfenebacilus hatásos-e - a kérdést egyébként pusztán elméletinek tekintette -, arról azonban már beszámolhatott, hogy a kísérlet elkezdődött, és nem sokat kell várni, hogy kiderüljön az eredmény. Lelkes volt, mert ez lényegében azt jelentette, hogy a Rozsomák beindult, a tervezgetésnek, felkészülésnek vége. Egyetlen megoldásra váró feladat maradt csupán: elegendő mennyiségű hatóanyagot kellett előállítani, és a kiszemelt helyen szét- szórni.

3. FEJEZET

orvosi krimi

Hétfő, 11.30

- Komolyan gondolod? - kérdezte Steve Henderson. - Szerintem nem tudunk annyit, hogy érdemes volna vállalni a kockázatot.

Curt a karja után kapott, és megállította a barátját. A Federal Plaza 26., a Jacob Javits Federal Building előtt álltak. A bejáratnál nagy volt a forgalom - a hatalmas épületben csaknem hatezer kormányalkalmazott dolgozott, és rajtuk kívül naponta még legalább ezren fordultak meg benne. Curt és Steve frissen vasalt, kék tűzoltó-egyenruhát viselt. Fekete csizmájuk vakítóan csillogott az éles októberi napfényben. Curt inge valamivel világosabb volt, mint Steve-é, és a gallérján apró arany rangjelzést is viselt, mióta négy éve hadnaggyá léptették elő.

- Egy ilyen méretű akciónál feltétlenül szükség van felderítésre - válaszolta halkan, és idegesen körbepillantott, hogy lássa, nem figyeli-e őket valaki. - Mit tanultál a seregben, ha még ezt sem tudod?

Curt és Steve a középiskola óta barátok voltak. Bensonhurstben, Brooklyn főleg kétkezi munkások lakta részén nőttek fel. A természettől fogva csöndes, udvarias, és talán éppen ezért magányos két fiú fokozatosan került közel egymáshoz, és középiskolás korában vált elválaszthatatlanná. Közepesen tanultak, de a készségfelmérő teszteket mindketten remekül oldották meg, Curt valamivel még Steve-nél is jobban.

Egyikük sem sportolt, bár Curt bátyja Bensonhurst legendás futballcsapatának sztárja volt. Idejük nagy részét lógással, céltalan csatangolással töltötték, és végül mindketten a hadseregben kötöttek ki, Curt hat hónapi, sikertelen egyetemi próbálkozás, Steve pedig vízvezeték-szerelő apja mellett végzett egyéves, nemszeretem munka után.

- Ugyanazt, amit te a tengerészgyalogságnál! - vágott vissza Steve.

- Hagyd ezt a hülye tengerészgyalogos dumát!

- Rendben van, de akkor sem fogjuk a megbeszélt napon csak úgy, előzetes felderítés nélkül bevinni az anyagot - mondta Curt. - Biztosnak kell lennünk benne, hogy bekerül a légkondicionáló rendszerbe.

Steve idegesen felnézett a sokemeletes épületre, és tovább vitatkozott: - Megszereztük a tervrajzot. Tudjuk, hogy a központ a második emeleten van.

- Jézusom! - Curt idegessége jeléül a jegyzettömbjével együtt magasba emelte a karját. - Nem csoda, hogy kiszuperáltak a zöldsapkásoktól! Ezt most komolyan gondolod, vagy csak hülyéskedsz?

Bár a hadi tudományokban egyikük sem jeleskedett, mindketten kiemelkedő teljesítményt nyújtottak a hadseregben. Curt a kaliforniai Camp Pendletonba, Steve pedig az észak-karolinai Fort Brriggbe került, és rövid időn belül altisztek lettek. A szigorú alá- és fölérendeltség, a hadseregre jellemző céltudatosság tetszett nekik, és igazi mintakatonákká váltak. A fegyverzet érdekelte őket a legjobban, azon belül is elsősorban a kézifegyverek. Ragyogó céllövőkké képezték ki magukat.

A két barát levelezett ugyan, de csak rendszertelenül. Különböző fegyvernemeknél, egymástól sok ezer kilométernyire teljesítettek szolgálatot, ez szinte lehetetlenné tette a szoros kapcsolattartást. Ritkán találkoztak, csak akkor, ha véletlenül egyszerre voltak eltávozáson, és összefutottak Bensonhurstben, de változatlanul jól megértették egymást, kicserélték tapasztalataikat. Mindketten részt vettek az Öböl-háborúban.

Bár sem Curt, sem Steve nem mondta ki hangosan, eldöntötték magukban, hogy katonaként fogják leélni az életüket. Nem így történt, a vége az lett, hogy mindketten csalódottan hagyták ott a hadsereset.

Curt élménye volt a megrázóbb. Kiemelkedő teljesítményének elismeréseképpen rábízták egy elit felderítő osztag újoncainak a kiképzését, ám az általa vezényelt, különösen kemény éjszakai gyakorlat során az egyik újonc nem bírta a megpróbáltatást, és meghalt. A vizsgálat azt állapította meg, hogy a haláláért részben Curt a felelős, arról egy szót sem ejtett a jelentés, hogy a szerencsétlen srácot föl sem kellett volna venni az alakulatba. Elkényeztetett mama kedvence volt, és azért került csak hozzájuk, mert az apja fontos tisztséget töltött be Washingtonban.

Curtöt hivatalosan nem fenyítették meg, de az incidens nem múlt el nyomtalanul, és megfosztotta a további előmenetel lehetőségétől. Dühös volt, csalódott, úgy érezte, hogy a parancsnokai, és végső soron a kormányzat elárulta, pedig kész volt mindenét, az életét is a hazájának áldozni. Amikor letöltötte szerződésében megszabott idejét, és megkérdezték, akar-e továbbszolgálni, nemet mondott, és otthagyta a hadsereget.

Steve-et másfajta csalódás érte. Hosszú, megpróbáltatással teli válogatáson átesve bekerült az amerikai hadsereg legelitebb alakulatába, a zöldsapkásoknak nevezett kommandósok közé. Azonban csak az első, huszonegy napos felmérő gyakorlatig jutott el, akkor kiszuperálták. Nem önhibájából, ugyanis influenzás lett. Amikor megtudta, hogy korábbi teljesítményétől függetlenül kénytelen lesz mindent elölről kezdeni, átesni a testet-lelket gyötrő válogatáson, követte Curt példáját, és csalódottan, elárultnak érezve magát, otthagyta a hadsereget.

Rövid ideig tartó, főleg őrző-védő szolgálatoknál vállalt munka után Curt lépett be először a New York-i tűzoltósághoz. Első pillanattól kezdve tetszett neki a katonás, szigorú hierarchia szerint felépülő szervezet, az egyenruha, a lelkesítő küldetés, az, hogy büszke lehetett a munkájára, és nem utolsósorban az érdekes felszerelés. Fegyvere nem lévén, a tűzoltóság persze nem ugyanaz volt, mint a tengerészgyalogság, de sokban hasonlított hozzá, és az is vonzóvá tette, hogy ismét Bensonhurstben lakhatott.

Curt kis idő múlva Steve-et is rábeszélte, hogy kövesse a példáját, menjen neki a felvételi vizsgának, és miután az sikerült, némi utánjárással elérték, hogy ugyanarra az állomásra osszák be őket. Nagy, évekig tartó kört tettek meg, de a végén visszatértek oda, ahol elkezdték, Bensonhurstbe, és ismét a legjobb barátok lettek.

- Nem hülyéskedek - válaszolta mogorván Steve. - Csak arra gondolok, hogy fölöslegesen kockáztatunk. Ez az épület nem szerepel az ellenőrzésre kijelöltek listáján. Mi van, ha felhívják a központot?

- Szerinted az itteniek közül tudja bárki is, hogy mit jelöltek ki ellenőrzésre? - kérdezett vissza Curt. - És ha telefonálnak, akkor mi van? A főnök szabadságra ment, más meg nem adhat felvilágosítást. Különben is, jogunk van szúrópróbaszerű ellenőrzést végezni, pláne úgy, hogy a legutóbbinál szabálytalanság derült ki. Ha bárki kérdezi, csak arról akarunk megbizonyosodni, hogy megszüntették a hibát.

- Milyen hibát?

- Faszenes grillsütőt, állítottak be a földszinti szendvicsbárba - magyarázta Curt. - Utólag juthatott eszébe a főnöknek, nem kért hozzá engedélyt, és poroltó sem volt a közelben. Azért jöttünk, hogy meggyőződjünk róla, pótolta-e a hiányt.

- Hadd nézzem!

- Mi az?! Nem hiszel nekem? - Curt elővette a dosszié aljáról a szabálysértési jegyzőkönyvet, és a barátja elé tartotta. A francba! Ez tökéletes! - ámult el Steve.

- Kételkedtél egy volt tengerészgyalogos szavában?! - kérdezte megjátszott felháborodással Curt.

- Dugulj el! - mondta a barátja, és jókedvűen vállon is bokszolta.

Feszesen kihúzott vállal, állukat felvetve, katonás léptekkel közeledtek a bejárathoz.

- Nem hibázhatunk - mondta menet közben, csupán a szája sarkát mozdítva Curt. - A washingtoni központot leszámítva itt dolgozik a legtöbb FBI-os. Libabőrös leszek, ha csak meglátom őket. Ruby Ridge marhára élvezné, ha itt lenne. Egyszerre fizethetné meg a tartozását mindnek.

- Én sem bánnám, ha volna elég a szerből - felelte Steve. - Egyszerre állhatnánk bosszút Wacóért és a Branch Davidiansért.

- Ne aggódj! Megértik az üzenetet - biztatta Curt. - Biztos vagy benne, hogy Jurijnak sikerülni fog?

Curt, elindulásuk óta másodszor, megállította a barátját.

- Mi van veled? - kérdezte visszafogottan, úgy, hogy a mellettük elhaladók ne hallják. - Mitől lettél hirtelen ilyen bizonytalan?

- Csak kérdezek - védekezett Steve. - Végül is a pasas teljesen lökött. Te is beismerted. Nem olyan régen még komcsi volt.

- Már nem az - válaszolta Curt.

- Láttál már tigrist, amelyik levetette a csíkjait? Az utóbbi időben furcsa dolgokat mondott, például azt, hogy vissza kellene állítani a Szovjetuniót.

- Azt csak megtévesztésnek szánta - igyekezett megnyugtatni a barátját Curt.

- Nem vagyok biztos benne. És ahhoz mit szólsz, hogy szerinte Sztálin nem volt olyan rossz, mint amilyennek mondják? Őrület! Sztálin harmincmilliót végeztetett ki csak a sajátjai közül.

- Tényleg fura megjegyzés volt - ismerte el Curt, és az alsó ajkát beharapva kis időre elgondolkodott. Neki is feltűntek Jurij furcsaságai, például az, hogy a fontos kormányzati központnak számító Jacob Javits Federal Building elleni támadás messze nem elégítette ki. Azt akarta, hogy a Central Parkban is hajtsanak végre egyet, hadd pusztítsa el a mérgező anyag az Upper East Side teljes lakosságát. Azzal érvelt, hogy lehetőség szerint minél több zsidó bankárral végezni kell. Curt hiába bizonygatta, hogy a Fed elleni akció is bőven elég lesz, szilárdan kitartott eredeti álláspontja mellett.

- Bármit kért, mindent megtettünk! - folytatta Steve. - A New Jersey-i sörfőzdékből az összes érlelő kádat ellopattuk a srácokkal. Csak szólnia kellett megkapta, amit akart. Oklahomából ládaszám küldettük a szaros földet a Klannel, mert szerinte az kell a baktériumoknak. Dixie-ben most mindenki azt hiszi, hogy megbolondultunk, mert tehéntrágyát kértünk.

- Jurij azt mondja, abból lehet a legkönnyebben izolálni a baktériumokat - válaszolta Curt. - Biztosan így van, mert még az Interneten is olvastam róla.

- Rendben van. Elhiszem, hogy a húsmérgezés és a lépfene kórokozója trágyában tenyészik, és főleg a déli állattenyésztő körzetekben fordul elő, de kaptunk már bármit is? Nem! Jurij egyetlen rohadt baktériumot sem mutatott. Még a laboratóriumát sem láttuk, amit állítólag a házuk alagsorában rendezett be.

- Gondolod, hogy át akar verni bennünket? - kérdezte Curt. Többször megfordult már a fejében, hogy Jurij csak kihasználja őket, beszerezteti velük mindazt, amire a Central Park elleni támadáshoz szüksége van, és utána lelép.

- Sosem tudhatod, mi jár egy idegen fejében - válaszolta Steve. - Különösen egy oroszéban. Hetven éven át utáltak bennünket.

- Túl gyanakvó vagy. Ott is veszélyt látsz, ahol nem kellene - mondta legyintve Curt. - Jurij nem ránk dühös, hanem a kormányzatra, ugyanúgy, ahogy mi. Hiába tanult hosszú évekig, nem ismerik el a végzettségét, és kénytelen taxit vezetni, hogy meg tudjon élni. A helyében én is teljesen ki lennék bukva.

- Mi a bizonyíték, hogy olyan sokáig járt iskolába? Lehet, hogy csak mondja - vitatkozott tovább Steve.

- Igaz - ismerte be Curt. Valóban nem volt rá mód, hogy az orosz állításait ellenőrizzék.

- Talán nem ez a legalkalmasabb pillanat arra, hogy ilyet mondjak, de szeretném, ha biztosabbak lehetnénk Jurijban.

- Gondolod, hogy esetleg hazudik, és nem is vett részt a szovjet biológiai fegyver-gyártásban? - kérdezte Curt.

- Ahhoz túlságosan sokat tud, hogy az egész hazugság legyen, és főleg, amit az anyja haláláról mondott, az hihetően hangzik. Én inkább azt kérdezem magamtól, hogy a CIA miért nem érdeklődött iránta jobban, amikor hozzánk került. Lehet, hogy csak takarító volt abban a gyárban, és a termelésről annyit tud, amennyit fél füllel hallott.

- Valószínűleg azért nem foglalkoztak vele, mert későn jött az Államokba. Emlékszel, mesélte, hogy évekkel előtte ketten is megléptek a biológiai fegyverek gyártását irányító tudósok közül. A CIA tőlük nyilván megtudott mindent, amire kíváncsi volt, többek között azt is, hogyan sértették meg a szovjetek a biológiai fegyverek gyártását betiltó, 1972-es szerződést.

- Én csak azt mondom, hogy szeretnék végre valamilyen bizonyítékot látni. Bármit, amiből egyértelműen kiderül, mit csinál Jurij - jelentette ki Steve.

- A múlt héten azt mondta, hogy már közel van a lépfene kipróbálásához - válaszolta Curt.

- Az is elég lenne, feltéve, hogy a kísérlet sikerül.

- Igazad van, de szerintem ezzel együtt is érdemes körülnézni az épületben. Nem kockáztatunk vele semmit, a kapitányhoz el sem jut a híre.

- Na jó - fogadta el a barátja érveit Steve. - Bízzunk benne, hogy a szabálysértési trükköd beválik!

- Szóval benne vagy?

- Benne.

A forgóajtón áthaladva be kellett állniuk a fémdetektoros kapu előtt várakozó sorba. Miután azon is túljutottak, a kapuőrség parancsnoka szólt nekik, hogy kövessék, és elindult velük a műszaki központba.

- Eddig rendben - súgta oda a barátjának menet közben Steve.

- Nyugi! - válaszolta Curt. - Meglátod, pofonegyszerű lesz.

A nyitva hagyott ajtón a külső irodahelyiségbe lépve a központi íróasztalhoz lépett. A helyiségben lázas munka folyt, telefonok csörögtek, írógépek kattogtak, nyomtatók ontották a számítógépekről beléjük táplált oldalakat.

- Miben segíthetek? - kérdezte a titkárságvezető, egy kövér, a verejtéktől gyöngyöző homlokú nő.

Curt elővette a levéltárcáját, széthajtotta, és megmutatta tűzoltóhadnagyi jelvényét, csak akkor tűzte ki, ha valamelyik kollégájukat temették, és a szomorú alkalomra díszegyenruhába kellett öltöznie.

- Ellenőrizni jöttünk - mondta.

- Egy pillanat! Mindjárt szólok a főmérnöknek - válaszolta a nő, és rögtön indult is a belső irodába.

- Megy, mint a karikacsapás! - súgta a barátjának Curt. - Érzed a légmozgást?

- Igen.

Steve egy pillanatra felmutatta a hüvelykujját, Curt pedig egyetértőn bólintott. Pontosan tudta, mire gondol a társa - minél nagyobb az épületen belüli légmozgás, annál hamarabb oszlik szét, jut be minden helyiségbe a mérgező anyag.

Nem sokat kellett várniuk, a hatalmas épület üzemeltetéséért felelős főmérnök hamar megjelent. Középkorú, sötét öltönyt, fehér inget és nyakkendőt viselő néger volt. Curtöt igencsak meglepte az öltözék, pecsétes, munkában elpiszkolódott overallra számított. A szeme sarkából Steve-re nézett, kíváncsi volt, vajon ugyanúgy megdöbbent-e. Ha igen, akkor sem mutatta, az arca nyugodt, rezzenéstelen volt.

- David Wilson - mutatkozott be a férfi. - Miben segíthetek, uraim? Senki nem szólt, hogy ma tűzbiztonsági ellenőrzés lesz. - A hangja nem volt ugyan ellenséges, de érezni lehetett rajta, hogy meglepődött a tűzoltók váratlan felbukkanásán.

- Így igaz, uram! - válaszolta Curt. - Szúrópróbát tartunk, meg akarjuk nézni, kijavították-e az utolsó ellenőrzésnél a földszinti grillbárban talált hibákat, és ha már itt vagyunk, elvégezzük a rutinvizsgálatot is. Nyomóvezetékek, tűzoltó-berendezések, esőztető csapok, füstérzékelők... Tudja, a szokásos.

- A biztonsági berendezést azonnal felszereltük, és el is küldtük róla a papírokat - mondta Wilson.

- Szeretnénk személyesen is meggyőződni róla. Csak a teljes biztonság kedvéért.

- Nem haragszanak, ha szólok az egyik karbantartónknak? - kérdezte a főmérnök. - Épp egy megbeszélés közepén tartok.

- Dehogy! - nyugtatta meg Curt.

Öt perccel később magas, sovány, szófukar férfi vette pártfogásába őket, aki pontosan olyan kezeslábast viselt, amilyenre David Wilsonnál számított Curt. Villamossági technikus volt, és Reggy Simsnek hívták.

Először a földszinti büfében a grillsütőt ellenőrizték, amely - az ebédidő kezdetén jártak éppen - tele volt sistergő hamburgerekkel. Curtnek mindössze két másodpercre volt szüksége, hogy megállapítsa: a tűzoltó-berendezést szabályszerűen helyezték el.

- Mi a helyzet a légkondicionálóval? - kérdezte.

- Ezt hogy érti? - kérdezett vissza Sims.

- Azt is meg kell néznünk, hogy tudjuk, szükség esetén hogyan kell kikapcsolni, vagy, legalábbis egyes épületrészekben kiiktatni. Nem akarjuk, hogy ha ne adj isten tűz üt ki, az egész épületet elárassza a füst. Hol van a központi irányító?

- A második emeleti gépteremben.

- És a légbeszívók?

- Ugyanott.

- Remek. Nézzük meg! - mondta a technikusnak Curt.

- Mire kíváncsi?

- Füstérzékelőknek kell lenniük mind a bejövő, mind az újracirkuláltatott levegő útjában. Muszáj őket legalább megnézni. Igazság szerint ki is kellene próbálnunk őket.

Sims vállat vont, és előrement, hogy mutassa az utat.

A gépteremben szinte elviselhetetlen volt a zaj. A tágas teret teljesen megtöltötték a különböző berendezések, köztük kapcsolótáblák, hatalmas kazánok, szivattyúk. Irdatlan mennyiségű cső, elektromos és egyéb vezeték haladt át a helyiségen, és ágazott szét különböző irányokba. Kevés embernek jutott eszébe, mi minden kell ahhoz, hogy egy akkora épületben, mint a Jacob Javits Federal Building, fönt lehessen tartani a megfelelő hőmérsékletet, a liftek működjenek, vagy hogy a harminckettedik emeleti mosdóban valaki kezet tudjon mosni. Bonyolult gépek, műszaki berendezések tették ezt lehetővé, amelyek megállás nélkül, a nap huszonnégy órájában működtek.

A légelvezető csövek olyan hatalmasak voltak, hogy már nem is csöveknek, inkább közlekedési alagutaknak tűntek. A terem fala mentén futottak egy darabig, mielőtt különváltak volna, mint egy gigantikus, kidőlt fa hatalmas ágai. Egyenlő távolságra egymástól ajtók sorakoztak, amelyeket ugyanolyan biztonsági reteszek tartottak a helyükön, mint a hajókon lévőket.

Simsnek kiabálnia kellett, hogy megértsék amit mond. Megpaskolta az egyik csövet, a hangját kieresztve közölte, hogy azon érkezik a kinti friss levegő, és azt is megmutatta, hol keveredik a megtisztított, újracirkuláltatott levegővel.

- Itt vannak a szűrők! - ordította pár lépéssel arrébb. - A cső melyik részét akarják látni?

- A szűrők utáni szakaszt! - Kiabálta vissza Curt.

Sims bólintott, jókora kapcsolótáblához lépett, és lenyomott egy kart, mire a teremben azonnal alábbhagyott a zaj.

- A központi keringető ventilátor kapcsolója - mondta magyarázatképpen, és kinyitotta a cső falán az egyik ajtót. A nehéz fémlemez csikorogva fordult el sarokpántjain.

- A központi ventillátor fölött vagyunk - folytatta. - Ha működik, a szívóhatás miatt nem lehet kinyitni az ajtót.

Curt benézett a sötét alagútba, elemlámpát gyújtott, és először a szűrőket nézte meg. Steve megpróbált a válla fölött bepillantani, de az ajtó túl keskeny volt, nem tudott elég közel férkőzni.

- Be is mehetnek, ha akarnak - mondta a két tűzoltónak Sims.

Curt lehajolt, átlépte a küszöböt, és szemügyre vette a légszűrőt, Steve azonban az ajtóban maradt. Sims kis időre magukra hagyta őket, a központi irányítópulthoz lépett, hogy kikapcsolja a riasztót, mielőtt az a rendszerben uralkodó nyomás csökkenését észlelve jelezni kezd.

- Érted már, miért mondtam, hogy létfontosságú a felderítés? - kérdezte a társát Curt. Normális hangon beszélhettek, a szigetelt cső felfogta a teremből érkező zaj nagy részét.

- Elfeledkeztem a szűrőkről - ismerte be Steve.

Curt az ellenkező irányba fordította a fénykévét, a központi ventillátor még mindig mozgó lemezeire, majd fölfelé nézett, és megkereste a füstérzékelőt. Ahhoz, hogy elérje, létrára lett volna szüksége.

- Azt kell működésbe hoznunk - mondta. - Meg kell találnunk hozzá a megfelelő bevezető csövet, amelyikben fel lehet robbantani a füstbombát.

- Gondolod, hogy van külön kijelzője az irányítópulton? - kérdezte Steve.

- Meg lennék lepve, ha nem volna - mondta Curt. - És ha mégsem, az ellenőrző tábla mutatni fogja, hogy a légkondicionáló rendszer füstérzékelője lépett működésbe. Akár így, akár úgy, lesz rá okunk, hogy kivonuljunk.

- Feltéve, hogy megelőzzük a 6. állomást, a Beckman Street-ieket - jegyezte meg Steve.

- Biztos, hogy megelőzzük. A városházán túlról jönnek, és mi már a csőben leszünk, mire elérik az épületet. Én inkább a sajátjaink miatt aggódom: Gondoskodnunk kell arról, hogy el legyenek foglalva a liftekkel, és ne tudjanak mással foglalkozni.

-- És ha bent leszünk? Hová tesszük az anyagot? - Steve aggódva nézett körbe, egyetlen helyet sem látott a cső belsejében, ahol bármit el lehetett rejteni.

- Jurij szerint finom por lesz, légmentesen lezárt zacskókban. Csak le kell raknunk őket, és beállítani a kis időzített robbanószerkezetet. Mire működésbe lép, mi már árkon-bokron túl leszünk.

- Nem kellene elrejteni a zacskókat?

- Fölösleges - válaszolta Curt.

- És ha valaki felfedezi őket, miután elmentünk?

- Hallottad, hogy nyikorgott az ajtó, amikor Sims kinyitotta? Nagyon régen használták, és valószínűleg a többit is. De hogy biztosra mehessünk, kiiktatjuk a füst- és tűzérzékelő rendszert.

- Jó ötlet - mondta Steve, és hanyagul vállat vont. - Azt hiszem, menni fog.

- Biztos lehetsz benne! - válaszolta Curt. - Gyere! Keressük meg az emeleti légbevezető csövet, aztán menjünk, mielőtt az állomáson valakinek eszébe jutna utánanézni, hol vagyunk.

A csövet hamar megtalálták, és miután távoztak a gépteremből, Curt megkérdezte, merre van a legközelebbi férfivécé. Míg a kísérőjük odakint várakozott, olyan légbefúvó nyílást kerestek, amelynek a zárórostélyát könnyen le lehetett szerelni.

- Elég, ha valamelyik srác lekapja a rácsot, és benyom a csőbe egy füstbombát - mondta Curt. - Egészen biztos, hogy a riasztó működésbe lép. Fél órával később ismét a Federal Building előtti téren voltak. Míg odabent tartózkodtak, a napot vastag felhők takarták el, és a szél is feltámadt, úgyhogy Curt kénytelen volt szorosan a hóna alá szorítani csíptetős írólapját, nehogy szanaszét röpüljenek a ráerősített papírok. Visszaszálltak szolgálati kocsijukba, és a forgalomban beállt pillanatnyi szünetet kihasználva, Curt sietve indított.

- Mi a helyzet a visszavonulási útvonallal? - kérdezte pár száz méter megtétele után. A tervezést ügy osztották meg maguk között, hogy ő foglalkozott magával az akcióval, Steve-nek pedig visszavonulási lehetőségről kellett gondoskodnia.

- Rengeteg időt töltöttem az Interneten, de készen van. Washington államig és onnan tovább Kanadába mindenhol megvannak a búvóhelyek. Mindegyik milícia készségesen segített.

- Kíváncsiskodtak? Kérdezték, mit tervezünk?

- De mennyire! Annyit mondtam csak, hogy igazán nagy, komoly dolgot.

- Olyan lesz, mintha a Turner naplója valósággá válna. - Curt a kedvencére, az erőszakos szélsőjobboldaliak körében igen népszerű regényre utalt, amelynek Turner nevű főszereplője a washingtoni FBI-központ felrobbantásával országos méretű lázadást robbant ki.

Curt boldog volt, mert tömegpusztító fegyver pottyant az ölébe, és lehetővé vált, hogy méltó módon, drámai hatást keltve megfizessen a kormányzatnak.

Azok a cionista washingtoni mocskok végre megtanulják, hogy jobban teszik, ha az FBI és más elnyomó szervezeteik bevetésével nem viselnek háborút saját állampolgáraik ellen, nem fosztják meg az embereket a fegyverviselés szent jogától, nem engednek szabad utat az abortusznak, nem pártolják a melegeket, a különböző fajok keveredését, nem tartják fenn a törvénytelen adórendszert, és nem támogatják az Egyesült Nemzetek Szervezetét. A lista szinte végtelen volt.

Curtnek ökölbe szorult a keze, valahányszor eszébe jutott, milyen messze távolodott a kormányzat alkotmányos kötelességétől. Bőven rászolgált arra, hogy megdöntsék. Természetesen lesznek civil áldozatok is, de az elkerülhetetlen - a függetlenségi háború idején is számos civil halt meg: A Rozsomák hadművelet az egész világot meg fogja rengetni. Messzeható következményei lesznek, új korszakot nyit, mint a Bunker Hill-i csata, és őt, Curt Rogerst úgy fogják ünnepelni, mint a modern George Washingtont. Szédülést érzett már akkor is, ha csak belegondolt.

- Az általános felkelés megkezdődhet, mielőtt elérnénk a nyugati partot - mondta Steve. - Az összes milícia felkészült, csupán a jelet várják, hogy akcióba lépjenek. Az is elég, ha csak feleannyi ember pusztul el a Rozsomák hadművelet során, mint Jurij mondta.

- Szerintem is - felelte Curt. Elégedett mosoly jelent meg az arcán, arra gondolt, micsoda lelkesedéssel fogják ünnepelni a harcias jobboldal Internet-oldalain, ha sikerül az akció.

- Ha kitör az általános felkelés, álljunk meg Michiganben! - javasolta Steve. - Ott a legszervezettebbek a milíciák, náluk leszünk a legnagyobb biztonságban.

- Kitaláltad már, hogyan hagyjuk el a várost?

- A világkereskedelmi Központból induló expresszel. Mihelyt elhelyeztük az anyagot, visszamegyünk az állomásra, összeszedjük a holminkat, és elköszönünk a kapitánytól. Sayonara!, aztán irány a pályaudvar.

- A kapitány szét fog robbanni! - mondta Curt. Az akciónak erről a részletéről még nem hallott, de nem is törődött vele különösebben.

- Szomorú, de így van. El kell tűnnünk a városból, pláne azok után, hogy Jurij - nagyjából velünk egy időben - elhelyezi a maga adagját - fejtette ki Steve. - Nem vagyok olyan biztos benne, mint ő, hogy az egész Upper East Side-ot tele tudja szórni.

- Igazad van. De miért nem lépünk le csöndben? Miért kell bárkinek bármit is mondani?

- Azért, hogy ne keltsünk gyanút - magyarázta Steve. - Ha búcsú nélkül, simán eltűnünk, rögtön keresni kezdenek bennünket, mert azt hiszik, valami bajunk esett. Jurij szerint a biofegyver bevetése után kettő-öt nappal tör ki az igazi balhé. Szeretném, ha addigra már árkon-bokron túl lennénk.

- Azt hiszem, igazad van - fogadta el a barátja érvelését Curt.

- Megmondjuk a parancsnoknak, hogy elegünk van a bürokráciából, és a fejetlenségből, a fegyelem hiányából. Ez még igaz is lesz! Számtalanszor elmondtuk már, mi a véleményünk a szolgálatról.

- És ha nem fogadja el a lemondásunkat?

- Mit tud csinálni? - kérdezett vissza Steve. - Vasra veret bennünket?

- Valószínűleg nem. - Curtöt idegesítette a kilátás, hogy szembe kell néznie feldühödött parancsnokukkal. - De hátha elgondolkodik a dolgon, és gyanúsnak találja.

Steve hanyagul vállat vont. - Lényegtelen, mit mondunk neki, az a fontos, hogy minél előbb a vonaton legyünk. Biztosan sikerül. Gondoskodtam róla, hogy az első megállónál kocsi várjon bennünket, és tovább vigyen Pennsylvaniába, az első búvóhelyre. Onnan másik autón megyünk tovább, és később is minden megállónál járművet váltunk.

- Jól hangzik - állapította meg Curt.

A Duane Streeten álló tűzoltólaktanya elé kanyarodott, és gondosan úgy állította meg a kocsit, hogy véletlenül se akadályozzon egyetlen, riasztásra kivonuló tűzoltóautót se. Egy pillanatra összenézett a barátjával, és ökölbe zárt kézzel lelkesen feltartották a hüvelykujjukat.

- A Rozsomák hadművelet elkezdődött! - mondta Curt.

- Jöhet az Armageddon! - tette hozzá Steve.

Alig szálltak ki a kocsiból, Bob King, a nemrég hozzájuk került fiatal tűzoltó kiáltott oda nekik:

- Hadnagy!

Curt kérdőn felvont szemöldökkel nézett rá.

- Egy taxis volt itt nemrég, és magát kereste! - kiabálta King. - Alacsony, zömök hapsi, oroszos kiejtéssel.

Curt Steve-re nézett, az pedig értetlenül vissza. A hír mindkettőjüket nagyon meglepte, mert úgy állapodtak meg, hogy Jurij a tűzoltóállomásnak a közelébe sem megy, kizárólag telefonon beszélik meg a dolgokat, és csak a White Pride bárban találkoznak.

- Mit akart? - kérdezte Curt, és hogy ne legyen feszült a hangja, kénytelen volt megköszörülni a torkát. Tisztában volt azzal, hogy senki nem neszelheti meg az akciójukat, mert az egyenlő a teljes kudarccal.

- Azt üzeni, hogy hívja fel! - válaszolta King. - Csalódott volt, mert nem találta itt.

- Mit követtél el ellene? - kérdezte egy másik tűzoltó. - Elfelejtettél borravalót adni?

A közelben tartózkodó kollégák harsányan nevettek, és a kellemes októberi időben nyitva hagyott ablakok mögül is vidám hangok hallatszottak.

- Mondta, hogy hívják? Hagyott telefonszámot?

- Nem. Csak annyit mondott, hogy hívja fel. Gondoltam, ismerik egymást.

- Fogalmam sincs, ki lehetett.

- Hátha visszajön! - biztatta a hadnagyot Rogers.

Curt intett Steve-nek, hogy kövesse, és az emeleti öltözőbe ment. Miután becsukta maguk mögött az ajtót, gondosan ellenőrizte, nincs-e ott más is rajtuk kívül.

- Nem tetszik a dolog! - suttogta idegesen. - Mi a fenének jött ide?

- Mondtam, hogy dilis, kiszámíthatatlan - válaszolta Steve.

Curt összeszorított szájjal, nyugtalanul járkált fel-alá, mint a ketrecbe zárt állat. Nem értette, hogyan követhetett el ekkora ostobaságot Jurij.

- Idegesít a kiszámíthatatlansága - folytatta Steve. - Beszélni kellene vele, és az sem ártana, ha megbizonyosodnánk róla, hogy nem ver át bennünket.

Curt egyetértően bólogatott, tett még néhány lépést, és végül határozottan lecövekelt. - Rendben! - mondta. - Munka után elmegyünk hozzá Brighton Beachre. Kioktatjuk az elemi biztonsági szabályokra, megnézzük a laboratóriumát, és ellenőrizzük, hogy valóban azt csinálja-e, amit mond.

- Tudod a címét? - kérdezte Steve.

- Oceanview Lane 15.

4. FEJEZET

Hétfő, október 18. 12.30

- Kopp, kopp! - hallatszott egy vidám hang.

Stapleton és McGovern egyszerre kapta fel a fejét, és vette észre az ajtóban álló Agnes Finnt, a mikrobiológiai laboratórium vezetőjét.

- Ezt nevezik igazi déja vu-nek - folytatta a laborvezető, és általában keményen összeszorított szája szögletében halvány kis mosollyal még hozzátette: - Ez az a "vu", amit utálok. - Ennél humorosabb megjegyzésre Stapleton nem is számított tőle.

Pontosan tudta, milyen déja vu-ről beszél Agnes. Három évvel korábban, amikor egy érdekes fertőzéses eset vizsgálata során megállapította, hogy az illető halálát pestis okozta, a biológiai labor vezetője ragaszkodott hozzá, hogy személyesen adja át neki az állítását alátámasztó vizsgálati eredményt.

- Jézusom! Szóval lépfene?

Agnes feljebb tolta az orrán sokdioptriás szemüvegét, és átadta a markában szorongatott papírt Stapletonnek. A mediastinális nyirokmirigyek antitest-vizsgálatának eredménye szerepelt rajta, és az alján csupa nagybetűvel ott állt a végkövetkeztetés: A HALÁL OKA LÉPFENE.

- Ez hihetetlen! - nyögött fel a kórboncnok. Átadta a lapot McGovernnek, aki ugyanolyan megütközéssel futotta át.

- Azt hittem, minél előbb tudni akarja - mondta Agnes.

- Természetesen - felelte oda sem figyelve, lázasan dolgozó aggyal Stapleton.

- Mennyire megbízható a teszt? - kérdezte McGovern.

- Majdnem száz százalékig. A reagensek is újak, nem fordulhat elő tévedés. Amikor pár évvel ezelőtt az a sok fertőzéses megbetegedés volt, és Jack különböző egzotikus betegségeket állapított meg, intézkedtem, hogy mindegyiknek a felismeréséhez meglegyenek a szükséges anyagaink. Teljesen biztosak persze csak a kultúratenyésztés után lehetünk.

- Ezt a betegséget spórák terjesztik - szólalt meg újból, mintegy álomból ébredve Stapleton. - Van valamilyen teszt, amivel ki lehet mutatni őket, vagy csak az eleven baktérium jelenléte állapítható meg?

- Van egy PCR-tesztnek nevezett próba - válaszolta Agnes Finn. - Mi még nem csináltuk, de Ted Lynch a DNS-laborból biztosan tud segíteni. Van hozzá vizsgálati anyag?

- Még nincs.

- Ajjaj! - szólt közbe McGovern. - Nem tetszik a megfogalmazás: Csak nem akarsz magad tesztanyagot gyűjteni?

- Nem tudom. - Stapleton még mindig a megdöbbentő felfedezés hatása alatt állt. A belégzéssel terjedő lépfene felbukkanása New Yorkban legalább annyira váratlan volt, mint korábban a pestisé.

- Már elfelejtetted, mi történt veled legutóbb, amikor magad próbáltál mintát szerezni? - kérdezte a barátja. - Hadd emlékeztesselek rá: kis híján megöltek!

- Köszönöm Agnes - mondta a megjegyzésről tudomást sem véve a biológiai labor vezetőjének Stapleton. Visszaült az asztalához, és félretolta a rendőrségi őrizetben meghalt férfi dossziéját, amelyet Calvin Washington mielőbb le akart záratni, és Jason Papparis papírjait vette elő, hogy kikeresse közülük Janice Jaeger jelentését.

- Hé! Hozzád beszélek! - kiáltott rá ingerülten McGovern. Nagyon fel tudta dühíteni, ha Stapleton nem figyelt rá, keresztülnézett rajta.

- Itt van! - Stapleton feltartotta a papírt, és rábökött arra a mondatra, amely szerint Papparis szőnyegkereskedő volt. - Nézd!

- Látom, csak az a kérdés, hogy te hallod-e, amit mondok!

-A gond az, hogy nem tudjuk, milyen szőnyegekkel foglalkozott. Azt hiszem, fontos lehet - folytatta Stapleton, és a lapot megfordítva, megnézte Papparis kezelőorvosának a nevét.

Utána rögtön a telefonért nyúlt, és a Bronx General Hospitalt hívta.

- Na jó! - háborgott tovább McGovern. - Tudom, hogy fölöslegesen jártatom a számat, úgyis a saját, hülye makacs fejed után mégy! - jelentette ki dühösen, és visszatért a munkájához.

- Adná nekem dr. Kevin Fowlert? - kérdezte a kórház telefonközpontosától Stapleton. Míg várakozott, a vállgödrébe szorította a telefonkagylót, hogy a mögötte lévő polcról leemelhesse Harrisonnak "A belgyógyászat alapjai" című vaskos szakkönyvét. A fertőző betegségekkel foglalkozó részek sarkai be voltak hajtva benne, hogy könnyen meg lehessen találni őket.

A lépfenéről mindössze két oldal volt a könyvben, és Stapleton már majdnem a végén járt, amikor végre megkapta Kevin Fowlert.

Miután elmondta neki, miért keresi, dr. Fowler alig jutott szóhoz a megdöbbenéstől.

- Sosem találkoztam még lépfenével - vallotta be.

- Mások sem sokszor. Nyugodtan tekintse magát kiválasztottnak! Az előbb olvastam, hogy az utóbbi tíz évben csak néhány eset fordult elő nálunk - mesélte Stapleton -, és az is a gyakoribb fajtából, a közvetlen érintkezés útján terjedőből. A tüdőlépfenét "gyapjúosztályozó betegségnek" is szokták nevezni, mert fertőzött állati szőr, bőr terjeszti.

- Nagyon gyors lefolyású betegség - mondta dr. Fowler. - Nem bánnám, ha soha többé nem találkoznék vele. Alaposan utána kellene nézni, mi okozta a fertőzést.

- Régen is kezelte már az illetőt? - kérdezte Stapleton.

- Nem. A légzési problémái miatt hívtak, és csak annyit tudok róla, amennyi a kezelőlapján szerepel.

- Tehát azt sem tudja, milyen szőnyegekkel foglalkozott?

- Fogalmam sincs róla. Miért nem kérdezi meg a kezelőorvosát, dr. Heitmant?

- Meg tudná mondani a számát?

- Persze! Ő is nálunk dolgozik.

Stapleton felhívta dr. Heitmant, aki elmondta, hogy csupán távolléte idején helyettesítette dr. Bernard Goldsteint, és Mr. Jason Papparis valójában az ő állandó páciense volt. A következő telefon a háziorvosának szólt, és Stapletonnek percekig kellett várakoznia, amíg megkapta.

- Mi az, hogy milyen üzletágban dolgozott? - kérdezett vissza ingerülten. Érezhetően feldühítette, hogy ostoba kérdésekkel zavarják munka közben. A titkárnője először nem is akarta kapcsolni, és azután sem szívesen tette, hogy Stapleton nyomatékosan közölte vele, nagyon fontos, sürgős dologról kell tárgyalnia vele.

- Az érdekelne, hogy milyen szőnyegekkel kereskedett. Padlószőnyeggel, gépi vagy kézi szövésűekkel?

- Nem mondta, én pedig sohasem kérdeztem! - közölte dr. Goldstein, és rögtön le is rakta a kagylót.

- Rossz foglalkozást választott - mondta hangosan Stapleton. Előkereste a dossziéból a Papparis személyi adatait tartalmazó lapot, amelyen az otthoni telefonszám is szerepelt, és nem szívesen ugyan, de felhívta az özvegyet.

Helen Papparis rendkívül fegyelmezetten, udvariasan válaszolt, megtartotta magának a gyászát, tartózkodott attól, hogy az idegen telefonálóra zúdítsa. A részvétnyilvánítás, bemutatkozás és a kezdeti diagnózis elmondása után Stapleton tőle is megkérdezte, hogy egész konkrétan mivel foglalkozott a férje.

- A Corinthian Rug Company kizárólag kézi csomózású szőnyegeket árul - válaszolta Mrs. Papparis.

- Honnan származnak ezek?

- Elsősorban Törökországból. A gyapjúszőnyegek között akadnak görögök is, de a túlnyomó többségük török.

- Tehát gyapjúval, bőrökkel is foglalkozott, nemcsak textillel - állapította meg Stapleton. Úgy érezte, kezd megoldódni a rejtély.

- Igen.

Az orvos tekintete az előtte heverő, nyitott könyvre tévedt, arra a részre, amely arról szólt, hogy az állati eredetű lépfene számos országban, köztük Törökországban is komoly gondokat okoz, mivel az állati termékeken, különösen a kecskeszőrön gyakran előfordulnak a betegséget terjesztő bacilus spórái.

- Kecskeszőrt is árult? - kérdezte az özvegyet.

- Természetesen. A kecske- és juhbőr volt az egyik legfontosabb árucikke.

- Azt hiszem, megoldottuk a rejtélyt - állapította meg Stapleton, és rögtön el is mondta az özvegynek, mire gondol.

- A sors fintora - válaszolta szomorúan az asszony: - Ezeknek a szőnyegeknek, szőröknek köszönhettük, hogy kényelmesen éltünk, és a lányunkat jó hírű egyetemre tudtuk járatni.

- Kapott mostanában újabb szállítmányt Mr. Papparis? - érdeklődött az orvos.

- Körülbelül egy hónapja érkezett az utolsó.

- Haza is vitt a szőnyegekből?

- Nem. Mindig azt mondta, elég neki, hogy napközben velük kell foglalkoznia, egyet sem akar látni belőlük a házban.

- A körülményeket figyelembe véve okos döntés volt. Hol vannak ezek a szőnyegek? Sokat eladott belőlük?

Mrs. Papparis azt felelte, hogy férje az árut egy queensi raktárban tárolta, és úgy vélte, hogy az utolsó szállítmánynak a nagy része még ott van. Nagykereskedő lévén, Papparis mindig előre rendelt, az áru gyakran hónapokig volt nála, mielőtt továbbadta őket. Az asszony azt is elmondta, hogy sem az irodában, sem a raktárban nem tartott alkalmazottat.

- Tehát egyszemélyes üzlet volt?

- Igen.

Stapleton megköszönte a felvilágosítást, újból részvétét nyilvánította, és azt tanácsolta az özvegynek, hogy a teljes biztonság kedvéért keresse föl az orvosát, kérjen tőle antibiotikumot, bár valószínűleg nincs veszélyben, mivel a betegség emberről emberre nem terjed, a fertőzött bőrökkel pedig nem érintkezett. Mielőtt elbúcsúzott volna, arra is figyelmeztette, hogy valószínűleg meg fogják keresni a városi tanács egészségügyi osztályáról.

- Úgy tűnik, elég gyorsan megoldottad a problémát - mondta a beszélgetést végighallgató McGovern, amikor Stapleton lerakta a kagylót. - Ezek után fölösleges kimenned vizsgálati mintát gyűjteni.

- Elégedetlen vagyok.

- Aztán miért?! Gyors, pontos diagnózist állítottál fel, és még egy járványügyi rejtvényt is megoldottál.

- Éppen ez a gondom - mondta elgondolkodva Stapleton. - Túl gyorsan ment, minden tökéletesen passzol. A legutóbbi ritka betegség igazi rejtély volt, úgy tűnt, sosem sikerül megoldani. Szeretem a kihívásokat.

- Nem értem, miért panaszkodsz. Örülnék, ha minden esetemet ilyen könnyen tudnám tisztázni.

Stapleton egy orvosi szaklapért nyúlt, kikeresett egy cikket, és megmutatta MeGovernnek, hogy melyik bekezdést olvassa el.

- Ez igazi kihívás volt! - mondta, amikor látta, hogy a barátja végzett. - Tömeges tüdőlépfene-fertőzés, amelyet biológiai fegyvereket gyártó üzemből kikerült spórák okoztak! Micsoda katasztrófa!

- Hol van Szverdlovszk? - kérdezte McGovern.

- Honnan tudnám? Valahol a volt Szovjetunióban.

- Még nem hallottam erről az esetről. - McGovern újból elolvasta a bekezdést. - Eszméletlen! Az oroszok megpróbálták úgy beállítani, mintha fertőzött hús okozta volna a haláleseteket.

- Kórboncnoki szempontból fantasztikusan érdekes lehetett - válaszolta Stapleton. - Sokkal nagyobb kihívás, mint egy szőnyegkereskedő halála.

Felállt, izgalomnak, lelkesedésnek nyoma sem látszott már rajta, inkább le volt törve.

- Hová mégy?! - kérdezte McGovern.

- Calvinhoz. Kérte, hogy azonnal szóljak neki, ha kiderül, hogy tényleg lépfene.

- Ne lógasd az orrod! Úgy nézel ki, mint akit megrágtak.

Stapleton megpróbált mosolyogni, legalábbis addig, amíg be nem húzta maga mögött az ajtót. McGovernnek nem mondta ugyan, de nem csupán a lépfene-eset gyors lezárása vette el a jó kedvét. Jelentős szerepe volt benne a Laurie-val kapcsolatos, megválaszolatlan kérdéseinek is. Miért hívta fel hajnali fél ötkor csak azért, hogy megbeszéljen egy vacsorát? És miért lesz ott Lou?

A lifttel lefelé ereszkedve azon törte a fejét, hogyan bosszulhatná meg magát az idegesítő fejtörésért. Jobb ötlet híján úgy döntött, hogy megveszi a karácsonyi ajándékát, és elejt róla néhány ködös célzást. Laurie, ha ajándékot kapott, majd megőrült a kíváncsiságtól, és a várakozás, hogy megtudja, mi az, valóságos kínszenvedés volt a számára. Stapleton úgy érezte, hogy a két hónapos izgalom méltó bosszú lesz.

Mire a földszintre ért, sokkal jobb hangulatban volt, mint amikor beszállt a liftbe. A karácsonyi ajándékra vonatkozó ötlet nagyon tetszett neki, bár újabb gondot is jelentett, mivel most törhette a fejét, hogy mit vegyen.

Az igazgatóhelyettest a szobájában találta, az íróasztalán naponta összegyűlő nagy kupac hivatalos, aláírásra váró irattal birkózott éppen. A keze akkora volt, hogy komikus látványt nyújtott benne a vékony, rövid golyóstoll. Az ajtónyitást hallva egy pillanatra nézett csak fel, és folytatta a munkát.

- Akar fogadni a lépfenére? - kérdezte Stapleton.

- Csak nem pozitív az eredmény?! - Washington széke fájdalmasan megreccsent a hátradőlő, hatalmas test súlya alatt.

- Agnes szerint igen. A tenyésztés egyelőre tart, annak az eredményére még várni kell, de az eddigi vizsgálatok szerint valóban lépfene.

- Jóságos isten! - nyögött fel az igazgatóhelyettes. - Ha megtudják, az egészségügyi osztályon kitör a pánik.

- Fölöslegesen - válaszolta Stapleton.

- Igen?! - Jó pár éve dolgoztak már együtt, de Washington még mindig nem tapasztalta ki, hogy mikor milyen meglepetésre számíthat kollégájától. - Miért?

- Azért, mert emberről emberre nem terjed, és mert a fertőzés okozója egy queensi raktárban van, gondosan elzárva, és a jelek szerint csak a halott érintkezett vele.

- Kezdje az elejéről! Csupa fül vagyok...

Stapleton elmondta, amit a Corinthian Rug Companyről megtudott, és beszámolt az utolsó, kecskebőrökből és szőnyegekből álló, törökországi szállítmányról is.

- Köszönet az Úrnak apró szívességeiért! - mondta némi megkönnyebbüléssel Washington. Előredőlt, ami ellen a szék újból hangosan tiltakozott. - Szólok Binghamnek, hogy értesítse Patricia Markhamet, az egészségügyi tanácsost. Maga közben hívja fel a városi járványügyi felügyelőt, akivel a pestisügyben együttműködött! Hogy is hívják?

- Clint Abelard - válaszolta Stapleton.

- Igen, őt! Beszéljen vele! A polgármester boldog lesz, ha megtudja. Állandóan az intézmények közötti együttműködés erősítését sürgeti!

- Nem mondanám, hogy szorosan együttműködtünk Abelarddel. Amikor először felhívtam, alig akart szóba állni velem.

- Biztos vagyok benne, hogy most másképpen fog viselkedni. Végül is bebizonyosodott, hogy magának volt igaza.

- Mi volna, ha valaki más hívná fel? Például a portás?

- Fékezze a szarkazmusát! - kérte Washington. - Ne okozzon fölösleges gondot! Hívja fel, és mondja el neki, mit talált! Az ügy ezzel le van zárva. Mi a helyzet az őrizetessel?

- Hogyhogy mi a helyzet? - kérdezett vissza Stapleton. - Látta a nyaki izmokon lévő bevérzést és a törött nyelvcsontot. Erősebben kapták el a nyakát, mint kellett volna

- És az agy? Talált valamit?

- Átmeneti tumorra gondol? Pszichomotorikus rendellenességre, amitől megvadult, és erőszakot kellett alkalmazni ellene? Sajnálom! Az agy tökéletesen normális volt.

- Tegye meg azt a szívességet, hogy csinál egy alapos szövettani vizsgálatot! - kérte Washington. - Találjon valamit!

- A toxikológusnak mondja! Talán ki tud mutatni kokaint, vagy valami hasonlót.

- Csütörtökre kérem a végleges jelentést! - mondta határozottan az igazgatóhelyettes. - Az ügyészségtől már érdeklődtek, tudni akarták, hol tartunk a vizsgálattal.

- Hívja fel John De Vriest! - tanácsolta Stapleton. - A főnökségtől kapott telefon jobban meggyorsítja a laborvizsgálatot, mintha én kérem.

- Beszélek vele - fogadta el az ötletet Washington. - De függetlenül attól, hogy mit talál John, gondoskodjon róla, hogy legyen valami a dossziéban, ami nyitva hagyja az ajtót, még ha csak kisujjnyira is!

Stapleton erre már nem szólt, csak sokatmondóan az ég felé fordította a tekintetét, és kifelé indult. Pontosan tudta, mire célzott Washington: az illetékes kerületi rendőrfőnök jelezte Bingham-nek, jó lenne, ha találnának valamit, ami indokolja a letartóztatás közbeni erőszakot. Tudta, hogy a rendőröknek gyakran veszedelmes bűnözőket kell megfékezniük, és csöppet sem irigyelte őket. Ugyanakkor azt is tapasztalta, hogy sok esetben visszaélnek a helyzetükkel, erőszakosabban viselkednek, mint kellene, és ezért ragaszkodott hozzá, hogy jelentéseiben csakis a cáfolhatatlan, szakmailag tökéletesen alátámasztott tényekre szorítkozzon.

- Várjon! - kiáltott utána az igazgatóhelyettes, mielőtt behúzta volna maga mögött az ajtót.

Stapleton visszadugta a fejét az irodába.

- Szeretném, ha a lépfene miatt felhívná még Stan Thorntont - mondta Washington. - Ismeri?

- Persze.

Stan Thornton a polgármesteri hivatal vészhelyzetek kezelésére létrehozott csoportjának vezetője volt, és a csütörtök délutáni kórboncnoki értekezleteken többször is szerepelt, mint meghívott előadó. A városi intézmények szoros együttműködésének szükségességéről beszélt, különösen olyankor, ha sok halálos áldozatot követelő tömegkatasztrófa történik. Stapletont mindig felzaklatták ezek az előadások. Korábban nem is gondolt rá, mivel járna, ha a városban sok halálos áldozatot követelő tömegkatasztrófa történne, de rájött, hogy sok ezer holttest azonosítása önmagában is csaknem megoldhatatlan gondot jelentene, arról nem beszélve, hogy mit csináljanak velük.

- Mit mondjak neki? - kérdezte az igazgatóhelyettestől Stapleton.

- Azt, amit nekem. Mivel egyetlen embert érintő szakmai ártalomról van szó, az egész nem több udvariassági gesztusnál. Az előadásaiban többször is beszélt a bioterrorizmusról, úgyhogy örülni fog, ha értesül róla.

- Miért éppen én? - berzenkedett tovább Stapleton. - Tudja, hogy nem kenyerem az ilyesfajta bájolgás.

- Éppen ideje, hogy hozzászokjon - válaszolta Washington. - Különben is, a maga esete. Na jó! Hagyjon dolgozni, különben soha nem végzek ezzel a rohadt papírmunkával!

Az igazgatósági szintet elhagyva, Stapleton megállt a második emeleten, vett egy szikkadt szendvicset az ételautomatából, és azt majszolva ment föl a negyedikre. Bár úgy indult el Washingtontól, hogy egyből visszatér a szobájába, nem állta meg, hogy be ne kukkantson Laurie-hoz. Újabb kísérletet akart tenni, hátha sikerül megtudnia, miféle "nagy titkot" dédelget, de csak Riva Mehtát, a kollégájukat találta a helyiségben, aki közölte, hogy Laurie átment Binghamhez Soldanóval és az FBI-ügynökkel.

A szobájába visszatérve Stapleton halkan szitkozódva ült le az íróasztala mögé.

- Rosszabbul nézel ki, mint amikor elmentél - jegyezte meg McGovern. - Remélem, nem vesztél össze Calvinnel.

Stapletonnek gyakran volt éles vitája az igazgatóhelyettessel. Washington szilárdan hitt a szabályokban, fontosnak tartotta a hivatali előírások betartását, ő pedig szinte sportot csinált abból, hogy áthágja őket. Az intelligenciát és a vele született megérzést sokkal hasznosabbnak tartotta bármilyen bürokratikus szabálynál.

- Mocsok nap ez - válaszolta a kérdést megkerülve Stapleton. Megvakarta a feje búbját, és az ujjait ropogtatva próbálta eldönteni, hogy a sok nemszeretem feladat közül melyikkel kezdje. Miközben Clint Abelard telefonszámát keresgélte a noteszében, nyugtalanító gondolata támadt. Lehetséges, hogy Laurie állásajánlatot kapott valahonnan, például Detroitból, vagy ami még rosszabb, a nyugati partról. Logikusnak találta, hogy el akarja mondani neki és Soldanónak, és azt is, hogy izgatott, mert az ajánlat nyilván magasabb beosztásra szól, mint a jelenlegi, szakmai előrelépést jelent. Kis időre mozdulatlanná merevedett, és megpróbálta elképzelni, milyen lesz az élet nélküle New Yorkban. Azon kívül, hogy nem tudott rá válaszolni, már a puszta kérdésfeltevés is nyomasztotta.

- Még nem is mondtam! - váltott hirtelen témát McGovern. - A Metropolitan múzeumban nyílik egy Monet-kiállítás, amit Colleen feltétlenül meg akar nézni. Csütörtök estére vett jegyet.

Chet már vagy két éve udvarolt Colleen Andersonnek, a Willow and Heath nevű, a Madison sugárúton működő reklámügynökség művészeti vezetőjének. Stapleton is jól ismerte Colleent, és a Willow and Heathszel is kapcsolatba került, miközben a tekintélyét számottevően növelő fertőzéses betegség eredetét kutatta.

- Nem akarjátok megnézni Laurie-val? - kérdezte McGovern. - Utána elmehetnénk vacsorázni.

Stapleton egy pillanatra megborzongott, mert arra gondolt, milyen érzés lesz Laurie nélkül múzeumba járni. És az semmi ahhoz képest, hogy mennyire fog hiányozni neki, ha nem látja naponta. A barátja eközben csak azt látta, hogy elkomorult, de nem is sejtette, milyen háborgó érzéseket ébresztett benne.

- Majd megkérdezem - válaszolta Stapleton, és a telefonért nyúlva Clint Abelardot hívta.

- Szólj, ha beszéltetek! - kérte Chet. - Ha rendben van a dolog, Colleen kér még két jegyet.

- Este találkozunk - mondta a csöngést hallva Stapleton. - Van néhány megbeszélnivalónk, de ezt sem felejtem el.

- Apropó! Láttad azt a skinheadet, akit reggel kifogott? Hogy mit nem képes csinálni egyik ember a másikkal! Undorító.

Stapleton bemutatkozott a telefonközpontosnak, és a polgármesteri hivatal járványügyi szakértőjét kérte.

- Sajnos, igen - felelte, miközben a kapcsolásra várakozott. - Az FBI-os szerint a haverjai, más skinheadek ölték meg.

- Vadállatok! - háborgott Chet.

- Talált valamit Laurie, ami segít a rendőrségnek?

- Fogalmam sincs.

Amikor dr. Clint Abelard hosszas várakozás után végre beleszólt a telefonba, Stapleton igyekezett könnyed, baráti hangot megütni, de erőfeszítése a legcsekélyebb viszonzásra sem talált.

- Igen, emlékszem magára - válaszolta szárazon a polgármesteri hivatal járványügyi felelőse. - Hogy felejthettem volna el? Szerencsére nem kell mindennap halottkémekkel vitatkoznom.

Stapleton pillanatra összeszorította a száját, és sikerült is erőt vennie magán. Amikor először találkoztak, türelmesen elmagyarázta Abelardnek, hogy mi a különbség a halottkém és a kórboncnok között. A kórboncnok, mondta, patológiára szakosodott orvos, akinek törvényszéki szakértői feladatok ellátásához, is megvan a képesítése, míg a halottkém lehet akár orvosi ismeretekkel nem rendelkező hivatalnok is.

- Mi kórboncnokok arról vagyunk híresek, hogy igyekszünk mindenkinek örömet szerezni - felelte.

- Mit óhajt? - kérdezte kimérten, a válaszban megbúvó humort csöppet sem értékelve Abelard.

- Reggel volt egy tüdőlépfenés esetünk, és gondoltuk, hogy talán érdekli - közölte Stapleton. - A Bronx General Hospitalból kaptuk a holttestet.

- Egyetlen eset?

- Igen.

- Köszönöm - mondta kimérten a járványügyi felügyelő.

- Nem kíváncsi rá, hogy mi okozta?

- Annak a kiderítése a mi feladatunk.

- Biztosan igaza van - felette Stapleton. - Mindenesetre hadd mondjam el, hogy mi mit derítettünk ki!

Részletesen beszámolt az orvosból lett hivatalnoknak a Corinthian Rug Companyről, a török szőnyeg és bőrszállítmányról, arról, hogy az árut egy queensi raktárban őrzik: elmondta, hogy Papparisnak nem voltak alkalmazottai, és a szőnyegeiből sem vitt haza soha egyet sem.

- Köszönöm - válaszolta erre is a legcsekélyebb érzelem nélkül Abelard. - Nagyon körültekintő! Rögtön kérni fogom, hogy segítsen, mihelyt adódik egy megfejthetetlen eredetű járvány.

- Hadd kérdezzek valamit! - kérte Stapleton, válasz nélkül hagyva a gúnyos megjegyzést. - Szeretném tudni. mit fog csinálni az esettel kapcsolatban.

- Elküldöm az egyik munkatársamat Queensbe, és lezáratom vele a raktárt - felelte Abelard.

- Ez minden?

- Rengeteg dolgunk van, és egyetlen foglalkozási ártalomként is felfogható haláleset talán nem elegendő ahhoz, hogy rendkívüli állapotot hirdessünk. Majd foglalkozunk vele, ha itt lesz az ideje. Feltéve, hogy nem lesznek sürgősebb feladataink - mondta epésen a járványügyi felelős.

- Biztosan ért ahhoz, amit csinál, de... - próbált vitatkozni Stapleton, de Abelard közbevágott.

- Köszönöm a bizalmat! - mondta, és lecsapta a telefont.

- Ennyit az intézmények közötti együttműködésről! - mondta a kagylót a helyére rakva Stapleton. - Ez a fickó még nálam is vadabb.

- Súlyos sebet ejtettél az önbizalmán azzal, ahogy azt a pestises esetet intézted - figyelmeztette a barátja.

- Nézzük! Hátha a rendkívüli esetekért felelős nagyfőnökkel több szerencsém lesz.

- Mit akarsz tőle?! - csodálkozott McGovern.

- Udvariassági telefon - magyarázta Stapleton. - Igazgatóhelyettesünk leghatározottabb utasítására.

Bemutatkozott a titkárnőnek, és kérte, hogy kapcsolja neki Stan Thorntont.

- Ő az a fickó, aki a tömegpusztító fegyverekről tartott előadásokat? - kérdezte Chet.

Stapletonnek csak bólintani maradt ideje, mert legnagyobb meglepődésére Thornton azonnal válaszolt. Elmondta neki, kicsoda, és azt is, hogy miért keresi.

- Lépfene! - kiáltott fel nem titkolt elszörnyedéssel a hangjában a vészhelyzetek felelőse, és Clint Abelarddel ellentétben kérdések özönét zúdította Stapletonre. Csak akkor nyugodott meg, amikor megtudta, hogy a fertőzés feltételezett okozóját ismerik, ellenőrzés alatt lehet tartani, és mindössze egyetlen haláleset történt.

- Hogy biztosak lehessünk a dologban, megkérdezem az egészségügyi osztályt, jeleztek-e másik, hasonló halálesetet valamelyik kórházból - mondta Stapletonnek.

- Jó ötlet.

- A raktárt pedig azonnal lezáratom.

- Arról már intézkedtek - felelte az orvos, és röviden elmondta, miről tárgyalt Clint Abelarddel.

- Nagyszerű! Mindenképpen kapcsolatba akartam lépni vele. Majd egyeztetünk.

Sok szerencsét hozzá, gondolta Stapleton.

- Köszönöm, hogy ilyen gyorsan értesített - folytatta Thornton. - Ahogy az előadásaimban is hangsúlyoztam, maguk orvosok találkozhatnak először esetleges bioterrorista akció következményeivel. Minél gyorsabb a reagálás, annál több esélyünk van a sikeres védekezésre.

- Legyen nyugodt, megjegyzem! - ígérte Stapleton, mielőtt a helyére rakta a kagylót.

- Gratulálok! - szólt oda McGovern. - Olyan civilizáltan viselkedtél, ahogyan a nagykönyvben meg van írva.

- Úgy látszik, a diplomáciai képességeim rohamosan fejlődnek. Semmit nem mondtam, amivel kicsit is felidegesítettem volna.

Stapleton összeszedte a Jason Papparisra vonatkozó, szétszórva heverő iratokat, közös dossziéba rakta őket, és a rendőrségi őrizetes boncolási jegyzőkönyvét kezdte tanulmányozni.

Az irodában pár percig néma csönd volt. A két kórboncnok mélyen beletemetkezett a munkába. McGovern egy hepatitiszes beteg májából készített metszetet vizsgált mikroszkóppal, Stapleton pedig nekiállt összeállítani a letartóztatottról szóló végső vizsgálati jelentést. A nyugalom, sajnos, nem sokáig tartott, a szoba csöndjét fegyverropogáshoz hasonló, éles hang törte meg. McGovern riadtan kapta fel a fejét, és a barátjából előtörő káromkodást hallva még jobban megijedt. Akkor nyugodott csak meg valamelyest, amikor rájött, hogy a fegyverropogásra megszólalásig hasonlító hangot Stapleton kelti dühösen az asztalhoz csapkodott golyóstollával.

- Jézusom! A szívbajt hozod rám! - kiáltott fel szemrehányóan.

- Képtelen vagyok koncentrálni!

- Miért? Most meg mi a baj?

- Sok minden - válaszolta kitérően Stapleton. Nem akart hosszas magyarázatba bonyolódni, beszámolni Laurie-val kapcsolatos félelmeiről.

- Elképesztően informatív tudsz lenni! - háborgott a veszély elmúltával McGovern.

- Itt van például ez az eset! - folytatta Stapleton, és felkapta az asztal sarkára tolt Papparis-dossziét.

- Mi a gond vele? Felállítottad a diagnózist, tájékoztattad róla az igazgatóhelyettest, szóltál a járványügyi felélősnek és a rendkívüli helyzetekért felelős csoport vezetőjének. Mi a francot akarsz még!

- Túl simán ment - ismételte meg a korábbi kifogását Stapleton. - Zavar, hogy akár most rögtön be lehetne írni egy tankönyvbe.

- Baromság! Találj ki valami jobb magyarázatot!

Stapletont meglepte, milyen könnyen átlát rajta a barátja, és pár másodpercig csak pislogni tudott. Megkísértette a gondolat, hogy beszámol a hajnali telefonról, de inkább letett róla, mert akkor óhatatlanul fölmerült volna a kérdés, hogy valójában mit is érez Laurie iránt, és erre magának sem mert válaszolni.

- Van aztán más is! - folytatta, és groteszkül fájdalmas arcot vágott. - Mit szólsz ahhoz, hogy Seinfeld műsorát megszüntették?

- Jézusom! Veled nem lehet értelmesen beszélni! - dühöngött McGovern. - Rendben van! Főj csak a saját levedben, de ha lehet, halkan! Még jobb, ha keresel magadnak egy csöndes helyet, és hagysz dolgozni!

Dühösen megfordult, újabb lemezt csúsztatott a mikroszkóp lencséje alá, és morogva folytatni próbálta a vizsgálatot.

- Clint Abelard azt mondta, lezáratja a Corinthian Rug Company raktárát - mondta kis szünet után Stapleton, és hogy felhívja magára a figyelmet, meg is kocogtatta McGovern vállát a Papparis vizsgálati anyagát tartalmazó dossziéval. - De mi lesz a manhattani irodával? Gondolt arra, hogy ott is lehetnek bőrök? Az iratokat is át kellene nézni, hogy kiderüljön, nem volt-e a közelmúltban még egy szállítmány, ami esetleg már elkelt.

McGovern feladta a reménytelen küzdelmet. Megfordult, Stapletonre nézett, és látta rajta, hogy kivételesen nem viccel, komolyan gondolja, amit mond.

- Most mit vársz, mit feleljek? - kérdezte.

- Azt, hogy igazam van, alaposak az aggályaim.

- Rendben. Igazad van! Csinálj valamit, hívd fel mondjuk a járványügyi felelőst, és figyelmeztesd! Tehetsz bármit, csak zárd le magadban ezt az ügyet, foglalkozz mással, és engem is hagyj dolgozni!

Stapleton a telefonra pillantott, és arról rögtön vissza McGovernre.

- Komolyan gondolod? Nem mondhatnám, hogy különösebben imád, és a tanácsokért sem lelkesedik, főleg nem az enyémekért.

- Na és? - kérdezte Chet. - Hívd fel! Ha más haszna nem lesz, akkor is megnyugszol, többé nem tehetsz szemrehányást magadnak, mert nem követtél el mindent, ami lehetséges. Mit izgatod magadat azzal, hogy mi a véleménye rólad?

- Azt hiszem, igazad van - válaszolta Stapleton, és a készülékért nyúlt. - Nem várhatom el mindenkitől, hogy úgy imádjon, mint te.

A hívásra válaszoló titkárnő a neve után érdeklődött, majd megkérte, hogy várjon. A sokadik, válasz nélkül elmúlt perc után Stapleton felhúzta a szemöldökét, és McGovernre pillantott. - Ezt nevezik csöndes bosszúnak - mondta Chet. - Légy erős, és tarts ki.

Stapleton bólintott, egymásba kapcsolódó köröket kezdett rajzolni a jegyzettömbjére, és miután a felső lap betelt, ujjával hangos dobolásba kezdett az asztalon. Percekkel később ismét a titkárnő hangját hallotta: - Sajnálom, de a doktor úr nem ér rá. Legyen szíves, hívja fel később!

- Tulajdonképpen nem is vagyok meglepve. Mondtam már, hogy imádom városunk dicső intézményeinek olajozott együttműködését? - kérdezte a kagylót helyére rakva Stapleton.

- Küldj neki faxot! - javasolta McGovern. - A célnak az is megfelel, és legalább nem idegesíted magad.

- Jobb ötletem van. - Stapleton előkereste a dossziéból Helen Papparis telefonszámát, és felhívta az özvegyet.

- Elnézést az újabb zavarásért! - mondta, miután bemutatkozott.

- Egyáltalán nem zavar. - Mrs. Papparis hangja ugyanolyan kedves, nyugodt volt, mint első beszélgetésükkor.

- Csak azt szeretném megkérdezni, megkeresték-e már a városi egészségügyi osztálytól.

- Igen. Nem sokkal azután, hogy beszéltünk, bizonyos dr. Abelard telefonált.

- Megkérdezhetem, mit mondott?

- Nagyon hivatalos volt - válaszolta Helen Papparis. - A raktár címét kérdezte, és hogy nálam van-e a kulcs. Rendőröket küldött érte.

- És a manhattani iroda? Érdeklődött felőle?

- Nem. Az szóba sem került.

- Értem. - Stapleton McGovernre pillantott, aki megadóan vállat vont, és pillanatnyi szünetet tartva folytatta: - Engem viszont érdekel az iroda. Megengedi, hogy körülnézzek benne?

Chet vadul integetett, próbálta figyelmeztetni, hogy ne tegye, de tudomást sem vett róla.

- Természetesen, ha gondolja, hogy bármit segít.

Stapleton megismételte ugyanazt, amit korábban McGovernnek is mondott, és főleg azt hangsúlyozta, hogy szeretné tudni, nem érkezett-e a céghez a közelmúltban másik szállítmány is. Mrs. Papparis azonnal megértette, és változatlanul nagyon készséges volt.

- Ha megengedi, akkor elmegyek a kulcsért - mondta Stapleton.

- Fölösleges. Az iroda a Walker Street 27. alatt van, egy filatéliai szaküzlet mellett. A tulajdonost Hyman Feingoldnak hívják, jó barátja volt a férjemnek. Minden eshetőségre számítva hagytak egymásnál egy-egy irodakulcsot. Felhívom, és megmondom neki, hogy engedje be az irodába.

- Nagyszerű! - köszönte meg a segítséget Stapleton. - Beszélt már az orvosával?

- Igen. Megígérte, hogy küld antibiotikumot, és azt tanácsolta, oltassam be magam, biztos, ami biztos.

- Tökéletesen igaza van.

A beszélgetést befejezve, Stapleton rögtön felállt, és az ajtón lógó dzsekijéért ment.

- Nem kérdezed meg, mi a véleményem arról, amit csinálsz? - szólt utána McGovern.

- Nem. Pontosan tudom, mit gondolsz, de akkor is, muszáj körülnéznem abban az irodában. Képtelen vagyok koncentrálni, el akarom foglalni magamat valami értelmes dologgal. Így legalább neked is nyugtod lesz.

Chet lemondóan legyintett. Őrültségnek tartotta, hogy Stapleton kimegy a helyszínre, de tapasztalatból tudta, hogy fölöslegesen próbálná meg lebeszélni róla.

Stapleton vidáman fütyörészve lement a második emeletre, a mikrobiológiai laboratóriumba - a puszta lehetőség, hogy nyeregbe pattanhat és kerekezhet egy jót a városban, felvillanyozóan hatott rá.

Agnes Finnt nem találta, valahol dolga volt éppen, az egyik helyettese azonban készséggel adott neki fertőző anyagok begyűjtéséhez használatos edényeket, védőkesztyűt, arcmaszkot, köpenyt és csuklyát. Stapleton tudta, hogy egy hermetikusan zárt védőruha sokkal nagyobb biztonságot nyújtana, de nem tartotta szükségesnek, és valószínűleg várnia is kellett volna, amíg kerítenek neki egyet, azt pedig nem akarta. Ha kérdezik, meg mert volna esküdni rá, hogy Jason Papparis a raktárban kapta a fertőzést, és nem az irodájában. A felszereléssel a hóna alatt az épület alagsorába ment, eloldozta a kerékpárját, de ahelyett, hogy egyenesen a belváros felé indult volna, először beugrott a University Hospitalbe. A "jobb félni, mint megijedni" jelszó lelkes híveként úgy érezte, nem árt, ha magához vesz némi fertőzést megelőző antibiotikumot.

A biciklizés pihentetően hatott rá, és majdnem sikerült megúsznia incidens nélkül. A Második sugárúton indult el, arról nyugatra, a Houston Streetre kanyarodott, és a Broadwayn haladva jutott el a Walker Streetig. A Broadwayn életveszélyesen bevágott ugyan egy teherautó elé, de a sofőrnek sietős lehetett a dolga, mert a csikorgó fékezés után ki sem szállt, beérte némi dühös kiabálással.

Stapleton a Corinthian Rug Company irodájától pár lépésnyire lévő "PARKOLNI TILOS!" táblához láncolta a kerékpárját, és a kirakathoz lépve szemügyre vette a mintaként kiállított szőnyegeket és bőröket. Kevés volt belőlük, a nap már mindegyiket alaposan kifakította, és a rájuk rakódott porréteg vastagságából ítélve évek óta nem nyúlt hozzájuk senki. Nyilvánvaló volt, hogy ősrégi szállítmányból származnak, és semmi közük sincs tulajdonosuk tragikus halálához. Kezével ernyőt tartva a szeme fölé, Stapleton bekukucskált az irodába. A helyiség bútorzata gyér volt - két íróasztal állt benne, fax, másológép és néhány irattartó szekrény. Hátul két ajtót látott, mindkettő zárva volt.

A bejárathoz ment, megpróbálta kinyitni, de - mint arra eleve számított - zárva volt.

A bélyegszaküzlet ajtaját belökve összerezzent az éles csengőszótól - korábban eszébe sem jutott, de a váratlan hang rádöbbentette, mennyire feszült. A boltban egyetlen vásárló volt csupán, de annyira lekötötték az átlátszó borítékba tett bélyegek, hogy föl sem emelte a fejét.

Amikor a pult mögött álló férfi - nyilván a tulajdonos - feléje nézett, az orvos udvariasan bemutatkozott.

- Á, dr. Stapleton! - mondta egészen halkan, szinte suttogva, a hely szelleméhez igazodóan Hyman Feingold, és intett, hogy lépjen közelebb. - Borzalmas tragédia, ami szegény Mr. Papparisszal történt - folytatta, és átadta a zsebéből előhalászott kulcscsomót. - Gondolja, hogy én is veszélyben vagyok?

- Nem, hacsak Mr. Papparis nem mutatta meg önnek rendszeresen az áruját.

A filatelista a fejét rázta.

- Előfordult, hogy a kirakatban lévőket nem számítva szőnyeget, bőrt tartott az irodájában?

- Az utóbbi időben már nem - válaszolta a kereskedő. - Régebben, amikor még házalnia kellett velük, előfordult, hogy az irodában tárolta őket, de már évek óta nem volt rá szüksége.

- Köszönöm a. segítségét. Hamarosan visszahozom - mondta a kulcsokat felemelve Stapleton.

- Nem kell sietnie! Örülök, hogy ellenőrzi az irodát - válaszolta a bélyegkereskedő.

Stapleton visszament a biciklijéhez, elővette a csomagtartóból a felszerelését, és csak miután kellő gondossággal beöltözött, nyitott be az üzletbe. Furcsa ruházatát látva a járókelők közül néhányan megtorpantak, de egyből mentek is tovább, igazolva a New York-iak közömbösségéről szóló szóbeszédet.

Stapleton nyakán minden szőrszál égnek meredt, amikor az ajtót szélesre tárva átlépte a küszöböt. Volt valami felfoghatatlanul rémisztő abban, hogy az utcáról beeső fényben táncoló porszemek közül bármelyik halálos veszélyt hordozhat. Pillanatig erős kísértést érzett, hogy berántsa maga mögött az ajtót, és másokra hagyja a helyiség átvizsgálását. Erőt vett azonban magán, és legyőzte primitív - ahogy magában megfogalmazta, a sötét középkorból visszamaradt - félelmét. Végül is megfelelő védőruhát viselt, semmi oka sem volt a félelemre.

Az iroda bentről ugyanolyan spártaian egyszerű volt, mint az utcáról nézve, néhány, az Olympic Airlines által reklámcélokra nyomtatott, a görög szigeteket ábrázoló plakát díszítette csupán, és jókora, ugyancsak görögországi képekből összeállított falinaptár. Bár a kirakatban lévő bőröket és szőnyegeket vastag por borította, a. helyiség makulátlanul tiszta volt, takarítószer szaga érződött benne. Közvetlenül az ajtónál a levélnyíláson bedobott küldemények álltak kupacban. Stapleton összeszedte, és az íróasztalhoz vitte őket.

Az asztalon jegyzettömb, a kimenő és bejövő postának szánt levéltálca és néhány apró vázamakett sorakozott katonás rendben. Olyan fegyelmezetten álltak egymás mellett, hogy Stapletonnek nem volt szíve csak úgy, hanyagul lehajítani a postát, az érkező küldemények tartójába tette.

Villanyt gyújtott, és különböző helyekről pormintákat gyűjtött a magával vitt tartályokba. Éppen az íróasztalt simította végig, amikor valami fényeset vett észre a jegyzettömbön. Közelebb hajolt, és apró, áttetszően kék, szivárványszínekben játszó csillagocskát látott. Különösnek találta, furcsán kirítt a puritán, egyszerű környezetből.

Ellenőrizte a papírkosarat - üresen találta -, aztán odament a helyiség hátsó részében a két ajtóhoz. Az egyik a mellékhelyiségbe nyílt, a másik pedig az épület halljába vezető folyosóra. A kirakatban látottakon kívül egyetlen szőnyeget, állati bőrt sem talált.

A mintavétellel végezve bement a mellékhelyiségbe, lemosta az üvegcsövek külső felületét, és úgy rakta el őket. Az iratszekrényekhez lépett, remélve, hogy talál bennük valamit az utolsó szőnyeg- és bőrszállítmányokról, és megtudja, pontosan hová kerültek.

5. FEJEZET

Hétfő, október 18. 15.45

Jurij a viteldíjat dolláronként a tenyerébe leszámoló üzletember arcát figyelte. A La Guardia repülőtéren vette föl, és az elegáns East Side-i házhoz vitte. Útközben fellengzős előadást kellett végighallgatnia az amerikaiak felülmúlhatatlanságáról és a hidegháborúban aratott elkerülhetetlen győzelmükről. A hangsúly ezúttal Ronald Reaganen volt, azon, hogyan törölte el egymaga a föld színéről a "gonosz birodalmát". A férfi a műszerfalra kitett engedélyt elolvasva kitalálta, honnan származik Jurij, és azonnal hosszú, az Egyesült Államok erkölcsi, gazdasági és politikai fölényét fejtegető monológba kezdett.

Jurij egyetlen szót sem szólt a kiselőadás alatt, bár többször is komoly erőfeszítésébe került, hogy megőrizze a nyugalmát. Utasának néhány kijelentésétől felforrt a vére, különösen attól a leereszkedő megállapítástól, hogy szegény oroszok képtelenek megszabadulni a rossz vezetőik által évtizedeken át beléjük táplált kisebbrendűségi érzésüktől.

- Ezt pedig a fáradozásáért - mondta a férfi, és hozzátett valamicskét a viteldíjhoz. Jurij huszonkilenc gyűrött egydollárost tartott a kezében, a viteldíj és a Triborough Bridgeen fizetett illeték huszonhét dollár és ötven cent volt.

- Ez lenne a borravaló? -- kérdezte nem titkolt megrökönyödéssel.

- Valami gondja van vele? - kérdezett vissza sértődötten felhúzott szemöldökkel az utas. Kihúzta magát, a hóna alól kivett aktatáskáját pedig maga elé emelte, mintha támadástót kellene tartania.

Jurij elengedte a volánt, leemelte a kupacról a két felső bankjegyet, és ujjait szétnyitva leejtette őket.

A szállingózó egydollárosok látványától a férfi elvörösödött, a megütközést dühös indulat váltotta fel az arcán.

- Adomány az amerikai gazdáságnak - mondta Jurij, és a gázba taposva elhajtott. Némi elégtételt szerzett neki, amikor a visszapillantó tükörben látta, hogy az üzletember lehajol, és megpróbálja kiszedni a bankjegyeket a csatornanyillásból. Még mindig elámult, valahányszor azt tapasztalta, hogy felháborító gazdagságuk ellenére az amerikaiak jó része elképesztően kicsinyes, garasoskodó.

Curt Rogers és Steve Henderson tűzoltóállomásánál, a Duane Streeten tett eredménytelen látogatása után Jurij napja egészen jól alakult. Hogy megünnepelje közelgő hazatérését, ebédre beült egy kis orosz étterembe, vodkát ivott, és csodálatos, forró borscsot evett. A tulajdonossal folytatott beszélgetés tovább javított a hangulatán annak ellenére, hogy melankolikus lett, valahányszor alkalma volt az anyanyelvén társalogni.

Ebéd után egyik fuvar követte a másikat, a La Guardián fölvett férfi volt az utolsó.

Az Ötödik sugárút felé indult, bízva abban, hogy az elegáns szállodák környékén könnyen talál újabb fuvart, de nem kellett odáig sem mennie, mert a Park sugárútnál piros lámpát kapott, és miközben várakozott, a kereszteződés mögött idős nő állt a járda mellé, és fölemelt kézzel jelzett. Jurij észrevette, rögtön kihúzódott az úttest szélére, és megállt előtte.

- Hová? - kérdezte a hátsó ülésen elhelyezkedő utast. Az asszonyon egyszerű, ha nem is kopott, mindenesetre elég viseltes ruha volt, és látszott rajta, hogy gyakrabban jár metrón, mintsem taxin.

- Nyugati Tizedik utca 107 - mondta be a címet a nő. Erősebb akcentussal beszélt, mint Jurij, a hanglejtése rögtön elárulta, hogy észt.

Egy darabig mindketten hallgattak, bár Jurijnak - a nap folyamán most először - kedve lett volna beszélgetni. Gyakran nézett a visszapillantó tükörbe, figyelte a valamiért ismerősnek tetsző, idős asszonyt. A nő a kezét az ölében összefonva, fáradtan, kényelmesen hátradőlt az ülésen. Egyszerű, parasztos vonásai, apró, vidáman csillogó szeme, a szája szögletében megbújó kis mosoly mélyről fakadó, belső nyugalomról árulkodott.

- Észt? - bukott élő Jurijból egy idő után a kérdés.

- Igen. Maga orosz?

A sofőr bólintott, és éberen figyelte, hogyan fog reagálni a nő. Tudta, hogy a hosszú megszállás miatt az észtekben erős oroszellenes érzések munkálnak. Neki távolról sem volt olyan rossz véleménye az észtekről, mint amilyen a nőnek érzése szerint - az oroszokról. Amerikáig tartó hosszú odisszeája során komoly nehézsége akadt ugyan Észtországban, de sok barátságos, nagylelkű, segítőkész emberrel is találkozott.

- Mióta van itt? - kérdezte természetes hangon, mindenfajta ellenséges indulat nélkül az asszony.

- 1994 óta - válaszolta Jurij.

- Az egész családjával jött?

- Nem. Egyedül.

- Nagyon nehéz lehet magányosan.

Az egyszerű kérdés és a mód, ahogyan a nő a válaszra reagált, heves érzelmet ébresztett Jurijban, szégyenérzetet, mert hátrahagyta tragikusan megfogyatkozott családja maradékát. A "toszka", amely ellen több-kevesebb sikerrel küzdött, most újult erővel tört rá, és, azt is tudta, miért tetszett olyan ismerősnek a sosem látott asszony. Az édesanyjára emlékeztette, még ha az arcvonásaik nem is hasonlítottak egymásra. Nem a külseje, hanem a viselkedése, higgadtsága támasztotta föl benne az emlékeket.

Jurij a fájdalom elleni védekezésként igyekezett minél kevesebbet gondolni az édesanyjára. Nágya Davidova mindkét fiát, Jurijt és a fiatalabb Jegort is nagyon szerette, és mindent elkövetett, hogy védje őket apjuk, Anatolij brutális verésétől. Jurij a lábán viselte az egyik, tizenegy éves korában elszenvedett kegyetlen verés után visszamaradt hegeket. Negyedik osztályos volt, nemrég vették fel az úttörők közé, akiknek az egyenruhájához elengedhetetlenül hozzátartozott a háromszögletű piros nyakkendő. Vörös lobogót ábrázoló, Lenin arcképével díszített csattal összefogva kellett viselniük, és Jurij egy nap, az iskolából hazafelé menet valahogyan elveszítette a csatot.

Anatolij este tudomást szerzett a dologról, és részegségében - addigra már majd egy liter vodkát megivott - addig verte a fiút, amíg a nadrágja lucskos nem lett a vértől.

Nágya többnyire elérte, hogy a férje esténként rajta tombolja ki részeg dühét. A forgatókönyv csaknem állandó volt: az asszony nyugodtan tűrte Anatolij ökölcsapásait, vad káromkodását, és úgy helyezkedett; hogy a férfi ne férhessen hozzá a gyerekekhez. Anatolij, miután kezdeti dühe elpárolgott, és meggyőződött arról, hogy bármit tesz is vele, a felesége rendíthetetlenül állja, még kiabált egy darabig, az öklét rázta, megöléssel fenyegette a fiúkat arra az esetre, ha még egyszer feldühítik, aztán ledőlt a lakás egyetlen tisztességes ágyára, hogy kialudja magát. Így ment ez szinte minden este, egészen Jurij nyolcadik osztályos, koráig.

1970-ben, az egyik legnagyobb szovjet ünnepnek számító május 1. előestéjén Anatolij a szokásosnál is többet ivott: Dühödten elkergette otthonról az asszonyt és a két gyereket, és bezárkózott a lakásba.

Nágya, Jurij és Jegor a sokszoros társbérlet közös konyhájában vészelte át az éjszakát, és reggel a lakásba visszaóvakodva, kihűlve, mereven találták a férfit. Anatolij a saját hányadékába fulladt.

Halála után még nehezebb idők köszöntöttek a családra. A kétszobás első emeleti lakásból föl kellett költözniük a legfelső szinten lévő egyszobásba, amely télen jéghideg, nyáron pedig kibírhatatlanul meleg volt. Külön gondot jelentett Anatolij fizetésének a kiesése, bár ezen valamelyest enyhített az a körülmény, hogy vodkára nem kellett költeniük.

Egy év múlva Nágyát előléptették a porcelángyárban, ahol a szakmunkásképző elvégzése óta dolgozott, több lett a fizetése, és ez azt jelentette, hogy Jurij tovább tanulhat, befejezheti a tíz osztályt.

Sajnos, Jurijból zárkózott, mogorva tinédzser lett, társai ugratására sokszor ököllel válaszolt, és ezt a tanulmányi eredménye is megszenvedte. Végső osztályzatai és felvételi pontszámai nem voltak elegendőek, hogy egyetemre mehessen, ahogyan anyja szerette volna: A helyi szakiskolába iratkozott be, és mikrobiológus technikusnak tanult. Azért választotta ezt a szakmát, mert úgy hallotta, hogy nagy kereslet van iránta, különösen a szülővárosában, Szverdlovszkban, ahol hatalmas, emberi és állati oltóanyagokat gyártó üzem épült.

- Járt odahaza azóta, hogy eljött? - kérdezte némi hallgatás után az észt asszony.

- Még nem - válaszolta Jurij, és örömmel gondolt a közeli hazatérésre. Már megvolt a nyitott, dátum nélküli jegye a New York - Frankfurt - Moszkva útra. Azért választotta a new yorki repülőteret, mivel az Manhattantől délnyugatra volt.

Úgy tervezte, hogy azonnal indul, mihelyt biológiai fegyverét elhelyezi a Central Parkban, és nem akarta megkockáztatni, hogy keletre, a John Fitzgerald Kennedy repülőtérre menjen. New Yorkban állandóan nyugatról fújt a szél, és nem volt kedve saját terrorcselekménye áldozatai közé kerülni.

A repülőjegy beszerzése nem ment könnyen, mivel Jurijnak nem volt orosz útlevele, és bár rendelkezett zöld kártyával, a bevándorlási hivatal által kiállított tartózkodási és munkavállalási engedéllyel, az amerikait sem kapta meg. Hamisat kellett hát szereznie, de szerencsére megtette egy olcsóbb, nem túl jó minőségű is, mivel csak a repülőjegy vásárlásához használta.

Lelkes hazafiként rendíthetetlenül hitt abban, hogy megfelelő dokumentumok nélkül is beengedik Oroszországba, az Egyesült Államokba pedig soha többé nem szándékozott visszatérni.

- A férjemmel tavaly hazalátogattunk Észtországba - mesélte az asszony. - Csodálatos volt! Nagyszerű dolgok történnek mostanában a Baltikumban. Még az is lehet, hogy gondolunk egy nagyot, és visszamegyünk.

- Hát igen. Amerika nem az a mennyország, aminek mutatni akarja magát - válaszolta Jurij.

- Nagyon kemény itt a munka - értett egyet a nő. - És állandóan vigyázni kell! Sok a tolvaj, aki csak azt lesi, hogyan tudja rászedni az embert. Befektetést ajánlanak, floridai házat, és aki hisz nekik, könnyen azon veheti észre magát, hogy mindene elúszott.

Jurij egyetértőn bólogatott, bár ő nem a csalókat tartotta igazán veszedelmesnek, hanem a kormányt, amelyet Curt Rogers egyszerűen a cionisták bandájának nevezett. A kormány tolvaj volt a szó átvitt - lásd az amerikai álomról szóló hamis mesét - és konkrét értelmében is. Bármennyit keresett is Jurij, a kormányzat emberei gondoskodtak arról, hogy ne sok maradjon meg belőle.

Ha nincsenek a washingtoni bűnözők, az Albanyben székelő állami kormányzat fizetett tolvajai és a manhattani polgármesteri hivatal csalói, akkor talán ki is tudott volna jönni a keresetéből. Curt szerint az általuk kivetett adók alkotmányellenesek, és mint ilyenek, tökéletesen jogtalanok voltak.

- Gondolom, szokott pénzt küldeni a családjának - folytatta az asszony anélkül, hogy sejtette volna, milyen hatással vannak szavai a taxisofőrre. - Mi a férjemmel megtesszük, amikor csak lehet.

- Nincs családom - válaszolta a kelleténél talán kissé hevesebben Jurij. - Egyedül vagyok. - Ez persze nem volt egészen igaz, és ezt maga is tudta. Az anyai nagyanyja, néhány nagybátyja, nagynénje, unokatestvére változatlanul a Jekatyerinburggá visszakeresztelt Szverdlovszkban élt, és volt egy kövér felesége is odahaza, Brighton Beachen.

- Szegény - mondta őszinte sajnálattal, együttérzéssel az észt asszony. - El sem tudom képzelni az életemet a családom nélkül. Látogasson meg bennünket egyszer, valamelyik ünnepen!

- Köszönöm. Nagyon kedves, de... - Jurij udvarias akart lenni, de meglepődve tapasztalta, hogy nem jön ki hang a torkán. Emlékek támadtak fel benne, 1979-re gondolt, arra a gyászos évre, amelyikben anyját és öccsét elveszítette, és azon belül is elsősorban egy bizonyos napra, április 2-ára.

Kibírhatatlan vekkercsörgéssel kezdődött ez is, akár a többi munkanap. Jurij nehezen kászálódott fel, hajnali ötkor még koromsötét volt, mivel Szverdlovszk ugyanazon a hosszúsági fokon található, mint az alaszkai Sitka. A tél vasmarkának szorítása enyhült már, de a tavaszra még várni kellett. A lakásban nem szállt már a fagypont alá a hőmérséklet, mint februári, sőt néha márciusi reggeleken is, azonban így is nagyon hideg volt. Jurij halkan öltözködött, nem akarta felébreszteni Nágyát és Jegort, akik ráértek hétig aludni. Nágya változatlanul a porcelángyárban dolgozott, Jegor pedig utolsó osztályos volt, a középiskola befejezése előtt állt.

Jurij az ilyenkor még kihalt közös konyhában gyorsan bekapta szikkadt kenyérből és sajtból álló reggelijét, és elindult a gyógyszergyárba. Két éve dolgozott csak ott, amióta befejezte a technikusképzőt, de ennyi idő alatt is rájött, hogy az üzem nem az, aminek mutatja magát. Azzal vették fel, hogy oltószérumokhoz szükséges mikrobiológiai kultúrát fog tenyészteni, ám egészen más feladatot kapott. A gyár külső épületeiben gyártottak ugyan gyógyszereket, ő azonban a sokkal nagyobb, belső, zárt részbe került. A vakcinagyártás csupán álca volt, amellyel a KGB az üzem valódi rendeltetését leplezte. A szverdlovszki gyár ugyanis a Biopreparat egyesüléshez tartozott, a szovjet biológiaifegyver-gyártás fontos központja volt. Jurij kis csavarként került be a hatalmas, ötvenötezer főből álló, az ország különböző területein szétszórva működő gépezetbe.

A gyárat hivatalosan 19-es telepként emlegették. A kapun csak az juthatott át, akinek a belépőjét a kis fülkéjében ülő KGB-s őr alaposan ellenőrizte. Jurij a hajnali hidegben toporogva várta, hogy az előtte állók elfogyjanak. Amikor rákerült a sor, az őr nem kérdezett semmit - fölösleges lett volna -, csak megnézte az igazolványát, és biccentéssel jelezte, hogy mehet.

Jurij az elsők között érkezett a műszakjához tartozók közül. A gyár heti hét napon keresztül, napi huszonnégy órában üzemelt, és Jurijnak, akárcsak a többi, hozzá hasonló fiatalnak az is a feladatai közé tartozott, hogy műszakkezdés előtt takarítson: A gyógyszergyártó részlegben dolgozó takarítókat nem engedték be az üzem titkos részébe.

Jurij az öltözőben néma biccentéssel köszönt Alekszejnek, a szekrénytársának. Korán volt, hogy beszélhessenek, egyikük sem itta még meg a szokásos kávéját, teáját. Csöndben vették föl légmentesen záródó, piros védőruhájukat, húzták arcukra a műanyag maszkot.

Menet közben hozzájuk csatlakozott két társukkal szótlanul várakoztak a zsilipkamrában, míg a külső és belső nyomás kiegyenlítődött, és az ajtónyitás után elindulhattak munkahelyeikre. Lassan, esetlenül haladtak a mozgást nehezítő védőöltözékben, inkább hasonlítottak különös, futurista rabotokhoz, mint eleven emberekhez.

A gondosan megtervezett műszakok egyhangúan követték egymást, hetekig, hónapokig nem történt semmilyen változás. Azon az 1979. április 2-i reggelen is minden tökéletesen olyannak tűnt, mint máskor. Pedig nem volt az, de ezt a négy, munkahelye felé tartó fiatalember nem tudta.

Egyikük sem sejtett semmit a készülődő katasztrófáról.

A szverdlovszki üzemben alapvetően két mikrobát termeltek: a lépfene kórokozóját, a Bacillus anthracist, és a húsmérgezés kórokozóját, a Clostridium botulinumot. Az előbbi baktériumot spórásított, az utóbbit pedig kristályosított formában alkalmazták a biológiai fegyverekben, és a gyárnak az volt a feladata, hogy mindkettőből lehetőség szerint minél többet állítson elő.

Miután fölvették a 19-es telepre, Jurij először különböző helyeken dolgozott, hogy megismerkedjen mindenfajta tevékenységgel, és egyhónapos gyakornoki idő után került végső helyére, a lépfenegyártó részleghez, annak is a végterméket előállító részébe. Ennek az üzemnek az volt a feladata, hogy a hatalmas fermentáló tartályokból kikerülő folyékony tenyészetet tömbökben kiszárítsa, és azokat csaknem vegytiszta, lépfenespórákat tartalmazó porrá őrölje. Jurij az egyik ilyen őrlőberendezést kezelte. A készülék lényegében acélgolyókkal teli, forgó acéldob volt. A gyár másik részlegében végzett állatkísérletekkel megállapították, hogy a szer akkor fejti ki a legnagyobb pusztító hatást, ha öt mikron nagyságú szemcsékből álló porrá őrlik. Ahhoz, hogy ezt a méretet megkaphassák, a doboknak pontosan, meghatározott sebességgel kellett forogniuk, és a bennük lévő acélgolyók nagysága, az őrlés ideje is szigorúan meg volt szabva. Éjszakára az őrlőberendezéseket az esti műszak vezetőjének felügyelete mellett általában leállították, hogy el lehessen végezni rajtuk a karbantartási munkálatokat. A szárítók ezzel szemben folyamatosan üzemeltek, mert csak így tudtak megfelelő mennyiségű alapanyagot szolgáltatni a szárításnál rövidebb ideig tartó őrléshez. Jurij mint mindig, ezúttal is azzal kezdte a munkát, hogy nagynyomású, erősen klórozott vízzel megtisztította az őrlőgép környékét. Bár a tartály zárt volt, némi por - ha máskor nem, a karbantartás alatt - kikerült belőle. Mivel mikroszkopikus mennyiség is elegendő volt egy ember elpusztításához, naponta le kellett mosni a környékét még úgy is, hogy senkinek sem jutott volna eszébe hermetikusan zárt védőruha nélkül a közelébe menni.

Jurijt kezdetben megrémítette a gondolat, hogy halálos veszélyt jelentő anyaggal kell dolgoznia, de néhány hónap alatt hozzászokott, és ezen az április 2-i reggelen már eszébe sem jutott. Olyan volt, mint Ivan Gyenyiszovics, Szolzsenyicinnek a legembertelenebb körülményekhez is alkalmazkodó hőse.

A lemosással végezve nekiveselkedett a dobnak, és gondosan föltekerte a tömlőt. Közben megizzadt, mivel a légmentesen zárt védőruhát a legcsekélyebb erőkifejtés is szaunává változtatta.

Amikor ezen is túl volt, Jurij a gépteremből átment az ellenőrzőszobába, és gondosan becsukta maga mögött az ajtót. A két helyiséget hangszigetelő műanyag fal választotta el egymástól, de ez is csak csökkenteni tudta, teljesen nem szűrte ki az őrlőberendezés keltette fülsiketítő zajt.

Jurij leült az ellenőrzőpulthoz, és gondosan végignézte a műszereket - mindegyik rendben volt, a berendezés készen állt a munkára. Átnézte a munkanaplót is, közben már a kilenc órai reggeli szünetre gondolt. Jurij mindig nagyon várta ezt a röpke félórát, összefutott szájában a nyál, ha csak eszébe jutott a frissen főtt kávé, a kenyér íze.

Kesztyűs ujját lassan végighúzta a számoszlopokon, hogy megbizonyosodjon róla, az őrlőgépek megfelelően működtek az előző műszakban. Mindent rendben lévőnek talált egészen, amíg a légnyomási adatokhoz nem ért. Végighaladva rajtuk, látta, hogy a berendezésben folyamatosan emelkedett a nyomás, de nem aggódott miatta, mert a növekedés kicsi volt, értéke az elfogadható tartományban maradt.

A művezető fel is jegyezte a naplóba az enyhé nyomásemelkedést, azt, hogy értesítette a karbantartókat, akiknek a vezetője hajnali kettőkor ugyancsak beírta, hogy a változást előidéző okot felderítették, és kiküszöbölték.

Jurij elégedetlenül megcsóválta ugyan a fejét, nem tetszett neki, hogy a karbantartók vezetője nem írta be a naplóba a nyomásváltozás okát, de tovább nem törődött a dologgal. Azt tartotta csak lényegesnek, hogy a műszerek tanúsága szerint minden normálisan működik, az apró rendellenességet kiküszöbölték.

Miután végzett az előkészületekkel, a telefonért nyúlt, és felhívta a nappali műszak vezetőjét, Vlagyimir Gyergijevet. Míg arra várt, hogy a főnöke fölvegye a kagylót, az órájára pillantott - pár pere híján hét óra volt, az anyja és az öccse már nyilván fölkelt, és öltözködtek.

- Végeztem az ellenőrzéssel, Gyergijev elvtárs - jelentette a művezetőnek.

- Indítsa be a gépeket! - válaszolta az szigorúan, és rögtön le is rakta a telefont. Jurij meg akarta említeni a furcsa naplóbejegyzést, de nem maradt rá ideje. A kagylót a helyére téve pár másodpercig gondolkodott, visszahívja-e a művezetőt, végül úgy döntött, hogy inkább nem. Gyergijev mogorvasága, távolságtartó viselkedése megfontolandóvá tett bármilyen spontán, a szigorú munkarendtől eltérő lépést.

Anélkül, hogy a borzalmas következményekre akár csak gondolt is volna, Jurij megnyomta az indítógombot. Abban a pillanatban erős moraj támadt a szobában, a halálos fegyvernek szánt lépfenespórák termelése elkezdődött.

A rendszer automatizált volt: A kiszárított alapanyagot zárt futószalag továbbította az őrlődobokba, és az acélgolyók csapásaitól keletkező lisztfinomságú őrlemény egyenesen a felhasználásra szánt tartályokba került. Ezeket lezárták, kívülről fertőtlenítették, és elszállították az ország más pontjaira, hogy rakéták robbanófejeibe, más fegyverekbe szereljék be őket.

Mihelyt az őrlést beindította, Jurij azonnal a dobok belsejében uralkodó nyomást kezdte figyelni, és megnyugodott, mert látta, hogy fokozatosan visszaáll a normális szintre. A karbantartók, ha nem is fejtették ki részletesen, megszüntették a problémát.

Ellenőrizte a többi műszert, kijelzőt is, megbizonyosodott hogy minden mutató a rendeltetésszerű működést jelző zöld tartományban áll. Tollat vett elő, és nekilátott följegyezni az adatokat. Amikor a belső nyomás kijelzőjéhez ért, szokatlan dolgot vett észre - a mutató nem állt meg, és már a skála alsó szélén volt, alacsonyabb értéket mutatott, mint amilyennel Jurij valaha is találkozott.

Megkocogtatta a műszer borítását, számítva rá, hogy csupán beakadt, de a vékony szál nem ugrott feljebb, továbbra is a skála alsó részén rezgett.

Jurij nem tudta, mit csináljon, és hogy egyáltalán kell-e csinálnia valamit. Az őrlőberendezés belsejében uralkodó nyomást jelző skála zöld szakaszának nem volt alsó, csupán felső határa. A halálos port a nyomáskülönbséggel a berendezés belsejében kellett tartani, ezért annak, hogy az érték kisebb a megszokottnál, elvben nem volt jelentősége, sőt, tulajdonképpen azt jelentette, hogy a berendezés a feltétlenül kívánatosnál nagyobb hatásfokkal működik.

Jurij ismét a telefonra nézett, kis ideig latolgatta, hogy szóljon-e a művezetőnek, aztán letett róla. Gyergijev többször megrótta, mert szerinte fölöslegesen háborgatta, és ettől óvatossá vált, nem akart újabb szemrehányást kapni. A művezető nem szerette, ha indokolatlanul zavarják, ahhoz túlságosan is fontos, elfoglalt ember volt.

Nyolc órakor Jurijnak eszébe jutott, hogy az édesanyja valószínűleg már elindult a munkahelyére: A porcelángyár az ő üzemüktől délkeletre helyezkedett el, és Nágya többször is mondta neki, valahányszor elhalad mellette, mindig rá gondol. Jurij odahaza soha nem beszélt a munkájáról, mert az mindkettőjükre nézve veszélyes lett volna.

Az idő ólomlábakon vánszorgott, Jurij alig várta már, hogy kilenc óra legyen, és elmehessen reggelizni. Háromnegyed kilenckor újból bejegyezte a naplóba az őrlőberendezés működésére vonatkozó adatokat, és a belső nyomás mutatójához érve ismét elbizonytalanodott. A kijelző nem mozdult, továbbra is az alsó értéken állt. Homlokráncolva figyelte, és hirtelen rémisztő gondolat vágott belé. - Istenem, add, hogy ne legyen igazam! - fohászkodott halkan, és rácsapott a készüléket leállító vörös gombra. Az acélhengerben alázuhanó golyók keltette zaj azonnal megszűnt, és a szobában olyan csönd támadt, hogy Jurijnak csöngeni kezdett tőle a füle. Félelemtől remegve, rossz előérzettel nyitotta ki az üzemcsarnokba vezető ajtót. Hallotta a háta mögött a telefoncsörgést, de nem fordult vissza, hanem az egyik őrlőmalom végéhez indult. Az izgatottságtól olyan hevesen zihált, hogy az arcát takaró műanyag lap egészen bepárásodott. A berendezés végén sorakozó, a karbantartáshoz szükséges ajtók előtt állt csak meg, mindegyik húsz centiméter széles, és egy méter magas volt. Jurij reszkető kézzel nyúlt maga elé, elfordította a kilincset, és pár másodpercnyi bizonytalankodás után kinyitotta az ajtót.

- Bljagy! - szakadt fel belőle a rémült káromkodás. A rekesz ugyanis, amelyre az ajtó nyílt, üres volt! Gyorsan ellenőrizte a többit is, és mindenhol ugyanazt találta. Egyetlen szűrőbetét sem volt a helyén! A malom két órán keresztül mindenfajta védelem nélkül működött! Hátratántorodott, tudta, hogy katasztrófa történt. Néhány másodperc kellett hozzá, hogy eljusson tudatáig a kitartó telefoncsörgés. A legkisebb kétsége sem volt afelől, hogy a művezető hívja, hogy miért állította le az őrlődobot, Jurij visszarohant az irányítószobába, közben lázasan próbálta számba venni, mennyi lépfenespóra kerülhetett ki az üzemből, szóródott szét a mit sem sejtő városban. Munkába menet érezte, hogy enyhe északnyugati szél fúj, ami azt jelentette, hogy a halálos felhő délkeleti irányba, a városban lévő nagy katonai támaszpont és a porcelángyár felé sodródott!

- A negyedik ház jobbra - mondta az észt asszony, visszarángatva szörnyű emlékei közül, és rögtön mutatta is a bejárathoz vezető, fehér lépcsőt.

Jurij érezte, hogy az arca forró, egész teste verejtékben úszik. Húsz éven keresztül tudatosan próbálta elűzni magától annak a borzalmas napnak az emlékét, de most kiderült, hogy semmit sem veszített az erejéből.

Mielőtt kiszállt volna, a nő átadta a viteldíjat, és borravalóval is meg akarta toldani, de Jurij határozottan visszautasította. Megköszönte a nagylelkűségét, azt is, hogy meghívta magukhoz, és közben kerülte az asszony tekintetét. Félt, hogy az észreveszi verejtékben úszó homlokát, kipirult arcát, és esetleg aggódni fog, azt hiszi, szívrohama van.

Jurij megvárta, hogy az észt nő a ház bejáratához vezető lépcsőhöz érjen, és felkapcsolta a foglalt jelzést. Egyes sebességbe tette a kocsit, lassan továbbhajtott, de kissé távolabb meg is állt. Szüksége volt néhány perc nyugalomra, hogy kifújja magát. Az ülés alól üveget vett elő, óvatosan körülnézett, és megbizonyosodva, hogy senki sem néz felé, ivott egy jókora korty vodkát. Lassan, élvezettel eresztette le a torkán a csodálatos, idegnyugtató italt. Ezúttal sem csalódott, másodpercek alatt feloldotta benne az asszonnyal folytatott beszélgetés és a rég eltemetett emlékek feltámadása miatt keletkezett feszültséget. Hátradőlt, és a kézfejével elégedetten letörölte a száját.

Az őrlőberendezés szűrő nélküli járatásának súlyosabb következményei lettek, mint Jurij első pillanatban gondolta. A lépfenebacilusokból álló láthatatlan felhő valóban a város délkeleti részére sodródott, arra a területre, ahol a porcelángyár és egy nagy katonai támaszpont is volt. Emberek százai betegedtek meg a belélegzett méregtől, és a legtöbben közülük meghaltak. Az áldozatok között volt Nágya Davidova is. Nem sokkal azután, hogy hazatért a munkából, lázas lett, panaszkodott, hogy fáj a melle. Jurij azonnal tudta, mitől, de reménykedett, hogy talán téved. Mivel halálbüntetés terhe mellett megfogadta, hogy soha, senkinek nem beszél a munkájáról, az anyjának sem mondhatta el, mire gyanakszik. Nágyát különleges kórházba szállították, és a többi, hasonló tünetekre panaszkodó beteggel együtt - sok katona volt köztük - elkülönítették. Hiába adtak neki gyógyszert, állapota ijesztő ütemben, folyamatosan romlott, és nem egészen huszonnégy órával azután, hogy a fertőzést megkapta, már halott volt. A KGB azonnal nagy méretű dezinformációs kampányba kezdett és elterjesztette, hogy a megbetegedéseket az aramili konzervgyárból kikerült, fertőzött marhahúskonzerv okozta. A holttesteket nem szolgáltatták ki a családtagoknak, fentről jött parancsra mély, sírokba temették őket a városi temető sarkában. Jurij kegyetlenül, többszörösen megszenvedte a történteket. Anyja elvesztése, a tudat, hogy neki is része volt a halálában, szűnni nem akaró bűntudatot ébresztett benne, ráadásul a fölöttesei, lévén a legfiatalabb beosztott munkás, őt szemelték ki bűnbakként. Bár a hivatalos vizsgálatok megerősítették, hogy a felelősség elsősorban a kiszedett szűrők pótlását elmulasztó éjszakai karbantartót és az ügyeletes műszakvezetőt terheli, aki nem jegyezte be a munkanaplóba a szűrőcserét, a felelősségre vonás elsősorban Jurijt sújtotta, elvben ugyanis az őrlőmalom beindítása előtt ellenőriznie kellett volna a berendezés állapotát. Védekezését, miszerint a szűrök több hónapra megfeleltek, ritkán cserélték őket, és senki nem is ellenőrizte naponta, nem fogadták el.

Mivel a nemzetbiztonsági érdekeket érintő balesetet szigorúan titokban kellett tartani, Jurijt nem közönséges börtönben tartották, hanem katonai büntetőtáborban, mielőtt továbbküldték Szibériába. Ott ugyancsak a Biopreparat egyik gyárába, a Novoszibirszk közelében működő Vektorba került. Bár az üzem elsősorban katonai célokra szánt himlővírust termelt, Jurijt olyan, kis létszámú csoportba osztották be, amelynek az volt a feladata, hogy a lépfene és a botulinustoxin pusztító erejének növelésén dolgozzon.

Az öccsét, Jegort sosem látta viszont. A fiú szerencsésen megúszta ugyan a fertőzést, de sem a katonai börtönben, sem Szibériában nem látogathatta meg a bátyját. Júniusban befejezte a középiskolát, és rögtön besorozták a hadseregbe. 1979 decemberében, az invázió kezdetén Afganisztánba küldték, és az elsők között halt meg.

Jurij elgyötörten sóhajtott, rosszul érezte magát. Idegesen körbepillantott, és mivel senki nem nézett felé, még egyszer meghúzta, az utolsó cseppig kiürítette a vodkásüveget.

Mivel nyugtalansága ettől sem hagyott alább, kiszállt a kocsiból, mélyeket lélegzett, és tornázott kicsit, remélve, hogy hosszú üléstől elgémberedett tagjai megmozgatása az idegeire is jótékony hatással lesz. A volán mögé visszaülve már éppen ki akarta kapcsolni a FOGLALT! jelzést, amikor rájött, hogy ugrásnyira van csak a Walker Streettől, következésképpen a Corinthian Rug Companytől. Gyorsan eldöntötte magában, hogy megnézi az irodát, hátha a szőnyegkereskedővel kapcsolatos kedvező hír helyreállítja a lelki nyugalmát.

Fél négy volt már, a forgalom megsűrűsödött, lassabban tudott csak haladni a Broadwayn, különösen a Canal Street környékén. Hosszas küszködés után jutott túl a dugókon, és kanyarodott be a viszonylag csöndes Walker Streetre.

A Corinthian Rug Company irodájához közeledve felkészült rá, hogy a helyiséget - mint korábban is - zárva találja, ami azt jelzi, hogy Jason Papparis megkapta a fertőzést, és már vagy meghalt, vagy csupán egy lépés választja el a végtől. Igazából azt akarta csak eldönteni, kockáztasson-e, érdeklődjön-e újból a bélyegszaküzletben. Legnagyobb megdöbbenésére azonban az irodát nyitva találta, és a villany is égett odabent. Jurij a fékbe taposott, és lelassított annyira, hogy az iroda előtt elhaladva be tudjon pillantani. Jason Papparist látta, amint a hátsó falnál az egyik iratszekrény kihúzott fiókja fölé hajolt!

- Ó, Goszpogyi! - nyögte kétségbeesve, ateista meggyőződése ellenére. Megfordult, és tágra nyílt, értetlen szemmel nézett vissza az irodára: Mi történhetett? A méregnek hatásosnak kellett lennie, előállításához mindazt a tudást bevetette, amit a Vektornál megszerzett. A szibériai üzemben töltött több mint tíz év alatt a kis csoportnak csaknem tízszeresére sikerült növelnie a lépfenetoxin hatóerejét. Az eredmény részben az alapanyagul szolgáló kultúra tenyésztésében bevezetett változtatásoknak volt köszönhető, de főként annak, hogy megtalálták a módját, hogyan akadályozzák meg a halálos por leülepedését, hogyan változtassák lebegővé mindaddig, amíg kifejti teljes hatását. Saját fegyvere elkészítéséhez Jurij a novoszibirszki évek alatt felhalmozott összes tudását bevetette.

Hogy levezesse a feszültségét, beletúrt a hajába. Lehetséges volna, gondolta, hogy a levél elveszett a postán, vagy rosszul kézbesítették? Esetleg fölkeltette valamelyik postai dolgozó érdeklődését, és az illető kíváncsiságból kinyitotta? Talán jobb lett volna más módszert választani Papparis megfertőzésére, bár amikor eszébe jutott, a levélötletet tökéletesnek érezte. Kiszállt a taxiból, átrohant az úttesten, a PPARKOLNI TILOS! tábla alá állított kerékpárt és a filatéliai üzletet maga mögött hagyva az irodához futott. A kirakathoz érve gyorsan lefékezett, benézett, de Papparist nem látta. A helyiség végében mindkét ajtó zárva volt.

Miután meggyőződött arról, hogy nincs a közelben rendőr, és szabálytalanul parkolókra vadászó közterületi felügyelő, Jurij a nyitott ajtóhoz ment. Néhány pillanatig bizonytalanul megállt, törte a fejét, mit tegyen, aztán erőt vett magán, és átlépte a küszöböt. Úgy érezte, muszáj beszélnie a szőnyegkereskedővel, mindenképpen meg kell tudnia, hol hibázott.

- Innen kértek taxit? - akarta kiáltani, de a kérdés gyöngére, bizonytalanra sikerült.

A másoló és a telefax számára beállított asztal mögül a kezében papírokat szorongató alak emelkedett fel. Jurij óriási megdöbbenésére az illető maszkot, csuklyát és zárt védőöltözéket viselt. Szokatlan külseje annyira meglepte, hogy önkéntelenül is hátrálni kezdett.

- Várjon! - kiáltotta oda Stapleton. Bedobta a papírokat az egyik irattartó kosárba, a taxisofőr után futott, a járdán érte utol.

- Maga kérte a taxit, Mr. Papparis? - kérdezte Jurij, és a válla fölött az utca másik oldalán várakozó kocsija felé pillantott. Rettenetesen érezte magát, szeretett volna minél előbb eltűnni még a környékről is.

- Nem én vagyok Papparis - válaszolta Stapleton. Lehúzta műanyag védőkesztyűjét, némi nehézség árán előkereste igazságügyi szakértői igazolványát, és megmutatta Jurijnak, aki ettől ismét hátrálni kezdett, mert azt hitte, rendőrigazolvány.

- Jack Stapletonnek hívnak, törvényszéki orvos szakértő vagyok - mondta az orvos. Elrakta a tárcáját, és levette arcáról a maszkot. - Jól ismeri Mr. Papparist? Gyakran szokta fuvarozni?

- Én csak egyszerű taxisofőr vagyok - válaszolta szánalmas, bocsánatkérő hangon Jurij. Nem ismerte a kifejezést, fogalma sem volt arról, ki az a törvényszéki orvos szakértő, de az igazolvány alapján úgy ítélte meg, hogy fontos, a kormányzatnak dolgozó személy lehet.

- Jól ismeri Mr. Papparist? - ismételte meg korábbi kérdését Stapleton.

- Nem ismerem. Még soha nem találkoztam vele.

- Miért szólította akkor a nevén?

- Tudom, hogy hívják, azzal küldtek ide, hogy vegyem fel.

- Ez érdekes - mondta elgondolkodva Stapleton.

Jurij kezdte kényelmetlenül érezni magát. Ösztönösen idegenkedett mindenfajta állami tisztviselőtől. Növelte a nyugtalanságát, hogy az előtte álló férfi halványan ismerősnek tűnt neki, és ami ennél is rosszabb volt, úgy érezte, kíváncsian, határozott gyanakvással figyeli.

- Biztos abban, hogy Mr. Papparis hívta innen, a Walker Streetről? - kérdezte Stapleton. - Mr. Papparis, a Corinthian Rug Companytől?

- A diszpécser ezt mondta - válaszolta kényelmetlenül feszengve Jurij.

- Nehezen tudom elhinni. Mr. Papparis a hétvégén meghalt.

- Ó! - A taxis idegesen köhögött, és lázasan próbált elfogadható magyarázatot találni, de semmi nem jutott az eszébe.

- Nem lehet, hogy még a múlt héten telefonált? - vetette fel az orvos.

- Hát...

- Fel kellene hívnunk a társaságuk központját - folytatta Stapleton. - Ott talán meg tudnák mondani, rendszeres megrendelőjük volt-e Mr. Papparis. Tudja, nagyon ritka fertőző betegségben halt meg, és szeretném kideríteni, honnan szerezte. Minden információ, amit a múlt heti tevékenységéről be tudok szerezni - például az, hogy járt-e a raktárában -, létfontosságú lehet. Az is nagyon érdekel, hogy kivel érintkezett, elsősorban pénteken.

- Megadhatom a diszpécser számát - válaszolta Jurij.

- Az jó lesz. Várjon, hozok papírt, tollat!

Stapleton visszaszaladt az irodába, Jurij pedig megkönnyebbülve fellélegzett. Pillanatig úgy érezte, óriási baklövést követett el azzal, hogy visszament a helyszínre, de most már biztos volt, hogy megúszta a dolgot. A diszpécser nem fog válaszolni semmilyen kérdésre - soha nem tette, ha kívülállók konkrétan valamelyik sárga taxi felől érdeklődtek nála.

Stapleton visszatért, felírta a nevet és a telefonszámot.

- Milyen betegségben halt meg Mr. Papparis? - kérdezte Jurij. Nagyon kíváncsi volt, hogy tudják, vagy legalábbis gyanítják-e a hatóságok, mi okozta a szőnyegkereskedő halálát...

- Lépfenében - válaszolta az orvos.

- Ismerem. Haj ól tudom, többnyire szarvasmarhákat szokott megtámadni.

- Valóban! Honnan tudja?! - kérdezte meglepődve Stapleton.

- Gyerekkoromban találkoztam vele. A Szovjetunióban nőttem fel, Szverdlovszkban. A környéken sok marha- és juhtenyésztő gazdaság működött, és az állatok néha megbetegedtek.

- Hallottam már Szverdlovszkról, és ma is találkoztam a nevével. Olvastam, hogy titkos, biológiai fegyvert gyártó üzeméből baleset során lépfenebacilusok szabadultak ki.

Jurijt annyira váratlanul érte a kijelentés, hogy másodpercekre a lélegzete is elakadt. Kísértetiesnek tűnt a számára, különösen azután, hogy a nap jelentős részében a tragédiához kapcsolódó emlékeivel gyötrődött.

- Hallott róla? - érdeklődött Stapleton. - Biztosan sok volt a beteg, és nyilván az áldozat is.

- Nem hallottam semmit - válaszolta Jurij, és hogy beszélni tudjon, a mondat közepén kénytelen volt megköszörülni a torkát.

- Nem csodálkozom rajta. A szovjet kormány nyilván mindent megtett, hogy eltitkolja. Éveken keresztül állították, hogy a haláleseteket fertőzött hús okozta.

- Igen. Ilyen esetek előfordultak - nyögte ki hatalmas erőfeszítés árán Jurij.

- Amiről én beszélek, az 1979-ben volt. Szverdlovszkban lakott még akkor?

- Ha jól emlékszem, igen. - Jurij érezte, hogy egész testében remeg. Amilyen gyorsan tehette, elbúcsúzott Stapleton-től, és visszasietett a kocsijához. A volán mögé ült, és miközben a slusszkulccsal babrált, hátranézett. Az orvos az iroda bejárata előtt állt, és hála istennek, nem a taxi rendszámának felírásával volt elfoglalva, hanem azzal, hogy fölvegye a maszkját és védőkesztyűjét. Jurij továbbhajtott. Lelkesültsége, sajnos, rövid életűnek bizonyult, ismét félelem lett úrrá rajta. Bár készítménye hatékonyságát Jason Papparis halála egyértelműen bizonyította, aggódott, hogy a lépfene katonai célú felhasználásáról tudó állami tisztviselő kinyomozza, hogyan került a szőnyeg- kereskedő szervezetébe a méreg. Csalódott volt, hiszen gondosan járt el, olyan célpontot keresett, aki foglalkozási ártalomként is beszerezhette a fertőzést, és akinek a halálával kapcsolatban megítélése szerint nem kellett alapos vizsgálattól tartania. Bármennyire ideges volt is, bekapcsolta a kocsi SZABAD! jelzését. A csúcsforgalmi időszakban mindig jól tudott keresni - feltéve, hogy nem került dugóba -, és nagy szüksége is volt a pénzre. Ezúttal sem kellett csalódnia, szinte azonnal beszállt hozzá egy utas. A következő órában Jurij rövid utakat téve keresztül-kasul bejárta Manhattant. Utasai nem nagyon háborgatták, keveset beszéltek, de a sűrű forgalmat szinte elviselhetetlennek találta. Idegei pattanásig feszültek, többször is hajszál választotta el attól, hogy karambolozzon, és egy különösen veszélyes, a Harmadik sugárút és az Ötvenötödik utca sarkán bekövetkező eset után úgy döntött, jobban teszi, ha feladja, nem erőlködik tovább.

Miután utasát kirakta, befejezettnek nyilvánította a munkanapot, és elindult hazafelé, Brighton Beachre. Öt óra múlt még csak néhány perccel, ez volt a legrövidebb munkanapja azóta, hogy hat hónappal ezelőtt influenzás lett, és kénytelen volt korán hazamenni. Nem érdekelte. Rettenetesen vágyott egy korty vodkára, és az ülés alá rejtett üvege, sajnos, már régen kiürült.

Jurij örökkévalóságnak érezte, amíg az egybefüggő kocsisor átkelt a Brooklyn Bridge-en. Egyfolytában a szőnyegkereskedő irodájában tartózkodó férfival folytatott beszélgetés járt az eszében. Nem értette, mit akar Jack Stapleton, és nagyon aggódott, hogy esetleg megtalálja az ACME Takarítószolgálat reklámküldeményének maradékát, vagy talán az egész levelet. Nem tudta, mi történt vele, és bár eredetileg azt feltételezte, hogy Papparis kidobta, akárcsak a hasonló prospektusokat, a találkozás után már nem volt olyan biztos ebben.

A Prospect Parktól délre megállt egy italboltnál, vett egy üveg vodkát, és az Ocean Parkwayn, az egyik tilosat jelző lámpánál ivott is néhány kortyot a barna papírba becsomagolt palackból. Jót tett neki, valamelyest megnyugodott tőle.

Brighton Beachet elérve, és az ismerős cirill betűs feliratokat látva idegessége alábbhagyott. A betűk nosztalgiát ébresztettek benne, pillanatra úgy érezte, mintha már vissza is tért volna Orosz-országba. Ismét képes volt gondolkodni, és a legelső dolog, ami eszébe jutott, az volt, hogy előbbre kellene hozni a Rozsomák hadművelet időpontját.

Az utcájukba bekanyarodva Jurij annyira biztos volt a dologban, hogy a nagyobb nyomaték kedvéért bólintott is. Úgy érezte, az akció előrehozatala számottevően csökkenti a kockázatot. Nem a leleplezéstől félt, azt kívánta elkerülni, hogy akár csak gyanakodjanak is rá, mert pontosan tudta, hogy a biológiai fegyver akkor igazán hatásos, ha meglepetésszerűen alkalmazzák. Az akció dátumának előrehozása sem ment azonban gond nélkül, sőt, két kifejezetten komoly problémával is járt.

Az elsőt az jelentette, hogy Jurijnak még ki kellett próbálnia a botulinustoxint, bár annak a mérgező hatásában sokkal jobban hitt, mint a lépfenét okozó poréban. A másik feladat a gyártás volt. Legalább két, két és fél kilogrammot akart a lépfene kórokozójából, és mintegy tíz dekagrammot a kristályosított botulinustoxinból. Azzal nem törődött, hogy melyik anyagot használja ő a Central Parkban, és melyiket Curt a Jacob Javits Federal Buildingben, mivel biztos volt abban, hogy mindkettő egyformán hatékony. A lépfenéből szükséges mennyiség megszerzése nem okozott fejtörést neki, mivel már közel járt hozzá, de a botulinustoxinnal más volt a helyzet. Problémái támadtak a Clostridium botulinum kultúrákkal - nem szaporodtak olyan ütemben, mint számította.

A házukhoz közeledve Jurij lassított. Kis telepen lakott, amely még a XIX. században épült, nyaralókból. Valamennyi ház faszerkezetes volt, és zsebkendőnyi méretű, fakerítéssel övezett pázsit tartozott hozzá. Jurijéké a legnagyobbak közé tartozott, és különálló, kétkocsis garázs is csatlakozott hozzá. Egy idős férfitől bérelték, aki leköltözött Floridába, de nem tudta rászánni magát, hogy végleg elszakadjon Brooklyntól.

A garázsajtó élesen nyikorgott, amikor Jurij felnyitotta. A helyiség betonját sűrűn borították a rosszul karbantartott autókból kicsöpögő olaj sötét foltjai. Benzin és olaj szúrós szaga érződött a levegőben. Az egyik fal mentén kerti szerszámok, fűnyíró, talicska és kohósalak téglák sorakoztak, a másikhoz különböző méretű lambériák voltak támasztva.

A kocsiját biztonságba helyezve Jurij magához vette üres flaskáját, az útközben vásárolt vodka maradékát, és befelé indult. Kulcsával megpróbálta kinyitni a hátsó ajtót, de meglepve tapasztalta, hogy nincs bezárva. Sarkig kitárta, és óvatosan belesett a házba.

Jurijt egyszer rabolták ki, nem sokkal azután, hogy erre a helyre költöztek. Este kilenc körül munkából hazatérve feldúlva találta a házat. A betörőket nyilván feldühítette, hogy nem találtak semmi értékeset, és a silány, olcsó bútorokon töltötték ki a dühüket.

Megállt, hogy figyeljen, és tisztán hallotta Connie hálószobájából a televízió hangját. A konyhaasztalon az asszony táskája is ott volt, mellette a közeli gyorsbüféből hozott étel csomagolóanyaga összegyűrve.

Jurij csaknem négy éve volt házas. Feleségét, Connie-t annál a taxitársaságnál ismerte meg, amelyiknél kezdetben dolgozott, mielőtt megvette a saját kocsiját. Abban az időben nagyon el volt keseredve. A tartózkodási engedélye lejáróban volt, és egyetlen megoldásnak az tűnt, hogy feleségül vesz egy amerikai állampolgárt.

Connie, a huszonéves néger lány rettenetesen unta az életet, és örült, hogy flörtölhet a frissen érkezett orosszal. Nagyon kedves volt hozzá, diszpécseri beosztását felhasználva igyekezett hozzájuttatni a legjobb fuvarokhoz.

Jurij kezdetben nemcsak azért vonzódott Connie-hoz, mert égetően szüksége volt a zöld kártyára. Fiatalként szerette a jazzt, amelyet gondolatban szorosan összekapcsolt az amerikai feketékkel, és izgalmasnak tartotta, hogy a magánéletben is kapcsolata van valamelyikükkel. Szverdlovszkban nem találkozhatott négerekkel, de látta őket a televízióban - főleg sporteseményeken -, és mély benyomást gyakoroltak rá.

Connie figyelmessége annál is jobban esett neki, mivel nagyon magányos volt, ugyanis a Brighton Beach-i orosz zsidó közösség nem fogadta be. Randevúzni kezdtek, jazzklubokba jártak Manhattanben, ahol Connie lakott, és Jurij lakása közelében is. A férfi eközben megismerte az amerikai rasszizmust, amely először zavarba ejtette, mert azt hitte, hogy az amerikai kultúrához való hozzájárulásuk miatt az Egyesült Államokban sokra tartják a négereket. A "nigger" szót is akkor ismerte meg, amikor az utcán utánuk kiabáltak. Ugyancsak elcsodálkozott, amikor megtudta, hogy a lány családja, különösen az öccse, Flash, és annak barátai lenézik őt. "Honky"-nak nevezték, ami ugyanolyan becsmérlő megnevezése volt a fehéreknek, mint nekik a nigger. A házasság a zöld kártya okozta gondoktól és a magányosságtól is megszabadította Jurijt, legalábbis átmenetileg. Sajnos, hamar rá kellett jönnie, hogy Connie nem olyan feleség, amilyet ő - orosz hagyományokon nevelkedve -, várt. Az asszonyt nem érdekelte a házi munka, és úgy gondolta, továbbra is házon kívül esznek minden este, mint rövid együtt járásuk idején. Miután megbizonyosodott róla, hogy mikrobiológusi szakképzettségét költséges átképző tanfolyam elvégzése nélkül nem tudja hasznosítani, és kénytelen lesz megmaradni taxisofőrnek, a férfi egyre kevésbé tudta elviselni Connie életstílusát. Ki is dobta volna az asszonyt, ha nem fél attól, hogy emiatt elveszíti a zöld kártyáját. Connie lelkesedése ugyanúgy alábbhagyott. Kezdetben romantikus hőst látott Jurijban, aki azért érkezett egy távoli országból, hogy megmentse őt unalmasnak ígérkező életétől, ám nem sokkal a házasságkötés után rájött, hogy Jurij semmi egyébre nem hajlandó, csak taxizni, és vodkát iszogatni a televízió előtt. És az erőszak! Connie-t addig soha nem verték meg, és az első komoly, tettlegességig fajuló összezördülésük után otthagyta volna a férfit, ha lett volna hová mennie. Csakhogy nem volt. Azzal, hogy a családja akarata ellenére feleségül ment Jurijhoz, minden hidat felégetett maga mögött. Annál büszkébb volt, semhogy visszakönyörögje magát, úgyhogy maradt.

Connie módszere, hogy túltegye magát bánatán, az evés volt. Egy pohár jégkrém, egy zacskó sültkrumpli és egy Big Mac megnyugtatóan hatott rá, és gyakran élt is ezzel a vigasszal. Minél gyakrabban ivott Jurij, annál többet evett Connie, és egyre kövérebb lett.

Elhatalmasodó rossz szokásaik tovább fokozták ellentéteiket. Egy házban éltek ugyan, de tudomást sem vettek egymásról mindaddig, amíg a másik puszta közelsége miatt valamelyikből ki nem tört az indulat. Ilyenkor a kezdeti veszekedés, dühös kiabálás gyorsan tettlegességig fajult, és ezt elsősorban Connie szenvedte meg.

Némi változást hozott ebbe a rutinba Jurij megismerkedése Curt Rogersszel és Steve Hendersonnal. A férfi nem tett említést Connie-nak új barátairól, de nekik köszönhetően több időt töltött távol. Curt és Steve egyszer sem járt náluk, mindig Jurij ment Bensonhurstbe, ha találkozni akart velük. Connie azt hitte, hogy szeretője van, és ez újabb, verésekkel tarkított veszekedéseket eredményezett.

Aztán, ki tudja, miért, Jurij egyre több időt töltött a ház alagsorában. Kezdetben lázasan szerelt, kalapált, megőrjítve a zajjal Connie-t, aki hiába érdeklődött, miért csinálja, mindössze azt a választ kapta, hogy nem rá tartozik. Később különböző berendezéseket hordott haza, köztük nagy méretű ventilátorokat. Connie egyszer látta, hogy skinhead honky fiatalok nagy, rozsdamentes acélból készült tartályokat cipelnek le az alagsorba, és megrémült tőlük, elbújt, nehogy észrevegyék.

Többször is követelte, mondja meg, mit művel a pincében, de Jurij nem volt hajlandó beszélni róla. Azt hitte, tiltott szeszfőzdét rendezett be magának, vodkát gyárt, és amikor ezt egy este megemlítette, a férfi hatalmas pofont kent le neki, és vadul torkon ragadta.

- Igen, az! - vicsorogta. - Ha bárkinek elárulod, esküszöm, hagy megöllek! Ronggyá verlek, ha egyszer is beteszed oda a lábad! Tartsd távol magadat a pincétől! Megértetted?!

Connie megpróbálta lefejteni a torkáról a kezét, de nem sikerült. Ha valamiért dühös volt rá, Jurij adott neki néhány pofont, aztán békén hagyta, de most nem érte be ennyivel. A tekintete vadul parázslott, mintha őrület kerítette volna hatalmába. Connie érezte, hogy el fog ájulni - a látása elhomályosult, a térde rogyadozni kezdett. Amikor Jurij végre elengedte, levegőért kapkodott, komoly erőfeszítés árán tudta csak visszanyerni az egyensúlyát. Kirohant a nappaliból, a hálószobába menekült, és zokogva rávetette magát az ágyra. Attól kezdve vigyázott, nehogy szóba hozza a pincét. Úgy érezte, bármi zajlik is ott, annyit nem ér, hogy kockáztassa miatta az életét.

Jurij mérges volt, hogy otthon találja Connie-t - hétfő esténként az asszonynak elvben legalább kilencig kellett dolgoznia. Váratlan otthonléte csak növelte a feszültséget. Remegő kézzel nyitotta ki a hűtőszekrényt, és töltött magának egy pohár jéghideg vodkát.

A konyhapultnak támaszkodva ivott egy kortyot, közben az asztalon hányódó ételmaradékot nézte. Az asszony szobájából idegesítő konzervnevetés hallatszott - Connie már megint valamelyik ostoba sorozatot nézte. Hogy idegességét legyűrje, újabb kortyot ivott, és ahogy hátrahajtotta a fejét, a tekintete a résnyire nyitott pinceajtóra tévedt.

- Mi az ördög?! - kérdezte magától hangosan. Rendszerint oroszul káromkodott, de Curtnek és Steve-nek köszönhetően már angolul is tűrhetően ki tudta fejezni az indulatait. Lerakta a félig kiürült poharat, és dühösen az ajtóhoz lépett. Biztos volt abban, hogy reggel, mielőtt dolgozni ment, bezárta.

Jurij reggel és este is legalább egy órát dolgozott a laboratóriumában, szerdai szabadnapját pedig teljes egészében ott töltötte. Kihasználva, hogy a szomszédok többsége dolgozik, ilyenkor kapcsolta be a maga készítette őrlőberendezést, amely jókora zajt csinált annak ellenére, hogy összehasonlíthatatlanul kisebb volt, mint a szverdlovszki.

Jurij szélesre tárta a nyikorgó ajtót, villanyt gyújtva elindult a lépcsőn, és pár lépés után földbe gyökerezett a lába, mert látta, hogy a laboratórium ajtajáról valaki erőszakkal lefeszítette a zárat.

Dühösen fújtatva, elhomályosuló tekintettel, botladozva tette meg a maradék utat. A laboratórium és a bosszú, amellyel kecsegtetett, Jurij életének értelmévé vált, és most halálra rémült a gondolattól, hogy tönkretették a munkáját, elvették tőle a lehetőséget.

A bejárat mögött kis szoba volt, a sarkában zuhannyal. Ott tartotta a fertőtlenítőszereit, és a tűzoltóállomásról elhozott, oxigénpalackkal kiegészített védőruhát is, amelyet a laboratóriumban viselt. Az első helyiségből két, a bejárathoz hasonlóan gondosan lezárt ajtó nyílt, és azokat szintén feltörték. Jurij először a laboratóriumi eszközökkel, szűrőkkel, petricsészékkel, táptalaj-tartályokkal teli kis raktárba nézett be - mindent úgy talált, ahogyan reggel hagyta, a betolakodó csak a zárat törte fel, nem nyúlt semmihez.

Felkészült a legrosszabbra, és villanyt gyújtva benyitott a laborba. Biztonság kedvéért visszatartotta a lélegzetét, úgy nézett körül, hogy felmérje, milyen kár érte.

A csillogó fermentáló edények a megszokott rendben sorakoztak a szemközti polcon, és a védősisakja is a helyén volt, az ajtótól jobbra bevert szögön. Balra, a laboratóriumi asztalon álltak a botulinustoxin kristályosításához használt üvegedények, az asztal végén pedig a lépfenespóra szárítója és az őrlőberendezés. Jurij szívverése lassan kezdett csillapodni - a laboratóriumban rend volt. Megkönnyebbülve húzta be maga mögött az ajtót, és alaposabban szemügyre vette a feltört zárat. Bár az aggodalma elmúlt, dühe változatlan erővel parázslott. Már kifelé indult a pincéből, amikor a szeme sarkából észrevett valamit. Egy sült krumpli volt, mellette a betonon szétkenődve némi ketchup. Connie!

A tévéből jövő halk nevetést hallva Jurij dühödten, a lépcsőfokokat kettesével véve rohant fel, és vadul kicsapta a hálószoba ajtaját.

Connie az ágyon feküdt, showműsort nézett éppen.

- Mit kerestél odabent?! - dörrent rá Jurij.

- Tudni akartam, mi folyik a pincémben - válaszolta az asszony. - Jogom van hozzá.

- Hozzányúltál valamihez?! - faggatta tovább kiabálva.

- Nem, de az biztos, hogy nem vodkát főzöl odalent. Úgy néznek ki azok az edények, mintha valamelyik kórházból szerezted volna őket.

- Nem megmondtam, hogy ne told oda a képed?! Na várj csak! Most megkapod a magadét! - üvöltötte Jurij, és a feleségére vetette magát.

Connie sikoltva próbált kitérni az útjából, de már nem maradt ideje, hogy fölkeljen. A súlya, és Jurij vetődése több volt, mint amit a megviselt bútor el tudott viselni, és az ágy hangos reccsenéssel leszakadt.

6. FEJEZET

Hétfő, október 18. 18.15

Curt terepjárójával, a Dodge Rammel indultak útnak. Az Ocean Parkwayről az Oceanview Avenue-ra rákanyarodva figyelmesebben kezdték nézni az utcanévtáblákat, hogy el ne tévesszék az Oceanview Lane-t.

- Jézusom! - morogta Steve, miközben csodálkozva körbenézett a környéken. - Egész életemet Brooklynban töltöttem, és még sosem láttam ennyi apró házat. Mintha valamelyik déli államban lennénk.

- Máshol az ilyeneket már régen lebontották, és magas házakat építettek a helyükre - válaszolta Curt. - Jól nyisd ki a szemed! Az Oceanview Lane biztosan valamelyik kis mellékutca lesz.

- Ott van! - kiáltott fel egyszer csak Steve, és előremutatott, a telefonpóznára erősített, kézzel festett utcatáblára. Curt bekanyarodott, és rögtön lassított is. Az utca keskeny volt, a házak elé kitett szemeteskukák, összesöpört levélkupacok között kellett haladniuk.

A két tűzoltó egyenruhában volt - alig járt le a munkaidejük, azonnal kocsiba szálltak, és elindultak Brighton Beachre. Az út több mint egy óráig tartott, és mire odaértek, besötétedett. Az utcát a Dodge Ram reflektora világította meg csupán, mivel közvilágítás nem volt.

- Látod a házszámokat?

- Silány hely! Nem látok semmit - válaszolta Steve.

- Ott a tizenhármas! - Curt a szemeteskukára mutatott, amelynek az oldalára fölfestették, a házszámot. - Biztosan a következő a tizenötös.

A bezárt garázs elé kanyarodott, leállította a motort, kiszálltak, és szemügyre vették a házat: Akár a körülötte lévők, ez is meglehetősen kopott volt, ráfért volna már az alapos festés.

- Nem látszik stabilnak - állapította meg Steve. - Egy erősebb szélroham, és összeomlik.

- El tudod képzelni, milyen hamar le tud égni az ilyen viskó? - kérdezte Curt.

- Ez javaslat volt? - érdeklődött fürkésző tekintettel a barátja.

Curt vállat vont.

- Mondjuk olyasmi, amit nem árt megjegyezni. Gyere, örvendeztessük meg ruszki barátunkat!

Benyitottak az alacsony kerítésbe vágott kis kapun, és a lehullott levelekkel borított keskeny betonjárdán elindulva átvágtak a tenyérnyi, gazos kerten.

A bejárathoz érve Curt csengőt keresett, és mivel nem talált, kinyitotta a külső, szúnyoghálós ajtót. Már éppen be akart kopogni, amikor bentről heves zaj hallatszott. A két tűzoltó értetlenül összenézett.

- Ez mi volt?

- Fogalmam sincs. - Curt újból kopogni akart, de újabb, recsegésnek tűnő zajt hallottak, amit ezúttal már üvegcsörömpölés követett, végül Jurij dühödt orosz káromkodása.

- Úgy látszik, komcsi barátunk éppen szét akarja verni a házat - állapította meg Steve.

- Remélem, a laboratóriumban azért nem tesz kárt - fűzte hozzá Curt, és erősen megdöngette az ajtót, hogy Jurij biztosan meghallja.

Néhány másodperc várakozás után ismét bezörgetett, és erre, ha csak résnyire is, már kinyílt az ajtó.

- Vendégségbe jöttünk! - mondta Curt, és Jurij válla fölött megpróbált bepillantani a házba, hogy lássa, mi tört össze, mi okozta a nagy zajt.

Jurij dühös arca előbb csodálkozóvá vált, majd széles mosoly jelent meg rajta, mihelyt megismerte a barátait. - Szevasztok, fiúk! - üdvözölte őket kissé kifulladva, enyhén reszelős hangon.

- A környéken voltunk, és gondoltuk, megnézzük, hogy vagy - válaszolta Curt.

- Jól tettétek!

- Hallottuk, hogy voltál az állomáson - jegyezte meg Steve. Jurij lelkesen bólogatott.

- Titeket kerestelek...

- Mondták - vágott közbe mereven Curt.

- Nem szabad odajönnöd - mondta Steve.

- Miért?

- Gond, ha ezt külön magyarázni kell.

- Nagyon fontos a biztonság - vette át a szót Curt. - Minél kevesebb emberrel látnak bennünket, annál jobb, főleg mert külföldi vagy. Nincs túl sok orosz akcentussal beszélő barátunk, és ha felfigyelnek rád, a kollégáink esetleg kíváncsiskodni kezdenek.

- Sajnálom - mentegetőzött Jurij. - Nem gondoltam, hogy bármi probléma lehet belőle. Azt mondtátok, hogy a kollégáitok nagy része ugyanúgy gondolkodik, mint ti.

- Vannak nálunk hazafiak, de nem annyira elkötelezettek, mint mi - válaszolta Curt. - Lehet, hogy nem fogalmaztunk elég pontosan. Akárhogyan is, többször ne gyere az állomásra!

- Rendben. Majd vigyázok.

- Nem akarsz behívni bennünket? - kérdezte Curt.

Jurij a válla fölött gyors pillantást vetett Connie hálószobájának nyitott ajtajára. - Dehogynem! Gyertek! - mondta, és félreállva beengedte a két férfit. A nappaliba vezette őket, amelynek a bútorzata alacsony, kopott heverőből, és két egyenes hátú székből állt. Hogy helyet csináljon nekik felmarkolta a heverőn szétszórt újságokat, és a padlóra dobta őket.

Curt óvatosan leült a megroggyant rugózatú heverőre, Steve pedig az egyik, öles termetéhez képest aránytalanul kicsinek, törékenynek látszó széken próbált egyensúlyozni.

- Kértek egy kis vodkát? - érdeklődött Jurij.

- Inkább sört - válaszolta Curt.

- Én is - csatlakozott hozzá Steve.

- Sajnálom. Csak vodkám van.

Steve, sokatmondóan az égre emelte a tekintetét, Curt ellenben nem csinált nagy ügyet a dologból, elfogadta.

- Akkor legyen vodka!

Míg Jurij a konyhában szöszmötölt, Steve közelebb hajolt Curthöz, és halkan odasúgta:

- Érted már, miért aggódom? Ez a fickó gügye! Meg sem fordult a fejében, hogy nem jöhet a tűzoltóállomásra. Nem is gondolt rá.

- Nyugalom! - igyekezett fékezni Curt. - Nem volt katona. Pontosabban el kellett volna magyaráznunk neki a dolgot. Azt ajánlom, figyeljünk rá jobban! Ne felejtsd el, óriási hasznot hajt azzal, hogy biológiai fegyverhez juttat bennünket!

- Feltéve, hogy sikerül neki.

Connie nyitott hálószobája felől vízzubogás hallatszott.

- Mi volt ez?! - kérdezte a fejét felkapva Curt. - Vécé?

- Igen. Csak azt nem tudom, hol - válaszolta Steve. - Olyan rohadt közel vannak egymáshoz ezek a házak, hogy akár a szomszédban is lehetett.

Jurij három félig töltött vodkáspohárral a kezében tért vissza.

- Jó hírem van! - újságolta, miközben lerakta, és óvatosan kiosztotta a poharakat.

- Az előbb vécéöblítést hallottunk - mondta Curt, rá sem nézve az italra. - Mintha innen, a házból jött volna a hang.

- Lehet - mondta türelmetlen vállvonogatással Jurij. - A feleségem, Connie a másik szobában van:

Curt és Steve a hír hallatán ideges pillantást váltott.

- Azért mentem a tűzoltóállomásra...

- Várj egy kicsit! - vágott Jurij szavába Curt. - Nem mondtad, hogy nős vagy.

- Miért mondtam volna? - Jurij egyikről a másikra nézett, és látta rajtuk, hogy házas voltának elhallgatása legalább annyira nem tetszik nekik, mint az, hogy elment hozzájuk a tűzoltóállomásra.

- Azt mondtad, egyedül vagy - folytatta ingerülten Curt. - Hogy nincsen barátaid.

- Pontosan. Egyedül vagyok, nincsen barátom.

- Csak feleséged, a másik szobában. - Curt Steve-re pillantott, mire az, hogy elképedését kifejezze, ismét az égre fordította a tekintetét.

- Ismeritek azt a kifejezést, hogy "hajók az éjszakában"? Az oroszban is megvan majdnem ugyanez - válaszolta Jurij. - Pontosan illik ránk, Connie-val. Éjszaka egymás mellett elhaladó hajók vagyunk - alig beszélünk egymással, és találkozni is csak ritkán szoktunk.

Curt a térdére támaszkodva a halántékát dörzsölte, alig tudta elhinni, hogy csak most, annyi alapos, körültekintő tervezés után szerez tudomást Jurij feleségéről. A hír annyira meglepte, hogy a feje is belefájdult.

- Mit gondolsz, hallotta a feleséged, miről beszélünk? - kérdezte Steve.

- Nem hiszem. Egyébként, ha hallotta, akkor sem törődik vele. Nem érdekli semmi, csak az evés és a televízió.

- Nem hallok tévét.

- Épp azelőtt törtem össze, hogy jöttetek. Egyszerűen megőrjít! - válaszolta Jurij. - Az az állandó hamis nevetés, amivel azt sulykolják a nézőkbe, hogy Amerikában csodálatos, vidám az élet.

- Azért nem ártana, ha legalább az ajtót becsuknád! - szólt rá összeszorított foggal Curt.

- Persze! Máris. - Jurij engedelmesen odalépett az ajtóhoz.

- Érted már, miről beszélek? - kérdezte suttogva Steve a barátját. - Ez teljesen hülye!

- Pofa be! - intette csendre Curt.

- Tudja a feleséged, mit csináltál a Szovjetunióban? - kérdezte lehalkított hangon Jurijtól. Előre félt, hogy igenlő választ fog kapni, és amikor meghallotta, enyhén megrándult az arca.

- Mi van a laboratóriummal? - érdeklődött Steve. - Tudja, hogy - állítólag - berendeztél egyet a pincében?

- Mi az, hogy állítólag? - kérdezett vissza sértődötten Jurij. Bántotta a Steve fogalmazásában megbújó rosszindulatú feltételezés.

- Sosem láttuk. Nem láttunk semmit azóta, hogy nagy erőfeszítéssel megszereztük mindazt, amit kértél.

- Megnézhettétek volna, amikor csak jólesik - válaszolta mogorván Jurij.

- Rendben van. Ne vitatkozzunk! - avatkozott közbe Curt. - Nézzük meg most, csak hogy biztosak legyünk a dologban! Nagyon fontos, hogy sikerüljön ez az akció.

- Tőlem! - Jurij az asztalra rakta a poharát, és levezette őket a pincébe.

- Mi történt a zárral? - kérdezte Curt, miközben kitárta előttük az ajtót.

- A feleségem nem bírt a kíváncsiságával - vallotta be Jurij. - Figyelmeztettem, hogy be ne merje tenni ide a lábát, és szót is fogadott egészen ma délutánig. Pár órája lejött, és feltörte a zárat, de biztos vagyok benne, hogy nem nyúlt hozzá semmihez.

- Miért éppen ma? - Curtnek komoly erőfeszítésébe került, hogy megőrizze az önuralmát. Azóta, hogy megérkeztek, egyre nyugtalanítóbb dolgokat hallott.

- Azt mondta, kíváncsi volt. Pedig figyelmeztettem, hogy megölöm, ha bejön ide, és bármihez hozzányúl!

- Lehet, hogy valóban megtesszük - jelentette ki Curt.

- Meg akarjátok ölni?

Curt csöndben bólintott. - Lehetséges - felelte. - Ahogy már mondtam, ez az akció mindannyiunk számára nagyon fontos, talán a legfontosabb mindabból, amit egész életünkben csinálunk. Hogy megértsd, mennyire szilárdan hiszem ezt, elmondok valamit. A hétvégén rájöttem, hogy az Árja Népi Hadsereg egyik tagja beépített ügynök. Brad Cassidynek hívták a fickót. Ma már nincs közöttünk, és a hullájáról hiányzik néhány kedvenc testrésze.

- A feleséged óriási kockázatot jelent. Mit gondolsz, sejti, mivel foglalkozol itt? - kérdezte Steve.

- Máig azt hitte, hogy szeszt főzök.

- Vagyis ma már nem gondolja.

- Nem.

- Nagy baj - vette át a szót Curt. - Mivel tisztában van vele, hogy odahaza biológiai fegyvert gyártó üzemben dolgoztál, nem lesz nehéz kitalálnia, mit csinálsz.

- Nézzük meg a laboratóriumot! - ajánlotta Steve.

Jurij a két férfival szorosan a nyomában belépett az előtérbe.

- Használod a védőruhát? - kérdezte Curt, fejével a szögön lógó öltözékre bökve.

- Persze! Csak abban dolgozom, nem akarok kockáztatni. Kinyitom az ajtót, de vigyázzatok, ne lépjétek át a küszöböt! Az sem ártana, ha a biztonság kedvéért visszatartanátok a lélegzeteteket.

Curt és Steve némán bólintott. Most, hogy már csak néhány lépésnyire voltak, mindkettő fejében megfordult, hogy valóban szükséges-e megnézniük a laboratóriumot.

A puszta gondolattól, hogy láthatatlan, halálos fertőzést okozó anyag van odabent, libabőrösek lettek, és annak alapján, amit addig láttak, készséggel elhitték, hogy Jurij nem csapta be őket, megtette, amit vállalt. De mielőtt bármelyikük megszólalhatott volna, az orosz kitárta a belső ajtót és hogy utat engedjen nekik, oldalra lépett. A két tűzoltó óvatosan hajolt előre, megnézte a fermentáló edényeket és a többi berendezést.

- Úgy látom, rendben - állapította meg Curt, és sietve intett Jurijnak, hogy csukja be az ajtót.

- Akarjátok látni a végterméket?

- Nem hiszem, hogy szükséges lenne. - vágta rá a kérdésre Curt.

- Eleget láttunk! - csatlakozott hozzá Steve.

- Hasznosabb volna, ha felmennénk, és beszélnénk a feleségeddel. Ő jelenti az igazi problémát. Ki kell derítenünk, mennyit tud.

Jurij amennyire tudta, rögzítette az ajtót. - Még ma éjjel rendbe hozom - ígérte, és fölvezette őket a lépcsőn. A földszintre visszatérve egyenesen Connie szobájába indult, a két tűzoltó pedig a nappaliba ment, és egy hajtásra megitta otthagyott vodkáját. Látták, hogy Jurij bedugja a fejét a felesége szobájába, és hallották is, hogy mond valamit, de nem értették, csak azt tudták megállapítani a hanghordozás alapján, hogy veszekszik.

- Jön mindjárt - mondta a férfi, amikor visszatért hozzájuk. - Egy év kell, hogy ideérjen. Olyan, akár a lajhár.

Curt és Steve elégedetlenül villantotta össze a tekintetét - ez egyre rosszabb, közölték egymással némán.

- Igyekezz, asszony! - kiáltotta dühösen Jurij, és pár másodperccel később Connie, az ajtókeretet kitöltve, meg is jelent. Irtózatos rózsaszín, tengerzölddel szegett háziköntöst viselt és hátul nyitott papucsot. A bal szeme vörös volt, erősen bedagadt, a szája sarkától megalvadt vércsík húzódott az álláig.

Curt annyira megdöbbent, amikor meglátta, hogy eltátotta a száját, Steve pedig halkan káromkodott.

- Kérdezni akarnak tőled néhány dolgot. Válaszolj nekik! - mondta parancsoló hangon a feleségének Jurij, és várakozóan Curtre nézett.

A tűzoltó zavartan megköszörülte a torkát, és lázas igyekezettel próbálta rendezni a gondolatait. - Mrs. Davidov, tudja, mit csinál a férje odalent a pincében? - kérdezte végül.

Connie dacosan végigmérte a két idegent. - Nem! És nem is érdekel! - felelte kihívóan.

- Sejti legalább?

Connie Jurijra nézett.

- Válaszolj! - kiabálta a férfi.

- Azt hittem, vodkát főz - mondta Connie.

- De már nem hisz benne? - tette fel a következő kérdést Curt. - Annak ellenére, hogy azok a nagy tartályok szeszfőzdéből valók!

- Nem tudom, honnan kerültek ide, de azok a kis, lapos üvegedények biztosan nem onnan. A kórházban láttam olyanokat, baktériumokat tartottak bennük.

A két tűzoltó sokatmondóan összenézett. - Ennyi elég - mondta Jurijnak Curt.

A férfi vissza akarta terelni a hálószobába Connie-t, de az határozottan lecövekelt a küszöbön, és közölte: - Addig egy tapodtat sem megyek, amíg ide nem adod a tévédet!

Jurij pár másodpercig gondolkodott csupán, aztán bement a saját szobájába, és kis szobaantennás televízióval tért vissza. Connie elégedetten szegődött a nyomába.

- Mit szólsz ehhez?! - kérdezte Curt, amikor a házaspár eltűnt a szemük elől.

- Emlékszel, reggel leintettél azzal, hogy fölöslegesen aggódom? -. kérdezett vissza Steve. - Ez a fickó rosszabb, mint gondoltam!

- A laboratóriumot azért megcsinálta. Nyilván ért ahhoz, amit vállalt.

- Elfogadom. A berendezés komolynak látszik.

Connie szobájában pillanatra felharsant a televízió, de rögtön el is halkult. A következő pillanatban Jurij bukkant fel, behúzta maga mögött az ajtót, visszament a nappaliba, és miután felhajtotta a vodkáját, várakozásteli pillantást vetett vendégeire.

Curt hirtelen nem tudta, mit mondjon. Már azon is meglepődött, hogy Jurij nős, de attól, hogy a felesége néger, a szava is elállt. Ez ellenkezett mindazzal, amiben szilárdan hitt, de csapdába került, ezzel az emberrel kellett együttműködnie.

Curt embert próbáló környezetben, fehér kétkezi munkások lakta környéken nőtt fel. Kőműves apja gyakran megverte, és nem mulasztott el egyetlen alkalmat sem, hogy a fejére olvassa: sokkal kevesebbet ér, mint népszerű futballsztár bátyja, Pete. Curt a gyűlöletben próbált gyógyszert találni sérelmére, magáévá tette a környezetében meggyökeresedett előítéleteket. Könnyebb volt neki a kipécézett, mindenki által szidott rétegre hárítani minden felelősséget a keserveiért, semmint szembenézni saját hibáival.

Ennek ellenére a tengerészgyalogságnál, San Diegóban vált csupán harcosan fajgyűlölővé, utasította el dühödten a különböző fajú emberek keveredésének a puszta gondolatát is.

A változás nem egyik pillanatról a másikra következett be. Folyamat eredménye volt, amelyet a nála csaknem kétszer idősebb férfival való véletlen találkozás indított el. 1979-ben történt. Curt tizenkilenc éves volt. Nemrég esett át sikeresen az alapkiképzésen, és ez számottevően megnövelte addig igencsak halvány önbizalmát. Társaival, akik között több néger is volt, egy esti eltávozás alkalmával betértek az egyik Point Loma-i bárba, amelyet sok katona látogatott, főleg búváralakulatnál szolgálók és tengerészgyalogosok.

A helyiség sötét volt, füstös, csak a díszítésként a fal mellé állított, elavult mélytengeri búváröltözékek sisakjából szűrődött elő némi fény. Harsogó zene szólt benn, mint Curt később megtudta, többnyire a Screwdriver együttes számai, és a férfi, aki a negyeddollárosokat dobálta a zenegépbe, a sarokban ült egyedül, külön asztalnál.

Curt és a haverjai sört rendeltek, az alapkiképzés során szerzett tapasztalataikról beszélgettek, és közben nagyokat nevettek. Curt tökéletesen boldog volt, életében először érezte magát egy csoport egyenrangú tagjának. Az alapkiképzést kiváló eredménnyel fejezte be, és rajparancsnokká léptették elő.

A monoton dübörgésre ráunva egy idő után a zenegéphez lépett - addigra már több doboz sört megivott, kellemesen el is lazult tőle - és néhány negyeddollárost elővéve válogatni kezdett a számok között.

- Nem tetszik a zene? - kérdezte a szomszédos asztalnál ülő férfi.

Curtöt meglepte a váratlan hang, a fejét felkapva alaposan szemügyre vette az ismeretlent. A viszonylag alacsony, sörtefrizurás embernek éles vonásai, keskeny ajka és ápolt, hófehéren villogó fogai voltak. Az arcát tükörsimára borotválta, fehér trikót és vasalt farmernadrágot viselt. A jobb felső karján jól ki lehetett venni az amerikai lobogót ábrázoló, kis tetoválást, de a legszembetűnőbb nem ez volt, hanem a tekintete. Átható volt, éles, még a gyengén megvilágított bárban is szinte hipnotikus hatást gyakorolt Curtre.

- Nincs semmi gond - válaszolta a fiatalember, és kihúzta magát, mert úgy érezte, az idegen kötözködni akar vele.

- A szöveget figyeld, barátom! - mondta a férfi, és nyugodt mozdulattal ivott egy korty sört.

- Mit figyeljek rajta? - kérdezte Curt.

- Az üzenetet, amely megmentheti ezt az istenverte országot.

Curt arcán kaján mosoly jelent meg, és a barátaira pillantott, úgy érezte, nekik is hallaniuk kellene, miket hord össze a furcsa, habókos alak.

- Tim Melcher vagyok - mutatkozott be a férfi, és lábával kitolta az egyik széket. - Ülj le! Meghívlak egy sörre.

Curt a kezében tartott üvegre nézett - már csak az alján volt fél kortyra elegendő ital.

- Gyere, katona! - biztatta Melcher. - Lazíts egy kicsit!

- Tengerészgyalogos vagyok.

- Mindegy. Én is szolgáltam a seregben. Első gépesített hadosztály, két év Vietnam.

Curt némán bólintott. A Vietnam szó önmagában is elég volt, hogy remegni kezdjen a lába. Az igazi háborút jelentette, nem gyerekes szerepjátszást, amit végső soron ők műveltek a barátaival. A bátyját, Pete-et, Bensonhurst futballcsapatának sztárját juttatta eszébe. Nyolc évvel idősebb volt nála, besorozták, és egy évvel a háború befejezése előtt meghalt. Curt megfordította a széket, keresztbe vetett lábbal leült rá, és a támlájára könyökölve felhörpintette maradék sörét.

- Mi legyen? - kérdezte Melcher. - Ugyanaz?

Curt bólintott.

- Harry! - kiáltott a pultban álló, kiszolgálónak a férfi. - Adj pár üveg Budsot!

- Hogy hívnak, katona? - kérdezte a fiatalembert.

- Curt Rogers.

- Tetszik. Tisztességes, keresztény név. Illik hozzád.

Curt vállat vont - nem igazán értette, mire gondol a férfi, és átható, intenzív pillantása is erősen zavarta. Az újabb üveg sörbe belekortyolva azonban megnyugodott, ismét jól érezte magát.

- Örülök, hogy találkoztunk. Tudod, miért? - kérdezte Melcher.

Curt csak a fejét rázta.

- Most alakítok éppen egy osztagot, amihez szerintem nektek is csatlakoznotok kellene a haverjaiddal.

- Milyen osztagot? - kérdezte szkeptikusan Curt.

- Határőr brigádot. Fegyvereset. A hivatásos határőrök, akiknek meg kellene védeniük az országot az illegális beszivárgástól, nem végzik tisztességesen a feladatukat. Tizenöt kilométerre innen a mexikói határ olyan, akár a rosta.

- Tényleg - mondta Curt. Addig nem sokat törődött a határral, az alapkiképzés túlságosan lekötötte ahhoz, hogy akárcsak gondoljon is rá.

- Tényleg! - válaszolta Curt hanghordozását utánozva Melcher. - Hidd el, komoly a helyzet! Te, én, és árja testvéreink hamarosan kisebbségben leszünk ebben a rohadt országban.

- Erre még nem gondoltam - vallotta be Curt. Az "árja" szót először hallotta életében, és csak halvány, ködös elképzelései voltak arról, mit is jelenthet.

- Ébredj fel! - biztatta újdonsült ismerőse. - Ez fog történni! Egy lépés választ csak el bennünket, hogy a niggerek megszerezzék az egész országot. Spanyolok, vágott szeműek, buzik! Az olyanoknak, mint te meg én, gondoskodnunk kell arról, hogy istenfélő, tisztességes társadalmunk megmaradjon, és ne holmi rohadt buzik vegyék át az irányítást. És mondok még valamit! Ezek az idegen fajhoz tartozó mocskok nemcsak elárasztanak bennünket, hanem villámgyorsan szaporodnak is, akár a legyek. Nem tűrhetjük ölbe tett kézzel, vagy ha igen, akkor csak magunkat vádolhatjuk a következményekért.

- Hogy akarod felfegyverezni a határőrosztagot? - kérdezte Curt. - Ha arra gondoltál, hogy tőlünk kérsz segítséget, akár el is felejtheted. Nem hozhatjuk ki a felszerelésünket a támaszpontról.

- A fegyver nem probléma - jelentette ki Melcher. - A házam pincéjében egész fegyvertár van, automata MI-ok, géppisztolyok, távcsöves mesterlövészpuskák, Glock karabélyok. Egyenruhák is, mert már sikerült beszerveznem tíz tengerész srácot. Voltunk őrjáraton is.

- Találkoztatok idegenekkel? - érdeklődött Curt. A fegyverek felsorolását hallva kezdte más szemmel nézni az idegent, már messze nem tartotta olyan nevetségesnek, mint kezdetben.

- De mennyire! Majdnem egy tucatot kaptunk el.

- Mit csináltatok velük? Átadtátok őket a határőrségnek?

Melcher vészjóslóan fölnevetett. - Ha azt tesszük, másnap újra itt vannak. A határőrök megbilincselik őket kis időre, aztán szélnek eresztik mindet.

- Mi lett velük? - kérdezte ismét Curt, előre sejtve a választ.

- Lelőttük és elástuk őket - felelte suttogva Melcher. - Kész, vége. Többször nem próbálkozhatnak.

A fiatalember nagyot nyelt, közben érezte, hogy a torka kiszárad. Az illegális határátlépők agyonlövésének gondolatát lelkesítőnek, ugyanakkor ijesztőnek is találta.

- Van nálam néhány fénymásolat egy magazinból - folytatta Melcher. - Örömmel odaadom, ha elolvasás után továbbadod az olyanoknak, mint te meg én. Ugye érted, kikre gondolok?

- Azt hiszem, igen - válaszolta Curt. - Milyen magazinból van szó?

- Ennek éppen az a címe, hogy Vér és Becsület. Többet is kapok, de ez különösen jó. Angliában készítik, és olyan dolgokról ír, amilyenekről az előbb beszéltünk. Nyugat-Európa ugyanolyan gondokkal küzd, mint mi. Van egy regény is, amit elolvashatnál. Szeretsz olvasni?

- Nem igazán - vallotta be Curt. - Leszámítva a fegyverekről szóló könyveket.

- Ettől talán kedvet kapsz hozzá. Az olvasás nagyon hasznos. - Melcher a szék mellé állított aktatáskába nyúlt, és vastag, papírborítású könyvet vett elő. - Az a címe, hogy Turner naplója.

Curt nem túl nagy lelkesedéssel vette át a könyvet. Középiskolás korában egyetlen regényt olvasott el, egy Barbara nevű dallasi egyetemista lánytól szóló pornográf történetet. Felütötte a kötetet, és elolvasott belőle néhány sort. Akkor még nem tudta, hogy ez lesz egyik kedvenc olvasmánya.

Az est végén a Vér és Becsület hat példányával és a Turner naplójával távozott a bárból. Miután mindegyiket elolvasta, élénken foglalkoztatni kezdte mindaz, amiről Melcher beszélt, és a kiadványokat továbbadta azoknak, akiket a férfi méltónak tartott arra, hogy a kezükbe vegyék őket. Nem telt bele sok idő, és sikerült összegyűjtenie egy kisebb csoportot hasonló gondolkodású tengerészgyalogosokból.

Curt kapcsolata Tim Melcherrel egyre szorosabbá vált, Szabadidejének jelentős részét vele töltötte, segített szervezni a határőrosztagot, amelynek maga is tagjává vált, és tengerészgyalogos barátai közül többeket rábeszélt, hogy csatlakozzanak hozzájuk. Már-már erotikus izgalmat keltett benne, amikor meglátta Tim arzenálját a házának pincéjében. Curt a tengerészgyalogsági gyakorlatokat leszámítva soha nem látott még olyan mennyiségű fegyvert és lőszert. Timnek még AK 47-es Kalasnyikovjai is voltak. A szovjet géppisztolyok műszaki megoldásukat tekintve alatta maradtak ugyan a teljesen automata MI-oknak, de lelkesítő, romantikus képzetek tapadtak hozzájuk.

Curt első, a határőrosztag tagjaként tett kirándulása gyanúsan sok nevetéssel kezdődött, és igen kellemetlenül végződött. Három járművel és jó sok sörrel indultak el az 5-ös számú országos autópályán. Mindegyik kocsiban a Screwdriver számai harsogtak Tim Angliából beszerzett kazettáiról, és a hangulat remek volt.

A határtól északra letértek az autópályáról, és néhány kilométer megtétele után tábort ütöttek a sivatagban. Sátrat vertek, tüzet gyújtottak, amit a sötétség leszálltával gondosan eltapostak, és tovább indultak a határ felé. Sivatagi álcázóruhájukban teljesen beleolvadtak a környezetbe, csupán az időnként felharsanó részeg kiáltások jelezték, merre haladnak.

Curt csodálatosan érezte magát - végre tagja volt a Tim meghatározása szerint fajilag tiszta, egyformán gondolkodó emberekből álló csoportnak. Úgy érezte, nagyon fontos dolgot csinálnak, ha nem is sikerül senkit elkapniuk, legalább elriasztják az idegeneket.

Tim párokba osztotta, és a határtól négyszáz méternyire, egyenlő térközönként helyezte el őket. Curt büszke volt rá, hogy őt választotta párjának, és örült, hogy a legjobb helyre, a terület fölé magasodó kis domb tetejére került. Kényelmesen leültek a puha homokba, hátukat nekivetették a mögöttük emelkedő homokkő sziklának, és felbontottak két üveg jéghideg, a hűtőtáskából elővett sört. Az éjszaka csodálatos volt, és bár lehűlt az idő, a homokkő meleget sugárzott, így nem fáztak. Fejük fölött a Tejút, milliárd csillagja szikrázott, a Csendes-óceán felől kellemes szellő lengedezett.

- Ugye milyen szép? - kérdezte Tim. Rádióadóját, amelynek segítségével kapcsolatot tudott tartani a többiekkel, lecsatolta az övéről, és a homokból kiálló lapos kőre tette.

- Hihetetlen? - lelkesedett Curt. - Brooklynban nőttem fel, nem is tudtam, hogy ilyen egyáltalán létezik.

- Csodálatos ország a miénk. Kár, hogy a rohadt kormányzat hibájából kutyák martalékává válik.

Curt bólintott, de nem válaszolt. Annyira lenyűgözte a környezet fenséges szépsége, hogy nem akart újabb vitát kezdeni a cionisták megszállta kormányról. Pár percig hallgattak, mozdulatlanul ültek, aztán Curt ismét belekortyolt a sörébe, és megkérdezte:

- Korábban is jártál itt? Más bevetésen? - Tim ragaszkodott hozzá, hogy. amikor csak lehet, beszélgetéseik során katonai kifejezéseket használjanak.

- Sokszor - válaszolta a férfi.

- Akciót láttál?

- Persze. Az ellenség készségesen felkínálta magát. - Melcher halkan fölnevetett. - Olyan volt, mint a vadpulyka vadászat.

- Hol vettétek észre őket?

Tim előremutatott. - Abban a kis vízmosásban jöttek.

Curt erősen meresztette a szemét, de még így is komoly képzelőerő kellett hozzá, hogy észrevegye a föld és a sötét ég találkozásánál az enyhe kis mélyedést. Aki abban haladt, azt mindaddig nem lehetett tisztán látni, amíg közvetlenül eléjük nem ért. Elképzelte, milyen érzés lehet megpillantani egy csapat, a semmiből váratlanul előbukkanó embert. Keze reflexszerűen az automata Glock tokjához ért, és kikapcsolta. Nem akart az utolsó pillanatban bajlódni a revolverrel.

- Tudom, mire gondolsz - mondta Melcher. - Hadd mutassak valamit!

Kinyitotta a mellette heverő sporttáskát, és elővett egy fegyvert, amelyről Curt a sötétben is azonnal meg tudta állapítani, hogy még sosem látta.

- A kedvencem! - mondta büszkén. - Csak komoly akciókban használom, mint ez a mai.

A kezébe nyomta Curtnek, aki közelebbről is megnézte, és bár először látta életében, azonnal megismerte - a tengerészgyalogságnál használatos 308-as Remington mesterlövészpuska volt.

- Honnan az ördögből szerezted? - kérdezte némi irigységgel a hangjában.

- Vannak lapok, például a Mercenary, amelyektől bármit meg lehet rendelni. A hirdetéseiket kell csak elolvasni.

- De ezt csak a tengerészgyalogságnak gyártják. Hogyan juthat hozzá bárki?

- Mit tudom én - válaszolta Melcher. - Valaki nyilván ellopta vagy eladta. Ha figyelsz kicsit, rájössz mekkora csencselés folyik a hadseregnél.

- Quanticóban csinálják őket - mondta Curt, és áhítattal végighúzta a kezét a fegyveren.

- Igen. Sokkal többet tud, mint amit sorozatban gyártanak.

- Fantasztikus! - Curt imádta a korszerű, nagy hatékonyságú fegyvereket.

- A látcső a legjobb benne. Nézd meg a méretét! - figyelmeztette Melcher. - Éjszakai. Próbáld ki!

Curt a vállgödrébe szorította a fegyvert, belenézett a távcsőbe, és a fekete éjszakát abban a pillanatban vöröses derengés váltotta fel. Több száz méter távolságra is tisztán látta a különböző tárgyakat.

Ahogy a célratartást próbálgatva kissé balra mozdította a fegyvert, váratlanul mozgást vett észre. Két férfi közeledett feléjük átlósan.

- A francba! - szisszent fel izgatottan Curt. - Két embert látok.

- Le ne vedd róluk a szemed! - figyelmeztette Tim. - Ha elveszted, lehet, hogy soha többé nem találod meg őket. Mi van rajtuk? Remélem, nem egyenruha.

- Nem. Úgy látom, kockás ing, farmer, cowboykalap, és ócska bőrönd a kezükben.

- Gratulálok, katona! Megtaláltad a vadpulykáidat. Gyorsan tüzelj, hogy mind a kettőt eltaláld! Persze, ha ügyes vagy, és kivárod, hogy egy vonalba kerüljenek, akkor egy lövéssel is leterítheted mindkettőt - mondta nevetve Melcher.

- Azt akarod, hogy lőjem le őket?! - Curt addig szándékosan nem gondolt erre, annál is inkább, mivel tudta, hogy a két férfi semmilyen veszélyt sem jelent rá nézve. A helyzet alapvetően különbözött a háborústól, amelyben - és ezt is biztosan tudta - automatikusan cselekedne. Erős remegés fogta el, mert még a gondolatától is idegenkedett annak, hogy lesből leterítsen két fegyvertelen, mit sem sejtő embert.

- Dehogy! Oda is mehetsz, dumálni velük - válaszolta gúnyosan Tim. - Persze, hogy azt akarom! A tieid. Te vetted észre őket.

Curt nagyot nyelt, a homloka verejtékben úszott, és bizonytalan volt, nem tudta eldönteni, mit tegyen.

- Rajta! - biztatta Melcher. - Ne hagyj cserben! Ne engedd, hogy elvegyék az országodat!

Curt nem akarta cserbenhagyni Timet, akinek köszönhetően végre olyan közösségbe került, amelynek az ideológiájában igazán hitt. Érzelmi, szellemi otthonra lelt, és tudta, hogy ezt neki köszönheti. Mély lélegzetet vett hát, visszatartotta, és meghúzta a ravaszt.

A fegyver visszarúgott, de nem olyan erősen, hogy Curt eltévessze a célt. Az elöl haladó férfi összerogyott - nem pördült meg, és nem is tántorgott, ahogy a filmekben látta, hanem egyszerűen összecsuklott. A társa megállt, mozdulatlanná merevedve hallgatta a csöndes éjszakában hosszan visszhangzó dörrenést.

Curtöt a hatalom, az erő mámorító érzése fogta el. Nyugodtan célzott, újból meghúzta a ravaszt, és a második férfit is leterítette. A fegyvert leengedve pár másodpercig tisztán érezte a lőporfüst csípős szagát.

- Nos? - kérdezte Melcher.

- Leszedtem mind a kettőt.

- Fantasztikus! - Tim lelkesen vállon veregette, és rádión értesítette a többieket, hogy Curttel kimennek a telepre, eltakarítani két holttestet, úgyhogy ha mozgást látnak, ne lőjenek addig, amíg újból nem jelentkezik.

- Nem akarom, hogy hátulról véletlenül belénk eresszenek egy golyót - mondta, és átvette Curttól a puskát. - Gyere! - szólt rá, szabad kezével az összehajtható nyelű lapátért és csákányért nyúlva. - A Glockot tartsd kéznél, hátha csak megsebesítetted őket, és beléjük kell ereszteni még egyet!

Curt szótlanul követte a barátját - a kezdeti lelkesedés után erős kétségei támadtak, nem tudta, hogyan lesz képes elfogadni a gondolatot, hogy embert ölt. Az este folyamán elfogyasztott sok sör keltette kellemes bódultság, és az, hogy Tim úgy viselkedett, mintha két kellemetlenkedő legyet ütött volna csak agyon, csöppet sem könnyített a helyzetén.

- Gyere már, katona! - szólt rá a válla fölött Melcher, amikor észrevette, hogy jócskán lemaradt. Már felkattintotta az elemlámpáját, és lassú, kényelmes futólépésben indult előre a köves terepen.

Curt kihúzta magát, és utána iramodott. Zavarta, hogy Tim észrevette rajta, mennyire megrázta, amit tett.

Csaknem félórába telt, amíg megtalálták a két mexikóit. Miután megnézte őket elemlámpája fényében, Melcher hosszút füttyentett.

- Ez igen! - mondta elégedetten. - Pontosan a homlokukat fúrtad át.

Curt addig csak temetésen látott holttestet, és alaposan össze kellett szednie magát, hogy közelebbről is meg tudja nézni áldozatait. Mindkettőnek a homlokán kis bemeneti nyílás volt csupán, de hátul jókora darab hiányzott a koponyájukból, és a sárga, kövér talajon szétszóródva, véres agyszövet darabkák és csontszilánkok hevertek. Amelyik elöl haladt, annak a kézében még mindig ott volt a bőrönd.

- Jézusom! - mondta elszörnyedve Curt.

Melcher csodálkozva kapta rá a tekintetét.

- Mi a baj?! - kérdezte indulatosan.

- Mit tettem?! - jajdult fel Curt.

- Lelőttél két rohadt illegális bevándorlót! Megvédted a hazádat!

- Jézusom! - motyogta a fiatalember. A mexikóiak szeme nyitva volt, őt nézték, és érezte, hogy a pillantásuktól kocsonyássá válik a lába. Melcher villámgyorsan cselekedett - eléje lépett, hatalmas pofont adott neki, és rögtön szitkozódni is kezdett, mert a keze megfájdult az ütéstől.

Curtöt váratlanul érte az ütés, az arcához kapott, az ujjait bámulta, mintha arra számított volna, hogy véresek lesznek. - Gyere, nagyfiú! - kiáltott rá Tim, és hívogató mozdulatot tett, biztatta, hogy menjen, adja vissza a pofont.

Curt félrefordult - megértette, miért ütötte meg, és nem akart verekedni vele.

- Észhez kellett térítselek - magyarázta Melcher. A fiatalember némán bólintott.

- Figyelj ide! Elmondok valamit, amit még nem tudsz rólam. Az idén az Igaz Hívők Keresztény Egyházának, a Keresztény Azonosság Egyháza itteni ágának a lelkipásztora lettem. Hallottál már róla?

Curt a fejét rázta.

- Ez az az egyház - folytatta Melcher -, amely a Biblia segítségével bebizonyította, hogy mi, fehér angolszászok vagyunk Izrael elveszett törzsének egyenes ági leszármazottai. Az összes többi faj vagy a Sátántól származik, vagy alantas, gyülevész népség, mint ezek itt. - Fekete csizmájával utálkozva belerúgott az egyik holttestbe. - Ezért van nekünk fehér bőrünk, nekik pedig fekete, barna, sárga, még mit tudom én még milyen.

- Pap vagy? - álmélkodott Curt. Timnek annyi különböző arca volt, hogy beleszédült.

- Igen. Éppen ezért pontosan tudom, mit beszélek. Az egész dolognak az a kulcsa, hogy az isteni igazság érvényesítése nem csupán az állam feladata, és az egyéni erőszak nemcsak elfogadható, hanem kívánatos is. Arra gondolj, hogy amit ma tettél, azzal Isten akaratának a beteljesülését szolgáltad!

- Soha nem hallottam még erről -. vallotta be Curt.

- El is hiszem! De nem is vagy a hibás. A kormányzat, amit elfoglaltak a cionisták, nem akarja, hogy tudj róla. Megakadályozza, hogy beszéljenek róla az iskolában, a tévében, írjanak róla a lapok. Az a céljuk, hogy genetikailag felhígítsák, és ezzel tehetetlenné tegyék a fehér fajt. Mint a Turner naplójában! Emlékszel rá?

- Nem is tudom... - Curt nem tudta kivonni magát Tim lelkesedésének és érveinek a hatása alól.

- A Cohen-törvény - emlékeztette a könyv egyik fejezetére Melcher. - Amelyik előírja, hogy fel kell állítani az Emberi Kapcsolatok Tanácsát, amelynek az lesz a feladata, hogy az árja fehéreket erőszakosan is összeházasítsa az alantas fajokhoz tartozókkal. Az ilyen házasságot hívják fajgyalázásnak. Hallottál róla?

- Nem.

- Akkor most már érted, mire gondolok. Ez is a cionista kormány összeesküvésének a része. Nem akarja, hogy a gyerekek akár csak halljanak is róla, mert a fajgyalázás a legocsmányabb bűn, amit elkövet. A Sátán fondorlata, hogy leszámoljon Isten választott népével, fordított értelemben vett Holocaust.

- Na jó! - mondta élénken, feltolult emlékeit erőszakkal elűzve magától Curt. - Ideje kiteríteni a kártyákat. - Steve-re nézett, aki egyetértően bólintott, aztán Jurijra.

- Milyen kártyákról beszélsz? - kérdezte Jurij. Látta a vendégein, hogy dühösek, zaklatottak, különösen Curt.

- Ez csak egy kifejezés, az isten szerelmére! Azt jelenti, hogy nyíltan meg kell beszélnünk a dolgokat, hogy később senkit ne érjen meglepetés.

- Rendben van - mondta békülékeny hangon Jurij.

- Meg kell mondjam, alaposan megleptél bennünket! - folytatta dühösen Curt. - Nem elég, hogy nős vagy, ráadásul a feleséged nigger.

- Szükségem volt a zöld kártyára - magyarázta Jurij.

- Akkor sem lett volna szabad fekete nőt feleségül venned! - dörrent rá Steve.

- Számít az valamit? - kérdezte a taxis, és előre tudta a választ. Az Egyesült Államokban eltöltött négy év alatt megismerte az ottani társadalmi előítéleteket.

Curt elképesztően ostobának tartotta a kérdést, de uralkodott magán. Pillanatra megfordult a fejében, hogy részletesen elmagyarázza a dolgot Jurijnak ugyanúgy, ahogyan húsz esztendővel korábban Tim Melcher is elmagyarázta neki, de aztán letett róla. Kritikusabban nézve ugyanis már nem tudta teljes határozottsággal eldönteni, hogy Jurij árja-e vagy sem.

- A fajok közötti keveredés, különösen ha a házastársak közül az egyik fehér, ellenkezik Isten parancsával - mondta Steve.

- Ezt még nem hallottam.

- Mindegy, ami megtörtént, megtörtént! - zárta le határozott kézmozdulat kíséretében a témát Curt. - Pillanatnyilag sakkal fontosabb ennél, hogy eldöntsük, mit tegyünk. A feleséged tudja, hogy baktériumokkal ügyködsz a pincében, és azt is, hogy valamikor biológiaifegyver-gyártó üzemben dolgoztál. Nagy valószínűséggel kitalálja, hogy biológiai fegyvert akarsz előállítani.

- Hidd el, csöppet sem érdekli, hogy mivel foglalkozom! - bizonygatta Jurij.

- Előfordulhat, hogy hirtelen feltámad az érdeklődése. Esetleg fecsegni fog a családjának - jegyezte meg Steve.

- Csak a bátyjával szokott beszélni. A többiek nem törődnek vele.

- Akkor a bátyjának tesz valamilyen megjegyzést. Akárhogyan is, nem vállalhatjuk a kockázatot - jelentette ki Curt. - Már beszéltünk is róla, hogy esetleg el kell tüntetni. Van ellene kifogásod?

Jurij nemet intett, aztán ivott egy jókora korty vodkát.

- Rendben. Legalább ebben egyetértünk. A kérdés most már csak az, hogyan lehet megcsinálni feltűnés nélkül. Gondolom, hiányolnák, ha egyik napról a másikra csak úgy, váratlanul eltűnne.

- A munkahelyén biztosan - mondta a férj. - Diszpécser egy taxivállalatnál.

- Úgy kell csinálni, hogy ne kerüljön a rendőrséghez az ügy - állapította meg Curt. - Vannak egészségi problémái?

- Valami a hájasságon kívül - tette hozzá Steve.

- Makkegészséges - felelte a fejét rázva Jurij.

- Állj! Lehet, hogy a kövérsége kapóra jön! - jutott eszébe Steve-nek. - Amilyen hájas, senki nem fog különösebben meglepődni, ha szívrohamot kap.

- Nem rossz ötlet. De mivel tudjuk előidézni a szívrohamot? - kérdezte Curt. Tanácstalanul összenéztek, egyiküknek sem volt ötlete arra vonatkozóan, hogyan lehet valakinek szívrohamot okozni.

- A légzőszerveit le tudnám állítani - vetette föl Jurij. A megjegyzés hallatán Curt és Steve csodálkozva felvonta a szemöldökét.

- Sok túlsúlyos embernek vannak légzési problémái - folytatta Jurij. - Ha érdeklődnek a kórházban, mondhatom azt, hogy asztmás volt.

- Hogy tudod megcsinálni? - kérdezte Curt.

- Egy nagy adag botulinustoxinnal. Mindenképpen ki kell próbálnom, hogy biztos legyek az adagolásban. Miért ne Connie-n?

- Nem jönnek rá az orvosok?

- Nem. Ha meghal, és nem ismerik a kezdeti szimptómákat, gyanakodni sem fognak. Nagyon sok oka lehet a légzőszervek leállásának.

- Biztos vagy benne? - érdeklődött gyanakodva Curt.

- Persze, hogy biztos. Sok kísérletben vettem részt még a Szovjetunióban. Aki nagy adagot kap a szerből, az elkékül, és nem képes lélegezni. A KGB titkos műveletekhez használta a toxint, mert a halálos adagja is nagyon kis mennyiség, könnyű kezelni.

- Tetszik az ötlet - mondta Curt. - Az isteni igazságszolgáltatást látom benne - a feleséged attól a szertől fog meghalni, amelynek a felhasználását veszélyezteti. Mikor csinálod?

- Ma este - felelte vállat vonva Jurij. - Egy dolog van, amire bármikor rá tudom venni - az evés. Később, ha megnyugodott, rendelek egy pizzát, és azzal kész.

- Rendben van. - Curt arcán, az este folyamán először, elégedett mosoly jelent meg. - Ha már sikerült ilyen szépen túljutnunk ezen a kis kellemetlenségen, beszéljünk vidámabb dolgokról! Milyen jó hírt tartogatsz?

- Kipróbáltam a lépfenebacilust - közölte lelkesen, a székén előredőlve Jurij. - Olyan hatásos, amilyenre számítottam.

- Kin próbáltad ki?! - aggódott Curt. A Connie-val kapcsolatos veszélyes közjáték után nagyon fontosnak tartotta a biztonságot.

Jurij elmagyarázta, hogyan választotta ki Jason Papparist, a szőnyegkereskedőt, aki foglalkozásából adódóan, importált árujától is kaphatott lépfenét, ezért ha megtalálják szervezetében a kórokozót, a hatóságok akkor sem fognak gyanút, nem jönnek rá, milyen akcióra készülnek.

- Nagyon ügyes - ismerte el Curt. - Az Árja Népi Hadsereg nevében megdicsérlek körültekintésedért.

Jurij örült az elismerésnek, és meg is engedett magának egy elégedett mosolyt.

- Nekünk is vannak jó híreink - folytatta Curt, és elmesélte, mit sikerült intézniük Steve-vel a Jacob Javits Federal Buildingben. Részletesen kifejtette, hogyan fogják elhelyezni a kormányzati épület légkondicionáló rendszerében a halálos biológiai fegyvert.

- Kell hozzá porlasztó? - kérdezte Jurij.

- Ha valóban finom por lesz, akkor nem. A csomagolást időzített szerkezettel robbantjuk szét, a ventilátorok pedig elvégzik, amit még kell.

- Ezek szerint a lépfenét kell használnotok.

- Nekünk jó. Miért? Gondot jelent? Azt mondtad, hogy mindkét szer egyformán hatásos.

- Nincs különösebb gond, csak annyi, hogy a botulinustoxin előállítása lassabban megy. Nem egészen egy hét múlva meglesz a szükséges mennyiségű lépfenespóra, de a botulinustoxinhoz még több mint három hét kell.

- Nem hiszem, hogy várhatnánk három hetet - jegyezte meg Steve. - A biztonsági problémákat figyelembe véve semmiképpen sem. Miért ne használhatnánk mindkét helyen a lépfenét?

- Azért, mert csak egy akcióra elegendő lesz belőle - válaszolta Jurij.

- Lehet, hogy Providence úgy dönt, hogy csak a kormányzati épületet támadjuk meg, és hagyjuk a Central Parkot.

- Nem! A parkhoz ragaszkodom.

- De miért? - kérdezte Curt. -A szövetségi épület elleni támadás sokkal erőteljesebb üzenet a kormányzatnak, és legalább hat-hétezer embert érint.

- De csak kormánytisztviselőket - vitatkozott Jurij. - Én nemcsak rájuk, hanem az egész hamis amerikai kultúrára is csapást akarok mérni, főlég azokra a zsidó üzletemberekre, bankárokra, akik Oroszország gazdasági bajait okozták.

Curt és Steve nem szólt, csak csodálkozva egymásra nézett.

- Ez gyökértelen kultúra - folytatta Jurij. - Az embereknek szabadoknak kellene lenniük, de nem azok. Tülekednek, letapossák egymást, hogy beosztást, rangot szerezzenek. Nekünk, szlávoknak sok gondunk volt ugyan a történelmünk során, de legalább tudjuk, kik vagyunk.

- Nem hiszek a fülemnek! - kiáltott fel döbbenten Curt. - Miért nem mondtad ezt korábban?

- Nem kérdeztétek.

- Amerikának valóban vannak problémái - értett egyet az orosszal Curt -, de azokért a cionisták irányítása alatt álló kormányzat a felelős, mert támogatja a fegyverviselés korlátozását, a fajgyalázást, a nigger kábítószer-kereskedőket, a csalókat, buzikat, mindenkit, aki el akarja tépni a gyökereinket. Ez ellen küzdünk! Tudjuk, hogy a harcnak lesznek ártatlan civil áldozatai is, de a célunk a kormányzat megdöntése.

- Az én háborúmban nincsenek ártatlan civilek - jelentette ki Jurij. - Ezért ragaszkodom a Central Parkhoz. Ha megfelelő irányból fúj a szél, a mérget a város nagy része fölött szétteríti. Százezrével lesznek áldozatok, de az is lehet, hogy milliószámra. Erre való a tömegpusztító fegyver! A fenébe is! A ti korlátozott célotokhoz közönséges, öreg bomba is elég lenne.

- Nem tudnánk megfelelő méretű bombát bevinni az épületbe, két, két és fél kilogrammnyi lisztfinomságú porral viszont nem lesz gond. Feltéve, hogy valóban úgy fog kinézni a lépfenespóra, ahogy mondtad.

- Úgy! - jelentette ki határozottan Jurij. - Nagyon finom por lesz, olyan finom, hogy hosszú időn át le sem ülepszik.

A három férfi néhány másodpercig szótlanul nézte egymást, mindhárman érezték a robbanással fenyegető feszültséget.

- Rendben van - törte meg a hosszúra nyúló csöndet Curt. - Maradunk az eredeti tervnél, a két célpontnál. A kérdés csupán az, lesz-e hozzá elegendő anyagunk.

- Hol a permetezőkocsi, amit ígértetek?

- A harcosaink már találtak egyet. Ne aggódj! - válaszolta Curt.

- Hol van?

- Long Islanden, a fertőtlenítőállomás épülete mögött. Krumpliföldeken szokták használni néha, egyébként ott áll őrizetlenül, csak azt várja, hogy ellopják.

-A garázsomban akarom látni! - jelentette ki határozottan Jurij.

- Mi ez az ellenséges hang? - kérdezte Curt. - Amennyi meglepetést ma okoztál, nekünk lenne okunk a felháborodásra.

- Azt akarom, hogy a garázsomban álljon! - ismételte meg a követelését Jurij. - Így szólt az egyezség. Már ott kellene lennie

- Gondold meg, mit beszélsz - figyelmeztette Steve -, mert a vége az lesz, hogy elküldjük hozzád a fiúkat!

- Ne fenyegetőzz, mert az lesz a vége, hogy semmit nem kaptok! - vágott vissza Jurij. - Akkor aztán nézhetitek a programot!

- Hé! Hagyjátok abba? - szólt a vitatkozókra Curt. - Elragadtatjátok magatokat. Semmi értelme, hogy hülyeségeken veszekedjünk. Elhozatjuk a kocsit, és betetetjük a garázsodba. Rendben?

- Így szólt az egyezség - ismételte meg makacsul a korábbi kijelentését Jurij.

- Vedd úgy, hogy, már meg is történt! Teljesítjük, amit vállaltunk, te pedig elintézed Connie-t. Rendben?

- Még ma megcsinálom. - Jurij szemmel láthatóan megnyugodott, és elégedetten hajtotta fel maradék vodkáját.

- Remek. - Curt várakozásteljesen összedörzsölte a kezét: - Térjünk vissza az időpontokra! Mi lenne, ha hagynád a botulinustoxint, és az összes berendezést lépfenespóra készítésére használnád? Hamarabb lenne meg a szükséges mennyiség?

- Valószínűleg.

- Mikorra?

- A hét végére, vagy a jövő hét elejére, ha minden rendben megy.

- Mennyei zene szegény elgyötört füleimnek, amit mondasz - jelentette ki tréfásan Curt. Felállt, és vele együtt Steve is.

- Lenne egy kérdésem - fordult hozzájuk Jurij.

- Mi az, hogy kórboncnok?

- Olyan orvos, aki halottakat vizsgál, és kideríti, mi okozta a halálukat - válaszolta Steve.

- Gondoltam. - Jurij is fölemelkedett a székről.

- Miért érdekel? - kérdezte Curt.

- Ma, amikor elmentem a szőnyegkereskedő irodájához, hogy megtudjam, mi lett vele, egy férfival találkoztam, aki mintákat vett éppen, és azt mondta, hogy vizsgálatot folytat az ügyben.

- Egy pillanat! - emelte fel a hangját Curt. - Az előbb arról volt szó, hogy éppen azért választottad a szőnyegkereskedőt, mert vele kapcsolatban nem lesz vizsgálat.

- Csak annyit mondtam, hogy a hatóságok nem fognak biológiai fegyverre gyanakodni - ellenkezett Jurij.

- De tudják, hogy a lépfenét fegyverként is szokták használni. Miért gondolod, hogy nem fognak gyanút?

- Azért, mert egyből megtalálják a logikus magyarázatot, és boldogan gratulálnak maguknak. Ismerem a hivatalnokokat, tudom, hogyan gondolkodnak.

- És ha nem találnak semmit, ami előidézhette a fertőzést? Vagy hagytál mintát az anyagból? - faggatta tovább az oroszt Curt.

- Nem.

- Okozhat ez problémát?

- Lehetséges, bár nem hiszem.

- Száz százalékig azonban nem vagy biztos benne?

- Száz százalékig nem, de kevés híja van.

Curt mély lélegzetet vett, és hosszan, rosszkedvűen fújta ki a levegőt.

- Eddig úgy tűnt, hogy minden a legnagyobb rendben van, most pedig kiderül, egymás után jönnek a súlyos problémák.

- Nem lesz belőle gond. Különben is, a szert ki kellett próbálni. Anélkül nincs értelme bevetni.

- Bízzunk benne, hogy igazad van! - mondta fáradtan Curt, és rögtön indult is kifelé. - Majd jelentkezünk. A fiúk még ma este elhozzák a kocsit.

- Mi van akkor, hogyha nem találnak itthon? - kérdezte Jurij.

- Jobban teszed, ha itthon maradsz! - mordult rá Curt. - Te erősködtél, hogy azonnal meg akarod kapni.

- Connie-val kell foglalkoznom. Ha rosszul lesz, muszáj kihívnom a mentőt, és lehet, hogy a kórházban leszek.

- Ez igaz - ismerte el Curt.

- Tudom már! Ha elmegyek, nyitva hagyom a garázsajtót.

- Tökéletes. - Curt búcsút intett, és Steve-vel szorosan a nyomában távozott. A két tűzoltó szótlanul szállt be a Dodge Rambe. Miután berántotta maga után az ajtót, Curt ököllel dühösen rácsapott a volánra. - Egy őrülttel kötöttük össze magunkat! - vicsorogta.

- Hadd ne mondjam, hogy figyelmeztettelek! - jegyezte meg Steve.

- Jézusom! Civileket akar gyilkolni! - háborgott tovább Curt. - Itt vagyunk mi, hazafiak, meg akarjuk menteni az országot, és terroristával kell szövetséget kötnünk! Hová jut így a világ?!

- Azt hiszem, annak, hogy visszasírja a Szovjetuniót, komolyabb magyarázata van, mint hogy dilis. Szerintem komcsi.

Curt elindította a kocsit, és az utcára kirakott szemetes-tartályok között szlalomozva elindult. - Lehet - mondta. - De bármi legyen is, fogalma sincs arról, mi fán terem a biztonság. Kár, mert ha a hatóságok gyanút fognak, át kell terveznünk az egész akciót. Amikor elkezdtük, az egész pofonegyszerűnek tűnt.

- Mi legyen vele? - kérdezte Steve.

- Nem tudom. A baj az, hogy óvatosan kell bánnunk vele, ha meg akarjuk szerezni a fegyvert. Megmondta, hogy megakadályozza az akciót, ha nem teljesítjük a követeléseit. Nyilván arra gondolt, hogy szétdúlja a laboratóriumot.

- Tehát? Megszerezzük neki azt a kocsit?

- Azt hiszem nincs más választásunk - válaszolta az Oceanview Avenue-ra kikanyarodva Curt. - Megkapja, de állandó nyomás alatt tartjuk, hogy amilyen hamar csak lehet, állítsa elő azt a négy-öt kiló lépfenespórát. Minél előbb hajtjuk végre az akciót, annál jobb.

orvosi krimi

7. FEJEZET

Hétfő, október 18. 18.45

Stapleton a Harmincadik utcán végigszáguldva az utolsó pillanatban, mielőtt a lámpa pirosra váltott volna, keresztezte az Első sugárutat, és a törvényszéki orvostani intézet személyzeti bejárójához kanyarodott. Biccentett a portásnak, és kerékpárját a vállára kapva besietett az épületbe. Marvin Fletchert, az esti műszakos boncsegédet már a felvételi irodán látta, készült az éjszaka beszállítandó holttestek fogadására.

Miután lerakta megszokott helyére a kerékpárt, Stapleton lifttel az első emeleti toxikológiai laboratóriumba ment. A Corinthian Rug Company irodájában talált iratok átnézése sok időt vett igénybe, és később ért vissza, mint tervezte.

John DeVries, a főtoxikológus már hazament, így Stapleton csak az éjszakás technikustól tudta megkérdezni, hogy nem sürgette-e meg az igazgatóhelyettes David Jefferson szövetmintáinak vizsgálatát. Jefferson volt a rendőrségi fogdában meghalt őrizetes, akinek a boncolását Washington Stapletonre bízta. A technikus nem tudott mit mondani neki.

A következő állomás az ötödik emeleti DNS-labor volt. Ted Lynchet, a vezetőjét Stapleton már nem találta, úgyhogy egyik munkatársának adta át a Corinthian Rug Company irodájában gyűjtött mintákat azzal, hogy másnap délelőtt végezzenek polimerlánc-vizsgálatot, nézzék meg, vannak-e bennük lépfenespórák.

A negyedik emeleten a szövettani laborba is benézett, remélve, hogy még ott találja a vezetőjét, Maureen 0'Connert, és megkérheti, hogy gyorsan végeztesse el a szükséges vizsgálatokat Jefferson elemzésre átadott szervein. Stapleton jó viszonyban volt Maureennal, de ez most nem használt, mert már őt sem találta bent.

Az irodájába menet benézett Laurie-hoz, hogy legalább azt megtudja, mikor és hol találkoznak, de az ő szobája is sötét volt. Kis ideig eljátszott a gondolattal, hogy elmegy otthonról, ne tudja felhívni Laurie, de gyorsan letett róla. Nem illett a stílusához, és különben is, erősen furdalta az oldalát a kíváncsiság.

A szobájukba érve Chetet legalább még ott találta, hivatalos papírokat töltögetett ki éppen.

- Á, megjött a felfedező! - kiáltott fel McGovern, megpillantva a barátját. - Az eltűnt személyek rubrikáját ezek szerint üresen hagyhatom.

- Nagyon vicces - felelte Stapleton. Kibújt a bőrdzsekijéből, és felakasztotta a fogasra.

- Úgy látom, egy darabban érkeztél. Milyen volt? Hányan akartak kinyírni? Hány embert sikerült feldühítened azzal, hogy belekontárkodtál a munkájába?

- Hagyj békén. Nem vagyok vicces hangulatban! - Stapleton úgy rogyott le az íróasztala mögé, mintha a lába hirtelen gumivá vált volna, és nem tudná tovább tartani.

- Úgy látom, nem sikerült valami jól a kirándulás - jegyezte meg McGovern.

- Rohadt volt, leszámítva a biciklizést.

- Kezdettől fogva nem sok értelmét láttam. Megtudtál legalább valamit?

- Azt, hogy rengeteg idő kell még egy kis vállalat üzleti papírjainak az átnézéséhez is. Ráadásul nem jutottam vele semmire - vallotta be Stapleton. - Titokban azt reméltem, a képébe vághatom Clint Abelardnek, hogy az utolsó Törökországból jött szállítmányt eladták, de sajnos, nem. Továbbra is Queensben van, egy raktárban.

- A szándék legalább nemes volt - válaszolta kuncogva McGovern.

- Ha csak ki mered ejteni a szádon, hogy előre figyelmeztettél, kizárlak a végrendeletemből! - figyelmeztette Stapleton.

- Olyan mélyre nem süllyedek, hogy ezt mondjam.

- Csak ne fogadkozz! Tudom, hogy ezt gondolod.

- Többen is hiányoltak, de ne aggódj, nem árultalak el. Kölcsönvettem az aranyköpésedet a csapat apácáról. Az mondtam, hogy tekeversenyre jönnek, és kimentél a repülőtérre, fogadni őket.

- Ki keresett? - kérdezte Stapleton.

- Például Laurie. Felírtam az üzenetet. - McGovern letépte a jegyzettömbjéről a felső lapot, összegyűrte, és ívelt dobással a sarokban álló papírkosárba dobta.

- Mit akart?

- Azt üzeni, hogy a vacsora Eliónál lesz, a Második sugárúton, fél kilenckor.

- Fél kilenckor? - kérdezte rosszkedvűen Stapleton. - Miért olyan későn?

- Azt nem mondta. Szerintem a fél kilenc nem késő.

- Neki igen. Korábban szeret enni. - Stapleton a fejét csóválta, zavarta a kérdőjelek vészes gyarapodása. Laurie reggel rövid megjegyzést tett arra vonatkozóan, hogy kérdéses, talpon tud-e maradni estig. Ha arra számított, hogy fáradt lesz, akkor miért olyan későre tűzte ki a vacsorát?

- Nem úgy láttam, mintha különösebben aggasztaná az időpont, sőt, vidámnak tűnt.

- Tényleg?

- Még azt is mondanám, hogy egészen fel volt dobva.

- Reggel is.

- Annyira, hogy megemlítettem neki a csütörtök estét.

- A Monet-kiállítást?

McGovern bólintott. - Remélem, nem bánod.

- Mit válaszolt?

- Azt, hogy nagyon hálás, mert gondoltunk rá, de már csinált programot.

- Így mondta? Hogy hálás?

- Szó szerint idéztem. Én is rákérdeztem, annyira szokatlanul hangzott a szájából a kifejezés.

- Ki keresett még? - váltott hirtelen témát Stapleton. Nem akart tovább beszélni Laurie-ról, mert minél több szót ejtettek róla, annál kíváncsibb lett és nyugtalanabb!

- Calvin. Azt hiszem, a szövettani laborban volt dolga, és ha már itt járt az emeleten, beugrott egy pillanatra.

- Mit akart?

- Emlékeztetni rá, hogy csütörtökre le kell zárni a Jefferson-ügyet.

Stapleton türelmetlen, elutasító kézmozdulatot tett.

- Az a labortól függ, nem tőlem.

- Ennyi. Megyek, elegem volt ebből a napból. - McGovern felállt, nagyot nyújtózkodott, és leakasztotta a fogasról a kabátját.

- Hadd kérdezzek valamit! - szólt utána Stapleton. - Régebben laksz New Yorkban, mint én, jobban ismered a várost. Hogyan lehet telefonon sárga taxit rendelni?

- A sárga taxik többnyire az utcán cirkálnak, telefonos rendelést nem fogadnak el. A sofőrök között az a mondás járja, hogy vagy mozogsz, vagy éhen halsz - válaszolta a barátja. - Rádiójuk csak azért van, hogy a diszpécser értesítse őket, hová érdemes menni, a belvárosba például, vagy a repülőtérre, és hogy merre vannak forgalmi dugók, amelyeket jobb elkerülni.

Stapleton egyetértőn bólintott. - Én is így gondoltam.

- Miért kérdezted?

- Amíg a Corinthian Rug Companynél voltam, megjelent egy taxis azzal hogy Jason Papparisért jött.

- Először hallok olyat, hogy egy halott taxit rendel - mondta nevetve McGovern. - Kíváncsi lennék rá, honnan telefonált.

- Vagy hová akart menni.

A megjegyzés újabb harsány nevetést váltott ki McGovernből.

- A sofőr megadta a diszpécser számát - folytatta Stapleton. - Felhívtam, hogy megtudjam, gyakori megrendelőjük volt-e Papparis, és arra is gondoltam, hogy esetleg meg tudja mondani, járt-e az utóbbi napokban a queensi raktárban.

- És? Mire jutottál? - érdeklődött kíváncsian McGovern.

- Nem voltak valami segítőkészek. Azt sem árulták el, mikor rendelt taxit Papparis. Annyit mondtak csak, hogy sem utasról, sem a sofőrjeikről nem adnak felvilágosítást senkinek.

- Aranyos! Akár fel is lehetne jelenteni őket miatta.

- Nem hiszem, hogy túl sok haszna lenne.

- Mindenesetre furcsa. Ha valaki taxit rendel New Yorkban, akkor általában nem sárga taxi megy érte.

- Mondok még érdekesebbet. A sofőr orosz volt, és Szverdlovszkban nőtt fel.

- Szverdlovszkban! Ott történt a biológiaifegyver-gyárban az a baleset, a lépfenespórák kiszabadulása, amelyiket Harrison könyvében mutattál!

- Na?! Mit szólsz hozzá? Furcsa véletlen, nem?

- Nem hiszem, hogy túl nagy jelentőséget kellene tulajdonítani neki. New Yorkban bármi megtörténhet - mondta McGovern.

- A fickó azzal is tisztában volt, hogy mi a lépfene.

- Hülyéskedsz?

- Dehogy. Nem tartott róla kiselőadást, de azt tudta, hogy elsősorban állati betegség. A szarvasmarhát és a juhot említette.

- Azt hiszem, ez jóval több, mint amit az átlagos New York-itól el lehet várni - felelte McGovern.

Váltottak még néhány szót az előző hét eseményeiről, aztán McGovern távozott, Stapleton pedig leült az íróasztalához. A legkisebb lelkesedés nélkül nézett állandóan halmozódó, soha el nem fogyó vizsgálati kartotékjaira, a szövettani laborból kapott - ugyancsak jócskán felgyülemlett - lemezekre. Gondolt is rá, hogy előveszi a mikroszkópját, de rápillantott az órájára, és gyorsan letett róla. Már elmúlt hét óra, még haza kellett mennie, hogy lezuhanyozzon, átöltözzön, és a városon átkerekezve fél kilenckor a megbeszélt helyen legyen.

Az Első sugárút forgalma valamelyest csökkent a félórával korábbihoz képest, és Stapleton viszonylag hamar elérte az ENSZ székházat. A Negyvenkilencedik utcán átvágott a Madison Avenue-re, és azon újból északnak fordult. Hazafelé menet állandóan váltogatta az útvonalat, amíg el nem érte a Central Park délkeleti sarkában a Grand Army Plazát. Ott mindig megkerülte a Pulitzer-szökőkutat, közben gyönyörködött a tetejét díszítő, a bőséget megtestesítő allegorikus szoborban, és bekanyarodott a parkba, hogy megtegye az út legélvezetesebb szakaszát. Az évek során kitapasztalta, merre vezet a legszebb útvonal, és majdnem minden este azt használta. Vigyázva, nehogy elüssön más kerékpározókat, kocogókat, gördeszkán száguldozókat, Stapleton nagyobb sebességre váltott. Már az igazi lombhullás nem kezdődött még el, az úton elég sok volt az ősz mással össze nem téveszthető illatát árasztó, elsárgult levél.

Stapleton élvezte a parkon át vezető utat, ugyanakkor feszültté is vált tőle. A betonrengetegbe beékelődő, nyugodt, zöld terület mindig azt az estét juttatta eszébe, amikor egy bérgyilkos rálőtt - valaki aggódott, hogy a számára esetleg kedvezőtlen vizsgálati eredményre jut egy boncolás során - és kis híján megölte.

A Central Park Westnél tért vissza a gépkocsiktól zajos civilizációba. Alaposan csökkentette a sebességet és az egymás hegyén-hátán torlódó kocsik között északnak tartott, majd a Százegyedik és a Hatvanharmadik utca sarkán nyugatnak fordult.

Nagyon jól tudta, hogy kevés ideje maradt, és egyből haza akart menni, de képtelen volt ellenállni a kosárlabdapálya felől érkező szirénhangoknak. Ha nem is tudott beállni közéjük, legalább egy pillantást akart vetni a játékosokra és a mérkőzésre.

A pálya jórészt lebetonozott, hintákkal, libikókákkal, mászókákkal és homokozókkal teli játszótér része volt, amelyet a csemetéiket figyelő kismamáknak szánt padok vettek körül. Stapleton szeretett kosárlabdázni, és már Amherstben is sportolt.

Miután New Yorkba költözött, egy nap lement a pályára, hogy csak úgy, a maga szórakozására dobáljon, és mivel a helybéliek mindössze kilencen voltak, leszállították a követelményeiket, és megkérték, álljon be. Megragadta a sodró iramú, néha a durvasággal határos módon kemény városi játék hangulata, és attól kezdve, ha az időjárás engedte, csaknem minden este a pályán találta.

Majdnem egy évig Stapleton volt az egyetlen fehér a többségében nála jóval fiatalabb négerekből álló helyi társaságban, de az utóbbi néhány hónapban más fehérek, és idősebb feketék is csatlakoztak hozzájuk.

Mint rendszeres, lelkes játékos, Stapleton saját zsebből fizette a pálya palánkjainak felújítását, labdákat vett, és higanygőzlámpákat szereltetett fel: A részben filantróp, részben önös szándéktól vezérelt gesztus megtétele előtt beható tárgyalásokat folytatott a helyi közösség vezetőivel. Végül olyan megállapodás született, hogy a játszótér más berendezéseit is neki kell rendbe hozatnia, de nem bánta, csekély árnak tekintette azért, hogy a környéken lakók befogadták.

A kosárlabdapályát a járdától elválasztó kerítéshez kerekezett, és anélkül, hogy kihúzta volna a lábát a kengyelből, megkapaszkodott. Mint számított is rá, a játék már javában tartott, a két csapat tagjai sebesen rohangáltak fel-alá a pályán.

- Hé, doki! - kiáltotta a háta mögül, a helyiek körében elterjedt nevén szólítva egy hang. - Hol csavarogtál? Gyere csak! Remélem, nem akarsz meglógni.

Stapleton hátranézett, és a csupa izom Warren Wilsont látta, amint a labdát maga körül és a lába között pattogtatva zsonglőrködik. Simára borotvált feje barnán csillogott az erős lámpafényben, mellette egy csapat játékos melegített, készült a hamarosan kezdődő mérkőzésre.

- Nem érek rá! - szólt vissza Stapleton. Wilson otthagyta a többieket, felé indult, és csatlakozott hozzá Flash is, aki jóval magasabb volt ugyan Stapletonnél, de a játéktudásuk nagyjából megegyezett. Wilson mindkettőjüknél klasszissal jobb volt.

Stapleton intett Flashnek, és az barátságosan viszonozta a köszönést. Mivel körülbelül egyforma erőt képviseltek, ha nem egy csapatban játszottak, gyakran egymást fogták, és a négernek megvolt az a dühítő szokása, hogy a játék vége felé, szoros állásnál sokszor az orvos mellől dobta be a győzelmet jelentő kosarat. Stapletont ez általában erősen dühítette, és baráti rivalizálás alakult ki közöttük.

- Mi az, hogy nem érsz rá? - kérdezte a kerítésre támaszkodva Wilson. - A múlt héten sem sokszor voltál lent. Kezded összekeverni a fontosat a lényegtelennel. Csak nem hagyod, hogy a meló elszakítson a kötelességedtől? - Szerette ugratni Stapletont, kihasználni, hogy másként vélekednek arról, mi igazán fontos az életben.

- Fél kilenckor Laurie-val találkozom a város másik végén - mentegetőzött az orvos.

- Biztos nyerők vagyunk - kapcsolódott a beszélgetésbe Flash. Egészen mély, telt, zengő baritonja volt. - Warren, Spit, Ron és én - egy ember még hiányzik. Ha sietsz, és villámgyorsan átöltözöl, még beállhatsz.

- Ne kísérts! - kérte Stapleton.

- Ahogy elnézem ezt a csapatot, biztosan megvernénk, de azért csak menj, ha akarsz! Ne hagyj ki semmi jót! - mondta Wilson.

Stapleton az órájára nézett, majd a pályán örvénylő játékosokra. Erős kísértést érzett, hogy beálljon, de tudta, ha csak egy mérkőzést játszik is, már nem ér oda időben az étterembe. Bánatosan ugyan, de megrázta a fejét. - Sajnálom, majd legközelebb.

- Erről jut eszembe! Natalie már nem hagy élni, állandóan nyúz, hogy kérdezzem meg, mikor látunk benneteket Laurie-val - mondta Wilson.

- Majd szólok neki - ígérte meg Stapleton, bár Laurie titokzatoskodására, esetleges elköltözésére gondolva nem igazán bízott benne, hogy sikerül összehozni a közös programot. A gondolat mindenesetre elegendő volt, hogy fájdalmasan megránduljon az arca.

- Hé, ember! Jól vagy? - kérdezte aggódva Wilson, és közelebb hajolva az arcát fürkészte.

- Persze! - felelte sietve Stapleton.

- Rendben vagytok Laurie-val? Úgy, értem, nem vesztetek össze?

- Dehogy! - Az igazság az volt, hogy körülbelül egy hónapja a szokásosnál ritkábban találkoztak.

- Azt ajánlom, szedd össze magad, és gyere játszani! Elég kriplinek látszol.

- Igazad van - értett egyet Stapleton. - Holnap este egész biztosan itt leszek.

Elköszönt a barátaitól, és átvágott az úttesten. Mivel nemsokára újból indulnia kellett, a bejárathoz vezető lépcső korlátjához láncolta a kerékpárt, és felrohant zuhanyozni.

Fürdés után nekilátott átnézni nem túl bőséges ruhatárát, közben dühös volt magára ostoba bizonytalanságáért. Nem emlékezett rá, utoljára mikor okozott neki gondot, hogy eldöntse, mit vegyen fel. Végül a megszokott farmernél, kék vászoningnél, sötétkék kötött nyakkendőnél és tweedzakónál maradt. Néhányszor sietve végighúzta a kefét a haján, hogy megfelelően álljon, és már futott is vissza a kerékpárjához.

A parkon baj nélkül túljutva az Ötödik sugárúton indult délnek, és a Nyolcvannegyedik utcán vágott át a Másodikra, a saroktól néhány háznyira lévő étteremhez. Enyhén reszkető ujjal lakatolta le a kerékpárját, ha kérdezik, nehezen tudta volna megmondani, mitől olyan ideges.

Az Elio tele volt. Stapleton elhaladt a csöppnyi, néhány emberre méretezett bár előtt, a terem elülső részében vacsorázó, törzsvendégnek számító, ismert tévés személyiségek között, és Laurie arcát, mély vörösbarna haját kutatta, de hiába.

- Segíthetek? - kérdezte enyhe német akcentussal a háta mögül valaki.

Stapleton megfordult, és a mosolygó teremfőnökkel találta szemközt magát.

- Az asztalunkat keresem - felelte.

- Milyen névre foglalták?

- Montgomery... azt hiszem.

A férfi megnézett egy listát.

- Igen. Miss Montgomery még nincs itt, de a társaság másik tagja már igen. A bárban ül. Egy perc, és elkészíttetem az asztalukat.

Stapleton a bár felé menet már messziről észrevette a magas széken kuporgó Soldanót. A hadnagy söröspoharat tartott a kezében, és maga elé bámulva, időnként beleszívott a cigarettájába. Amikor megbökte a karját, megvert kutyáéra emlékeztető, siralmas arccal nézett rá.

- Nem látszik túl vidámnak - jegyezte meg Stapleton. Soldano bűntudatosan elnyomta a cigarettáját.

- Nem is vagyok az - felelte. - Azóta aggódom Laurie miatt, hogy reggel beszéltünk. A nap jó részét együtt töltöttük, és feltűnt, hogy furcsán viselkedik, szokatlanul feldobott. Amikor végre összeszedtem magam, és megkérdeztem, mitől, csak nevetett, és azt felelte, hogy majd este megtudom. Félek, hogy jobb állást kapott valahol, és el akar költözni New Yorkból. Tudom, hogy maguk, kórboncnokok iránt nagy a kereslet.

Stapleton nem állta meg, hogy el ne mosolyodjon. A hadnagyot figyelve mintha önmagát nézte volna a tükörben, és kénytelen volt beismerni, hogy a látvány meglehetősen szánalmas: Soldano ugyanazokkal a gondolatokkal kínozta magát, amelyekkel ő.

- Nevessen csak ki nyugodtan! Megérdemlem.

- Nem magán nevetek, hanem magunkon. Én ugyanerre gondoltam, sőt magamban már a helyet is kiválasztottam: a nyugati partot.

- Komolyan?

Stapleton komor arccal bólintott.

- Egyelőre nem tudom eldönteni, jobban érzem-e magamat ettől vagy rosszabbul - mondta Soldano. - Jó, ha akad az embernek társasága, de ez most azt jelenti, hogy valószínűleg igazunk van.

Stapleton kissé elhúzódott, hogy alaposabban szemügyre vehesse, és őszintén elcsodálkozott azon, amit látott. A nyomozó tükörsimára borotválkozott, megmosta, és oldalt borotvaélesen elválasztotta a haját. Gyűrött sportzakóját és viseltes, kifényesedett ülepű nadrágját vasalt öltönyre, keményített ingre és vadonatúj nyakkendőre cserélte. A legmegdöbbentőbb csillogó, fényesre pucolt cipője volt.

- Soha nem láttam még öltönyben - jegyezte meg Stapleton. - Mintha magazinból lepett volna elő, és nem a True Detective-re gondolok.

- Általában temetésen szoktam hordani - válaszolta Soldano.

- Lelkesítő gondolat.

- Elnézést! - A teremfőnök lépett az orvoshoz. - Elkészült az asztaluk. Óhajtanak helyet foglalni, vagy itt maradnak a bárban?

- Leülünk - válaszolta csöppnyi bizonytalankodás nélkül Stapleton. Alig várta, hogy szabadulhasson a kellemetlen cigarettafüstből. Az asztal a legtávolabbi sarokban volt, és manőverezniük kellett, hogy odajussanak, mivel a tulajdonos igyekezett lehetőség szerint minél több asztalt bezsúfolni a terembe. Alig ültek le, egy pincér jégvödörbe állított pezsgőt és két palack drága Brunellót vitt nekik, és rögtön hozzá is látott kibontani a pezsgőspalackot.

- Állj! - szólt rá Stapleton. - Eltévesztette az asztalt. Még nem is rendeltünk.

- Montgomery névre szólt a foglalás? - kérdezte a spanyol akcentussal beszélő, régimódian hegyesre pödört bajszot viselő férfi. Az Eliónak csak a konyhája volt olasz, a személyzete a világ legkülönbözőbb részeiről érkezett emberekből tevődött össze.

- Igen, de... - próbált tiltakozni Stapleton, de a pincér közbevágott.

- Akkor minden rendben. Benne volt a rendelésben - közölte, és a pezsgő után a két borospalackot is kinyitotta

- Jó bornak tűnik - állapította meg Soldano, miután szemügyre vette az egyiknek a címkéjét.

- Kiváló! Mindjárt hozom a poharakat.

- Nem kannás bor, mint amilyet általában iszom - mondta a hadnagynak Stapleton, miután a pincér távozott.

- Egyre idegesebb leszek - vallotta be Soldano.

- Nem jellemző rá.

- Igaza van - értett egyet Stapleton. Valahányszor elmentek vacsorázni, Laurie mindig ragaszkodott ahhoz, hogy kifizesse a saját részét.

Mihelyt visszatért, a pincér azonnal töltött nekik a pezsgőből, és hiába próbált tiltakozni Stapleton, közölte, hogy Miss Montgomery határozott utasítását teljesíti.

Miután elment, összekoccintották a magas, karcsú kelyheket, és szó nélkül ittak egy kortyot. Stapleton gondolt ugyan rá, hogy mondania kellene valamit, de nem jutott eszébe semmilyen alkalomhoz illő, szellemes megjegyzés, ezért inkább csöndben marad.

- Biztosan jó, bár én nem értek a pezsgőhöz - jegyezte meg Soldano. - Ritkán iszom, állandóan az autóversenyek jutnak róla eszembe, az, hogy szét kell locsolni.

- Nekem is. - Stapleton ivott egy újabb kortyot, és közben a pohár pereme fölött megpillantotta a feléjük tartó Laurie-t. A nő szorosan testhez simuló, fekete bársony nadrágkosztümöt viselt, amely kihangsúlyozta tagadhatatlanul szemet gyönyörködtető formáit. Stapleton a legigézőbb jelenségnek látta, akivel valaha is találkozott.

Annyira elmerült a csodálatában, hogy kicsit félrenyelt, és köhögnie kellett.

Mindketten felálltak, de a hely olyan szűk volt, hogy Soldano kilöttyintette az asztalon hagyott pezsgőspoharát. Stapletonnek szerencséje volt, változatlanul a kezében szorongatta.

- A fenébe! - mérgelődött ügyetlenségén a hadnagy. Laurie jókedvűen kacagott, és szalvétával nekiállt felitatni a kiömlött italt. A pincér azonnal ott termett mellette, hogy segítsen.

- Köszönöm, hogy eljöttetek - mondta a nő, és mindkettőjüket arcon csókolta.

Stapleton csak ezután vette észre, hogy Laurie nincs egyedül. Szorosan mögötte sötétbarnára sült, hullámos, fekete hajú, hófehér fogsorú férfi lépkedett. Nem sokkal volt magasabb Laurie-nál, de erő, magabiztosság sugárzott belőle. Az orvos úgy saccolta, hogy vele egykorú lehet. Sötét selyemöltönyt viselt, amellyel összehasonlítva Soldanóé úgy hatott, mintha utcai turkálóból vette volna, elegáns selyem díszzsebkendő állt ki a zsebéből.

- Hadd mutassam be Paul Sutherlandet! - mondta enyhén remegő, idegesnek tetsző hangon Laurie. Stapleton és a hadnagy is kezet fogott a férfival. Amikor a tekintetük találkozott, Stapleton nem tudta megállapítani, hol végződik Sutherland szivárványhártyája, és hol kezdődik a pupillája. Mintha koromfekete márványszemcsét látott volna. A férfi kézfogása határozott, kemény volt.

- Miért állunk?! - kérdezte Laurie, mire Sutherland azonnal előhúzta a széket, és udvariasan odakínálta neki. Miután elhelyezkedett, a három férfi is helyet foglalt, a pincér pedig sietve teletöltötte, a pezsgőspoharaikat.

- A barátokra! - mondta a sajátját magasba emelve Laurie.

- Egészségükre! - csatlakozott rögtön Sutherland. Koccintottak, ittak, és utána hirtelen egyikük sem tudta, mit mondjon. Stapleton és Soldano azon törte a fejét, miért hozta magával Laurie az ismeretlent, de féltek megkérdezni.

- Hát... Nehéz nap volt, ugye, Lou? - törte meg végül a nő a csendet.

- De mennyire!

- Ugye nem bánod Paul, ha szakmai dolgokról is beszélünk? - fordult Sutherlandhez Laurie. - Az a skinhead-ügy, amiről meséltem, egész napra lekötött bennünket Lou-val.

- Dehogy! Élvezni fogom. Nagyon szerettem azt a kórboncnokról szóló tévésorozatot is...

- Paul üzletember - mondta tájékoztatásként Laurie.

Egyszerre bólintottak. Stapletont érdekelte volna, hogy konkrétan mivel foglalkozik Sutherland, de Laurie témát váltott.

- Többet tudtam meg ma az erőszakos jobboldalról, mint amennyire vágytam - mondta. - Főleg a fegyveres szervezetekről és a skinheadekről.

- Nem gondoltam volna, hogy a zene ennyire fontos szerepet tölt be náluk - jegyezte meg a hadnagy.

- Leginkább az lepett meg, és azt tartom a legrémisztőbbnek, hogy az ország minden részén megtalálhatók. Gordon Tyrrell szerint legalább negyvenezren vannak, és várják... A jó isten tudja, mit várnak.

- Szerintem azt, hogy az ország összeroppan a mérhetetlen kormányzati bürokrácia súlya alatt - szólt közbe Sutherland. - Akkor majd előállnak, és megpróbálják átvenni a hatalmat.

- Nem idegen tőlük az sem, hogy ezt elősegítsék. Tyrrell mesélte, hogy amióta nem létezik a Szovjetunió mint ősellenség, a kormányzat megdöntését tartják a legfontosabb céljuknak.

- És a bosszút. Gondolj csak Timothy McVeighre! - szólt Laurie-nak Stapleton. - A wacói Branch Davidians szétverését akarta megbosszulni.

- Sokáig azt hittem, hogy Timothy McVeigh magányos őrült, de most már tudom, hogy nem, és ez szörnyű. Negyvenezer Timothy McVeigh van körülöttünk, és senki nem tudja, milyen ürüggyel, és hol fognak lecsapni legközelebb.

- És azt sem, hogyan - mondta Stapleton. - Emlékszel, miről beszélt az előadásaiban Stan Thornton? Nem elképzelhetetlen, hogy. valamelyik őrült tömegpusztító fegyvert szerez.

- Isten legyen irgalmas hozzánk, ha ez bekövetkezik! - sóhajtott fel Laurie.

- Gordon Tyrrell szerint csak az a kérdés, hogy mikor - közölte Soldano. - Gondoljatok bele, mennyi rosszul őrzött nukleáris fegyver lehet a Szovjetunió utódállamaiban.

- Rendeljünk! - adta ki rosszkedvűen a fejét csóválva az utasítást Laurie. - Ha sokáig beszélünk erről, elmegy az étvágyam.

A pincér az első jelzésre megjelent, és miközben széttöltötte a maradék pezsgőt, felsorolta, milyen ételeket ajánl leginkább. Miután mindenki választott, ment, hogy feladja a konyhában a rendelést.

- Lenne még egy utolsó kérdésem a skinhead-üggyel kapcsolatban - fordult Laurie-hoz Stapleton. - Találtál valamit, ami segít az FBI-nak?

- Nem igazán - sóhajtotta a nő, és Soldanóhoz fordult: - Szerinted, Lou?

- Annak, hogy fogazott pengéjű késsel szurkálták össze, még lehet jelentősége - válaszolta a hadnagy. - Feltéve persze, hogy a kés előkerül. A golyó is hasznos lehet, amit a koponyájából kiszedtél, de hogy mennyire, azt majd a ballisztikusok fogják megmondani. Az, hogy lengyel gyártmányú zsinórral kötötték fel a keresztre, nem sokat mond. Utánanéztem, és kiderült, sokat importálnak belőle, rengeteg helyen kapni.

- Tehát még mindig nem tudjuk, mi az az Árja Népi Hadsereg? - kérdezte Stapleton.

- Sajnos, nem. Az egyetlen biztató fejlemény, hogy az Interneten hirtelen nagyon megcsappant a levelezése. Reméljük, hogy bármit terveznek is, egy időre elhalasztották.

- Bízzunk benne!

A pincér eléjük tette az előételt, bort töltött, és miután nekiláttak az evésnek, a beszélgetés egy időre abbamaradt. Stapleton időnként megpróbálta elkapni Laurie tekintetét, de sikertelenül.

- Mesélj, milyen volt a mai eset! - fordult hozzá egy idő után a nő. - Úgy hallottam, hogy érdekes.

Stapleton megköszörülte a torkát, mielőtt beszélni kezdett. - Meglepő és... igen, bizonyos szempontból érdekes. Tüdőlépfene.

- Lépfene?! - A betegség nevének hallatán Soldano felkapta a fejét. - Azt biológiai fegyverként is használják.

- Valóban - értett egyet Stapleton. - De szerencsére, vagy pechünkre, ennek az esetnek prózaibb magyarázata van. Az áldozat Törökországból importált szőnyegeket, ahol sűrűn előfordul a betegség. Úgy tűnik, ő az egyetlen áldozat, a szőnyegek pedig biztonságos helyen vannak egy queensi raktárban. A történetnek vége. A városi járványügyi felelőst nem is érdekelte.

- Hála legyen az Úrnak apró kis szívességeiért - jegyezte meg Laurie.

- Ámen - tette hozzá a hadnagy.

A fő fogás közben semleges témákról beszélgettek és az igazi - bármi volt is az - halogatása még kíváncsibbá, és nyugtalanabbá tette Stapletont. Aggodalmát csak növelte az a nyilvánvaló, és szerinte csöppet sem helyénvaló közvetlenség, ahogyan Laurie és Sutherland egymással viselkedett. Olyasmiben nyilvánult ez meg, ahogyan például Laurie a férfi karjára tette a kezét, vagy ahogyan a férfi a szalvétájával letörölt egy morzsát a nő szája sarkáról. Stapleton szerint nem ismerhették egymást olyan régen, hogy az indokolta volna ezeket a közvetlen, meghitt kis gesztusokat.

Amikor már a kávénál tartottak, Laurie végre megköszörülte a torkát, és kiskanalával enyhén megkocogtatva a poharát, figyelmet kért. Sutherland nyugodt mosollyal hátradőlt - nyilvánvaló volt, hogy tökéletesen elégedett az este alakulásával.

- Gondolom, egyfolytában azon gondolkodtok, miért hívtalak meg benneteket - kezdte Laurie.

Meg sem fordult a fejemben, mondta magában Stapleton, és közben érezte, hogy a pulzusa felgyorsul.

- Nem is tudom, hogyan mondjam el... - Laurie Sutherlandre nézett, aki enyhén megvonta a vállát, mintha azt akarta volna mondani, hogy ő sem tudja.

- Először is, bocsánatkéréssel tartozom - folytatta, előbb rá, aztán a hadnagyra nézve a nő. - Sajnálom, hogy olyan korán telefonáltam. Legalábbis a ti időtök szerint.

Stapleton csak pislogni tudott, nem értette a megjegyzést: Miért lett volna más Laurie ideje, mint az övék?

- Arról van szó, hogy Párizsból telefonáltam - folytatta Laurie. - Paullal ott töltöttük a hétvégét, és ma reggel, a Concorde-dal jöttünk vissza.

Sutherland némán bólintott, mintegy megerősítve a nyugtalanító történetet.

- Paulnak üzleti dolga volt Párizsban, és meghívott, hogy kísérjem el. Csodálatos víkend volt.

Laurie Sutherland felé nyúlt, az pedig gyöngéden megfogta a kezét.

Stapleton összeszorított foggal mosolygott. Csábító, alattomos kígyót látott a férfiban, aki nagyvonalú gesztussal, egy párizsi hétvégével magához édesgette Laurie-t.

- Amíg ott voltunk, egészen váratlan dolog történt, legalábbis nekem váratlan.

Laurie vacsora közben diszkréten az ölében tartotta a bal kezét, de most előhúzta. Ökölbe volt zárva, és csak miután kinyújtott karral az asztalra rakta, nyitotta ki gyors mozdulattal, szétterpesztve az ujjait.

Stapleton és Soldano is ámulva pislogott - a gyűrűsujján golflabda nagyságúnak tűnő briliánsgyűrű csillogott. Olyan volt, mintha magába gyűjtötte volna a teremből az összes fényt, hogy megsokszorozva hintse szét.

- Összeházasodtok! - mondta a hadnagy olyan hangon, mintha közelgő kataklizmát jelentene be.

Azok ketten csak a csodálkozást vették észre a hangján, a rémületet nem.

- Úgy látszik - válaszolta mosolyogva Laurie. - Még nem mondtam végleg igent, de mint látjátok, Paul rá tudott venni arra, hogy elfogadjam a gyűrűt. A szüleinknek sem jelentettük még be. Ti vagytok az elsők, akik tudják.

- Igazán hízelgő - nyögte Stapleton, és közben lázasan törte a fejét, próbált magyarázatot találni az-eseményeknek erre a megdöbbentő, váratlan fordulatára. Sokkal érettebbnek tartotta Laurie-t annál, semhogy, ilyen - szerinte kamaszos - szertelenséggel viselkedjen.

- Úgy jött, akár a forgószél - mondta Laurie, és megerősítést várva Sutherlandre nézett.

- Inkább, mint a mindent elsöprő orkán - mondta a férfi, és kacsintott is hozzá.

Egymás szavába vágva mesélték a sok romantikus kalandot, amelyet nem kis ügyességgel képesek voltak belezsúfolni az előző hónapba, Stapleton és Soldano pedig csak bólogatott, és arra koncentrált, hogy megőrizze arcán az erőltetett mosolyt.

Amikor a történetek elapadtak, Sutherland felállt, elnézést kért, Laurie pedig le nem vette volna róla a szemét, amíg el nem tűnt a férfimosdóban. Utána fordult csak a barátaihoz, és kérdezte meg nagy sóhaj kíséretében: - Ugye, milyen csodálatos?

Stapleton és Soldano egymásra nézett, mindkettő abban reménykedett, hogy a másik válaszol.

- Nos?! - sürgette őket Laurie.

Egyszerre kezdtek beszélni, és sietve egyszerre abba is hagyták.

Különös viselkedésüktől Laurie arcáról leolvadt a fantasztikus mosoly.

- Mi ez? Valami rossz komédia?! - mérgelődött. - Mi történt veletek?

- Váratlanul jött ez a dolog, nem voltunk rá felkészülve - vallotta be Stapleton. - Igazság szerint arra gyanakodtunk, hogy állásajánlatot kaptál, és el akarsz költözni, de az meg sem fordult a fejünkben, hogy férjhez mégy.

- És miért nem?! - csapott le a mondat végére Laurie. - Ezen akár meg is sértődhetnék. Túlságosan vén vagyok talán hozzá?

- Nem úgy értettem - tiltakozott szánalmas-hangon Stapleton.

- Mióta ismered? - kérdezte a doktornőt Soldano.

- Pár hónapja - mondta védekezőn Laurie. - Tudom, hogy nem nagy idő, de nem hiszem, hogy ez különösebben számítana. Intelligens, gyöngéd, nagyvonalú, magabiztos, hajlandó és képes elkötelezni magát. Számomra ezek a fontosak. Különösen a magabiztosság, és a képesség, hogy tud kötelezettséget vállalni.

Stapleton és Soldano hallgatott, mindketten érintve érezték magukat.

- Hát ez nem igaz! - kiáltott fel kis idő múlva csalódottan Laurie. - Azt hittem, ha más senki, de ti legalább örülni fogtok a boldogságomnak!

- Mivel foglalkozik konkrétan? - érdeklődött Stapleton.

- Ezt miért kérdezed?!

- Csak úgy. Egyszerűen érdekel - mondta meghunyászkodva a férfi.

- Őszintén szólva nem tudom, és igazából nem is érdekel. A személye a fontos, nem az, hogy mit dolgozik: Ti, férfiak, néha olyan lehetetlenek tudtok lenni - válaszolta Laurie.

- A szüleid ismerik? - érdeklődött a hadnagy.

- Persze. Tulajdonképpen rajtuk keresztül ismerkedtünk össze.

- Az jó - mondta Soldano, és újból komor hallgatásba süppedt.

Laurie várt, aztán nem igazán jókedvűen fölnevetett. - Meg kell mondjam, nem ilyennek terveztem ezt az estét.

Egyikük sem tudta, mit mondjon erre, de szerencsére Sutherland visszatérése megmentette őket a további fejtöréstől. A férfinak remek kedve volt, semmit nem vett észre a rövid távolléte alatt bekövetkezett hangulatváltozásból. Határozott mozdulattal a székéért nyúlt, hogy leüljön, és kissé meglepődött azon, hogy Laurie felállt.

- Ideje mennünk - mondta határozottan a nő.

- Iszunk még egy koktélt a bárban? - kérdezte Sutherland.

- Nem hiszem, hogy bárkinek hiányozna. Ahogy Jack mondaná, holnap suli, dolgoznunk kell.

Stapleton halványan elmosolyodott. A tudat, hogy csalódást okozott Laurie-nak, a maradék kedvét is elvette. - Hát, még egyszer gratulálok! - mondta megjátszott lelkesedéssel, miközben felállt. - A számlát természetesen mi fizetjük Lou-val.

- Már el van intézve - közölte nem titkolt fölénnyel Sutherland. - Mi voltunk a házigazdák.

- Ragaszkodom hozzá, hogy fizessünk - erősködött Stapleton. - Úgy illik, hogy mi legyünk a házigazdák.

- Ugyan már! - Sutherland mindkettőjükkel kezet fogott. - Nagyon örülök, hogy megismertem Laurie két legjobb barátját. El sem hiszik, milyen gyakran, és milyen elismerően beszél magukról. A végén még féltékeny leszek - tette hozzá nevetve.

- Holnap találkozunk - köszönt el Laurie is, és rögtön kifelé indult. Sutherland búcsút intett, és utána sietett.

- Mit akar csinálni? - kérdezte Stapleton a hadnagyot, amikor kettesben maradtak.

- Hazamenni és főbe lőni magam.

- Mit szólna egy társhoz?

Leverten visszaültek a helyükre. Stapleton sokkal súlyosabb csapásnak érezte Laurie férjhez menetelét, mint esetleges elköltözését, az előbbi ugyanis azt jelentette, hogy még ha marad, akkor is fényévnyi távolságra lesz tőle. A megrázkódtatás rádöbbentette, milyen makacsul igyekezett elkerülni addig minden, a jövőjével kapcsolatos gondolatot. A családja halála miatt érzett bűntudata megakadályozta, hogy, boldog merjen lenni, és ezért is óvakodott, hogy bármilyen kötelezettséget vállaljon.

Soldano állát a tenyerébe támasztva úgy ült vele szemben, mint a vereség élő szobra.

- Féltem, hogy Laurie férjhez fog menni - vallotta be. - Elsősorban attól, hogy magához.

- Hozzám? - kérdezte meglepődve Stapleton. - Én meg azért aggódtam, hogy magát választja. Tudom, hogy korábban együtt jártak.

- Fölöslegesen aggódott - felelte a hadnagy. - Esély sem volt arra, hogy megtörténjen. Abban a rövid időben, amíg rendszeresen találkozgattunk, alaposan elrontottam a dolgot. Ha bármiben nem értettünk egyet, azt hittem, szakítani akar, én hülye seggfejként viselkedtem. Mindkettőnket megőrjítettem, és a vége az lett, hogy leültünk, megbeszéltük a dolgot, Amikor ma azt mondta, hogy fontosnak tartja a magabiztosságot, rám gondolt.

- A kötelezettségvállalás képessége pedig nekem szólt.

- Tulajdonképpen mi volt a baj magukkal? - kérdezte Soldano. - Sokat törtem rajta a fejem, de nem tudtam rájönni. Úgy éreztem, az isten is egymásnak teremtette magukat. Tudja, hasonló családból jöttek, előkelő iskolába jártak, meg hasonló.

- Egyelőre annyira meg vagyok zavarodva, hogy magam sem tudom eldönteni - válaszolta Stapleton.

- Tragédia! - kesergett a hadnagy. - Legalábbis magának meg nekem. Ha magához menne, akkor legalább maradhatnánk barátok, de így, fel is út, le is út. Tudja arra gondoltam, hogy ha férjhez megy is, attól még nem kell megszűnnie a barátságnak, de amikor megláttam azt a hatalmas követ, rájöttem, hogy olyan barátságról, amilyet elképzeltem, többé szó sem lehet.

- Azt hiszem, hülye módon abban bíztam, hogy minden úgy marad, ahogyan volt, semmi nem fog változni - vallotta be Stapleton.

Soldanó egyetértőn bólintott, majd némi gondolkodás után megkérdezte: - Mi a véleménye a fickóról?

- Alattomos kígyó - vágta rá gondolkodás nélkül Stapleton. - Persze, amit én mondok, az nem mérvadó. Nyilván a féltékenység beszél belőlem. Feldühített, ahogy tapogatták egymást.

- Nekem sem tetszett. Mint két taknyos kölyök. Ízléstelen! Én sem tudok azonban objektív lenni - vallotta be a hadnagy. - Valahogy túl gyorsan történt az egész, mintha a fickó a vagyonát akarná megszerezni, ami nincs. Lehet persze, hogy csak a cinikus, mindenhol rosszat kereső nyomozó szól belőlem.

Stapleton letörve megcsóválta a fejét.

- Ülhetünk itt akár reggelig, és mondhatunk róla ocsmánynál ocsmányabb dolgokat, de a tény az, hogy sokkal könnyedebb nálunk, és a pénze is összehasonlíthatatlanul több. Párizsi hétvége! Képtelen volnék megfizetni, vagy ha igen, állandóan azon aggódnék, hogy mennyibe kerül, és elrontanám az egészet.

- Dühít, hogy vannak, akik ezt csak úgy, könnyedén megengedhetik maguknak - jelentette ki Soldano. - A két kölyökkel örülök, ha hónap végéig ki tudjuk húzni a fizetésemből.

- Mondja nyugodtan, hogy féltékeny! - A hadnagy idegesen beletúrt a hajába.

- Jobb, ha hazamegyek, mielőtt teljesen kikészülök - mondta, és rögtön fel is állt. - Két napja nem aludtam rendesen.

- Megyek én is - csatlakozott Stapleton.

Szótlanul, komoran távoztak a jókedvű vendégekkel teli étteremből.

8. FEJEZET

Hétfő, október 18. 22.15

Curt és Steve távozása után Jurij lement imádott laboratóriumába. Első dolga volt, hogy helyrehozza a kárt, amit Connie okozott, amikor kíváncsiságból lefeszítette a lakatot. Hogy biztos lehessen a dolgában, nem a kiszedett csavarokat tette vissza, hanem vastag, erős szögekkel rögzítette a hevederpántot, hogy ne lehessen egyszerű feszítővassal leszedni. Míg dolgozott, egyfolytában Curt és Steve nyugtalanító látogatása járt az eszében. Megdöbbentette az indulatuk, különösen az, hogy nagyon haragudtak rá, amiért elment a tűzoltóállomásra. A magyarázatot, hogy mivel orosz, ez súlyos biztonsági kockázatot jelentett, nem tartotta igaznak. New York túlságosan is kozmopolita város volt ahhoz, hogy ott bárkinek az akcentusa gyanút ébresszen. Jurij úgy érezte, valami más oka van annak, hogy nem akarták a munkahelyükön látni. Bár képtelen volt rájönni, mi az, kellemetlen érzést keltett benne, és ismeretségük kezdete óta először föltette magának a kérdést, hogy tulajdonképpen hányadán is áll Curttel és Steve-vel. Mivel tudta róluk, hogy súlyos, megrögzött előítéleteik vannak, megfordult a fejében, hogy az ellenérzéseik talán rá is kiterjednek, és mégsem olyan igaz, őszinte barátai, mint korábban gondolta. Indulataik másik forrása - az, hogy Connie fekete - szintén rejtélyes volt a számára. Nem annyira maga az előítélet lepte meg - ismerte Curt és Steve faji bigottságát -, hanem a hozzá társuló indulat. Aránytalanul hevesnek érezte, és a vallási köntösbe bújtatott magyarázatot, amelyet Steve-től hallott, hamisnak, kimódoltnak érezte: Sem ő, sem Curt nem mondott korábban semmi olyat, amiből arra tudott volna következtetni, hogy mélyen vallásosak.

Végül ott volt a permetezőgéppel felszerelt gépkocsi kérdése. Az autó nagyon fontos részét képezte a megállapodásuknak, és Jurij egyszerűen nem értette, miért nem szerezték még meg. Nélküle Jurij nem hajthatta végre a tervezett akció rá eső részét. Permetezőgépre volt szüksége, ráadásul olyanra, amellyel szabadon mozoghat, mert a helyhez kötött eszköz távolról sem ígérkezett olyan hatékonynak.

Ahhoz, hogy a belső ajtót is rendbe hozza, föl kellett vennie a védőruhát és a sűrített levegővel működő légzőkészüléket. Ez nem az a fajta berendezés volt, amelyet a búvárok használnak, nem a lélegzés ütemében bocsátotta ki magából a levegőt, hanem állandó légáramot keltett, biztosítva ezzel, hogy semmilyen mikroszkopikus részecske se férkőzhessen be a ruha alá.

A ruha nagyon meleg volt, dolgozni is csak nehezen lehetett benne, de Jurij nem bánta. Tudta, milyen óriási kockázatnak tenné ki magát, ha nem viselné.

Miután az ajtót rendbe hozta, a Clostridium botulinum szaporításához használt tartályra összpontosította a figyelmét. Ellenőrizte a húsmérgezést okozó baktériumok koncentrációját, és csalódottan állapította meg, hogy még mindig alatta marad a kívánatosnak. Nem értette, miért gyarapszik olyan lassan a kultúra. Legjobb tudomása szerint megteremtette számára ugyanazokat a feltételeket, amelyek közepette tíz évvel korábban a Szovjetunióban rohamos gyorsasággal fejlődött.

A sikertelenség okát kutatva egyetlen dologra tudott csak gondolni, arra, hogy valamilyen módon levegő kerül a tartályba. A Clostridium botulinum oxigén nélkül fejlődő baktérium volt, ezért szén-dioxidban növesztette, de elképzelhetőnek tartotta, hogy valamilyen apró rés, repedés van a Curt emberei által beszerzett tartályon. Ellenőrizni, sajnos, nem tudta, újabb tartály beszerzése pedig túl sok időt vett volna igénybe.

Ellenőrizte a belső hőmérsékletet is, és mivel öt fokkal alacsonyabb volt a szükségesnél, állított kicsit a termosztáton. Az alacsony hőmérséklet valamelyest gátolta ugyan a baktériumok növekedését, de arra a lassúságra, amellyel küszködött, nem adott kielégítő magyarázatot.

Curt javaslatára gondolt, arra, hogy a Clostridium helyett is lépfenebacilust tenyésszen, és magában elismerte, hogy van benne ráció. A közösen megállapított időhatáron belül csak így állíthatott elő megfelelő mennyiségű, mind a két kiszemelt helyszín számára elegendő hatóanyagot, csak éppen a tenyésztés leállítása, a kultúrák kicserélése nem ment könnyen, és pillanatnyilag fontosabb feladata volt - el kellett intéznie Connie-t.

Jurij a tárolótartályhoz lépett, bekapcsolta a ventilátort, és kesztyűs kezét beledugta egy másik pár, a tartály elülső üvegfalához rögzített kesztyűbe. Óvatosan megfogta a legfrissebb adag botulinustoxinnal teli poharat, és tartalma egy részét átöntötte egy kis üvegbe.

A toxin tisztításához, és koncentrációjának növeléséhez a kicsapatási technikát alkalmazta. Miután vizes közegben feloldotta, ammóniumszulfátot adott hozzá, így állítva elő a tiszta toxin és a stabilizáló protein kristályos keverékét, amelyet aztán kiszárított, és porrá őrölt.

A botulinustoxinnal dolgozva távolról sem érezte magát akkora veszélyben, mint a lépfenepor előállítása közben. Bár a Szovjetunióban mindkét szer ellen megkapta a szükséges védőoltást, gyanította, hogy immunitása csak a toxinnal szemben maradt meg, a lépfenespórával szemben nem.

Jurij gondosan lezárta az üveget, festőtlenítette a külsejét, és úgy vette elő a tartályból, aztán a laboratóriumba szerelt zuhany alá állt, és a ruháját is lemosta. Az ajtón kilépve, az előtérben újabb fertőtlenítőszerrel kombinált zuhany következett, és csak aztán vetette le a védőruhát, zárta el a sűrített levegőjű tartály csapját, és akasztotta szögre a felszerelést. Óvatosan felvitte a konyhába az üveget, és az egyik fali szekrénybe, a tányérok mögé dugta.

Felkészülve az elkerülhetetlen, heves szemrehányásra, Jurij a felesége szobájához ment, mély lélegzetet vett, és benyitott. Connie a földre esett ágybetéten feküdt, és szokása szerint a tévét nézte.

- Mit akarsz? - mordult rá a férfira. Feldagadt bal szeméhez jégkockával teli zacskót szorított, hogy elmúljon a duzzanat.

- Gondoltam, éhes vagy. Rendelek egy kis pizzát - válaszolta Jurij.

Connie elvette a szemétől a zacskót, és csodálkozva végigmérte a férjét. - Beteg vagy? - kérdezte gúnyosan. - Eddig soha nem érdekelt, hogy éhes vagyok-e, vagy sem.

- Szégyellem magam, hogy megütöttelek. - Jurij minden színészi képességét összeszedte, hogy őszintén hangozzék, amit mond. - Sajnálom.

- Frászt! - kiabált Connie. - Ha azért mondod, hogy visszakapd a tévédet, hát vedd tudomásul, eszem ágában sincs odaadni!

- Nem kell a tévé! - tiltakozott Jurij. - Azt is sajnálom, hogy összetörtem a tiédet. Nem voltam magamnál.

- Akarsz még valamit mondani? - kérdezte elutasítóan az asszony.

- Nem érted! - Jurij megpróbált őszintén bűnbánónak látszani. - Nagyon fontos nekem a laboratórium.

- Ezt most úgy mondod, mintha magamtól nem jöttem volna rá. Minden szabad idődet. ott töltöd.

- Igen, mert az fog kiszabadítani - mind a kettőnket - ebből a reménytelen helyzetből.

Az asszony lehalkította a készüléket, és némi nehézség árán a könyökére támaszkodott.

- Ezt meg hogy érted?

- Az eredeti szakmámban akarok dolgozni, olyan helyen, ahol mikrobiológiával foglalkozhatok - magyarázta Jurij. - Gyakorolnom kell azonban, hogy be tudjam bizonyítani, értek hozzá. Akkor talán sikerül normális állást szereznem. Nem akarok életem végéig taxisofőr maradni.

- Milyen állásra gondolsz?

- Bármilyen megteszi, az a lényeg, hogy köze legyen a mikrobiológiához. Az a két fickó, aki itt járt, segít, de aggódnak is, mert tilos ilyen laboratóriumot magánháznál üzemeltetni, és ha kiderül, hogy nálam mégis van, bajba kerülhetnek.

- Azt hittem, vissza kell menned az iskolába, elvégezni valami tanfolyamot, ha baktériumokkal akarsz foglalkozni.

- Nem, ha be tudom bizonyítani, hogy megvan hozzá a szakértelmem - bizonygatta Jurij. - Ha sikerül, és jó állást kapok, akkor új életet kezdhetünk. Ismét eljárogathatunk különböző helyekre, mint régen.

- Persze! És ezt el is higgyem! - ellenkezett tovább az asszony.

- Így lesz, majd meglátod! - ígérte Jurij. - Komolyan kérdeztem, akarsz egy kis pizzát?

- Hát jó! Miért ne? Szardellás-pepperónist. És nagy pohár hikoridiós jégkrémet.

- Rendben. - Mielőtt behúzta maga mögött az ajtót, Jurij mosolyt erőltetett az arcára. Egy biztos volt: Connie étvágyát semmi nem tudta elvenni. Ezúttal még örült is neki, nem tett szemrehányást a jégkrémért. Számára ez kifejezetten előnyös volt, mert biztos lehetett, hogy az utolsó cseppig meg fogja enni az asszony.

A konyhából felhívta a közeli pizzériát, és megrendelte a két pizzát - magának hagyományosat, mozzarellával, paradicsommal és bazsalikommal: Mielőtt lerakta a kagylót, eszébe jutott, hogy valószínűleg hosszú éjszakának néz elébe, és kávét és salátát is rendelt.

Ahogy múlt az idő, Jurij úgy lett egyre idegesebb, és hogy levezesse valamivel a feszültségét, fel-alá járkált a lakásban. Bár határozottnak mutatta magát Curték előtt, valójában nem tudta, mi fog történni azután, hogy Connie beveszi a mérget.

A gondot az okozta, hogy nem tudta kiszámítani, mennyi a halálos adag a toxinból, ezért úgy döntött, biztosra megy, inkább többet használ belőle, mint kevesebbet. Ha Connie csak megbetegszik, és az orvosokban felmerül a gyanú, hogy húsmérgezése van, akkor könnyen leleplezhetik a laboratóriumát.

A kopogást meghallva összerezzent, bajra számított, de megnyugodott, amikor a kémlelőnyíláson kinézve látta, hogy a pizzaszállító gyerek érkezett meg. Ajtót nyitott neki, fizetett, és bevitte a konyhába a csomagokat. A két hőszigetelő dobozba csomagolt pizza még meleg volt.

Jurij félresöpörte az útból a Connie korábbi étkezéséből visszamaradt szemetet, és nekilátott kicsomagolni. Leginkább a jégkrém érdekelte, amelynek a pohara nem volt hőszigetelt, mint a pizzatartó - kissé puhának tűnt.

Az ételt a pulton hagyva halkan kiosont a konyhából, és Connie szobájának ajtajára tapasztotta a fülét. Tisztán hallotta a televízió hangját, és gyanította, hogy az asszony változatlanul az ágybetéten fekszik, ahogyan hagyta.

A konyhába visszatérve Jurij óvatosan, hogy el ne szakítsa, kinyitotta a jégkrém dobozát, majd rögtön meg is állt, azon törte a fejét, hogyan tegye bele a mérget. Egyszerre beleönteni nem akarta, mert attól tartott, hogy Connie esetleg megérzi, és kiköpi. Némi gondolkodás után elővett egy tálat, kiszedte bele a jégkrém nagyobbik részét, és a lélegzetét visszatartva nekilátott meghinteni a méreggel.

- A pokolba! - mondta halkan néhány másodpere múlva, és határozott mozdulattal ráöntötte az egészet. Összességében a toxin nem volt több egy csipetnél, de ha olyan hatásosra sikerült, mint remélte, akkor hatalmas adagnak számított, elegendőnek talán ahhoz is, hogy Brighton Beach teljes lakosságát ki lehessen irtani vele. Jurij gondosan kimosta az üveget, utána folyatta még egy darabig a mosogatóba a vizet, és azalatt, amennyire csak tudta, egy villával összekeverte a jégkrémet. Kanállal merte vissza a dobozba, és elcsodálkozott, mert úgy tűnt, mintha több lett volna, mint amikor kiszedte. Némi ügyesség kellett hozzá, hagy mindet vissza tudja helyezni. Amikor végzett, legjobb tudása szerint visszaigazította a dobozra a tetőt. A tálat, amilyen alaposan csak tudta, elmosta, ennek ellenére megfogadta magában, hogy soha többé nem fogja használni, sőt, ha túl lesz mindenen, a villával együtt kidobja. Gondos kézmosás után Jurij tiszta kanalat vett elő, és egyik kezében a pizzás, másikban a jégkrémes dobozzal Connie szobájába indult.

- Mi tartott ilyen sokáig? - szólt rá számonkérő hangon az asszony, amikor benyitott.

- Hová tegyem? - érdeklődött a kérdést figyelmen kívül hagyva Jurij.

- Ide mellém a padlóra - válaszolta Connie anélkül, hogy egy pillanatra is elszakította volna a tekintetét a televíziótól. Jurij lehajolt, a szőnyegre rakta a dobozokat, és a kanalat is odakészítette. Connie csak akkor volt hajlandó az ételre nézni, amikor már fölegyenesedett.

- Hé! A jégkrémet nem kértem! - tiltakozott hevesen.

- Ezt hogy érted? - kérdezte aggódva Jurij.

- Úgy, hogy tedd a hűtőbe! A pizza után eszem meg, nem akarom, hogy addig felolvadjon!

- Persze! - válaszolta megkönnyebbülve a férfi, és a dobozt felvéve kifelé indult. - Majd szólj, ha kéred! Rendben?

Connie oldalra fordult, és a szemöldökét gyanakvón összevonva nézett Jurijra.

- Mi bajod? Soha nem voltál még ilyen kedves.

- Mondtam már. Sajnálom, ami történt.

- Gyakrabban is lehetne bűntudatod.

Jurij visszament a konyhába, és néhány, Connie-ra vonatkozó válogatás nélküli kifejezés kíséretében berakta a jégkrémet a hűtőszekrénybe. Annyira izgatott volt, hogy a halántéka hevesen lüktetett, és rettenetesen vágyott egy korty vodkára. Érezte, hogy a sejtése nem csalt, hosszú, nehéz éjszakának néz elébe.

- Csöndet! - üvöltötte a hangzavart túlharsogva Curt. Megbeszélésre hívta az Árja Népi Hadsereg tagjait, és a társaság a White Pride hátsó biliárdszobájában gyűlt össze. A bár tulajdonosa, Jeff Connolly régi ismerőse volt Curtnek, és bár hivatalosan nem tartozott a csoporthoz, maradéktalanul egyetértett annak ideológiájával: utálta a kormányzatot, a feketéket, a zsidókat, a latinokat, általában minden bevándorlót, a feministákat, a melegeket, ellenezte az abortuszt, az Észak-amerikai Szabadkereskedelmi Egyezményt. Valahányszor az ÁNH gyűlést akart tartani, a legnagyobb készséggel ürítette ki a biliárdtermét.

Curt ragaszkodott hozzá, hogy a csoport a legteljesebb illegalitásban, szigorú titoktartás mellett működjön - nem volt tagsági igazolvány, még csak hivatalos tagfelvétel sem. Szünet nélkül sulykolta társai fejébe, hogy lehetőség szerint a nevet se használják, bár ők ketten Steve-vel rákényszerültek erre, ha az Interneten keresztül fel akarták venni a kapcsolatot más csoportokkal. A gyűlést sem hirdette meg, nem voltak telefonok, írásos üzenetek. A tagoknak személyesen kellett értesíteniük egymást, amit megkönnyített az a körülmény, hogy este valamennyien megfordultak a White Pride-ban. Curt a Tim Melchertől ellesett módszerrel szervezte be a nyolc skinheadet. Egyenként választotta ki az ígéretesnek tűnő fiatalokat a környék bárjaiban, és beszélgetésbe elegyedett velük. Ha úgy ítélte meg, hogy az illető fogékony a nézeteire, részletesebben is kifejtette előtte ideológiáját. Viszonylag könnyű dolga volt, mert ezek a fiatalok vágytak arra, hogy valamilyen szervezethez tartozzanak, és erőszakos ösztöneik kiéléséhez megfelelő indokot találjanak. Curt tisztában volt a helyzetükkel, ismerte küzdelmüket és kudarcaikat, és irányítani tudta célpontot kereső indulataikat. A csoport ellenőrzés alatt tartása ugyanakkor meglehetősen nehéznek bizonyult. A tagok egy része ostoba volt, mint Jurij, és fel sem tudta fogni, mit jelent az, hogy biztonság. Erről tanúskodott a Brad Cassidy-eset is, az, hogy amikor jelentkezett náluk, mindannyian azonnal hittek neki. Szerencsére Curt nem. Először is, gyanúsnak talált mindenkit, aki nem a közvetlen környékükről jelentkezett, másrészt ragaszkodott ahhoz, hogy új tag csak azután tartozhasson a csoporthoz, ha elbeszélgetett vele. Amikor erre sort kerített, Brad többször is ellentmondásba bonyolódott, és egy hegyes kés, valamint egy zongorahúr szakértő alkalmazásával sikerült is rájönni, miért. Cassidy a kormánynak kémkedett. További problémát jelentett, hogy a csoport tagjai szomjazták az erőszakot, és ezt a vágyukat ellenőrizhető mederben kellett tartani. Curt kezdetben azt hitte, hogy az is elég lesz, ha csak beszélnek az erőszakról, de kiderült, hogy nem. Bármennyire kockázatos volt is, időnként meg kellett engednie, hogy összeütközésbe kerüljenek a hatóságokkal, elmenjenek Brooklyn más részeibe, vagy akár Manhattanbe is, és keressenek valakit, akit összeverhetnek. A ruházat és a tetoválások szintén zavarták Curtöt. Megpróbálta rávenni a fiúkat, hogy változtassanak az öltözködési stílusukon, ne külsőségekben, hanem tetteikkel mutassák meg, kicsodák. Azzal érvelt, hogy hatékonyabban tudnak cselekedni, ha nem hívják fel magukra a figyelmet, de mintha a falnak beszélt volna. Ragaszkodtak a borotvált fejhez, egyentrikóikhoz, náci jelvényeikhez és fekete csizmájukhoz, és lehetetlen volt lebeszélni őket róluk.

- Csönd legyen, fiúk! - kiáltotta Steve is. - Hallgassatok! Curt mondani akar valamit!

Kevin Smith és Luke Benn fölegyenesedett a poolasztal mellett, és dákójuk végét a padlóhoz csapva katonás vigyázzállásba merevedett. Stew Manson, aki hevesen vitázott éppen valamiről Clark Ebersollal és Nat Jenkinsszel, enyhén imbolyogva szintén Curt felé fordult. Este nyolc óta egyfolytában sört vedelt, és az ital már meglehetősen eltompította a reflexeit. Mike Compisano, Matt Sylvester és Carl Ryerson abbahagyta a hangos veszekedéssel tarkított kártyázást. Carl még ebből a nem túl bizalomgerjesztő társaságból is kitűnt az ügyetlenül a homlokára tetovált, jókora horogkeresztjével.

- Ma éjjel fontos akciót kell végrehajtanunk - jelentette be Curt. - Ahhoz, hogy sikerüljön, fortélyra, összehangolt cselekvésre lesz szükség, amiről a többségetek valószínűleg azt sem tudja, hogy eszik-e, vagy isszák.

A csoport tagjai közül néhányan felnevettek.

- Long Islandre megyünk - folytatta Curt -, egész pontosan Hamptonsbe, és ellopunk egy teherautót.

- Ahhoz nem kell olyan messzire menni - szólt közbe akadozó nyelvvel Stew. - Találunk eleget belőle Brooklynban.

- Ilyet nem. Ez különleges jármű. Ki tud gyorsan, slusszkulcs nélkül beindítani egy kocsit?

A társaság tagjai Clark Ebersolra néztek. - Azt hiszem, én - mondta Clark. Sovány fiú volt, göröngyös koponyával, ami nem kis fegyverténnyé tett nála minden borotválkozást. - Tizenkét éves korom óta gyakorolom. - Autószerelő műhelyben dolgozott.

- Compisano ért a riasztókhoz - szólt közbe Kevin. Vörös haja volt, akárcsak Steve-nek, de mivel tövig leborotválta, csupán sűrű szeplői alapján lehetett gyanakodni rá. Tizenhat évesként ő volt a csoport legfiatalabb tagja, de fejlettsége, széles válla ellensúlyozta ezt a hátrányt. A többiek életkora huszonkét évig terjedt, a legidősebb Luke Benn volt.

- Inkább a házi riasztókhoz értek, mint a kocsikéhoz - mentegetőzött Mike Compisano. Olaszos hangzású neve ellenére születésétől fogva hirtelenszőke volt. Világos szemöldöke jócskán megnagyobbította a szemét, és úgy nézett ki, mintha állandóan csodálkozna.

- A lényeg, hogy értesz valamit a riasztókhoz - válaszolta Curt. - Ez még jól jöhet. Te és Clark tehát Steve-vel és velem jöttök, a többiek Nat kocsiján. - A csoport tagjai közül Nat állt a legjobban anyagilag. A bátyja szemétszállítással foglalkozott, és megengedhette magának, hogy Curtéhöz hasonló terepjárót tartson.

- Stew, te itt maradsz! - fordult Mansonhoz a parancsnok.

- Egy frászt! - tiltakozott a fiú. - Nem maradok ki a buliból!

- Ez parancs! - dörrent rá Curt. - Részeg vagy. Minimum öt üveggel többet ittál, mint bárki. Nem akarom, hogy elcseszd az akciót.

- A francba! - kiáltott fel Stew.

- Vita nincs! - mondta Curt, és rögtön ki is adta az utasítást a többieknek: - Indulás!

A dühösen káromkodó Stew Mansont hátrahagyva a csoport tagjai kiözönlöttek a biliárdteremből, a hosszú útra tekintettel a bárpultnál alaposan fölszerelkeztek sörrel, majd tülekedve mindenki felszállt a kijelölt járműre.

- Tarts megfelelő távolságot! - figyelmeztette Natet Curt, mielőtt beindította a kocsit. A fiú a hüvelykujját feltartva jelezte, hogy megértette az utasítást, és a következő pillanatban dobhártyát repesztő hangerővel elindította a Brutal Attack zenéjét. A kocsi hangszórói úgy dübörögtek, hogy félő volt, szétrázzák még a tengelytörő utakra tervezett terepjárót is.

A két autó elindult, és Nat pontosan betartotta az utasítást, kellő távolságra maradt Curttől. Félúton Long Islandre megálltak egy benzinkútnál, hogy mindenki könnyíthessen magán.

- Alig van sörünk - figyelmeztette Nat a vizeldében Curtöt. - Nem kanyarodhatnánk be a következő városba, hogy vegyünk?

- Amíg nem végzünk, nincs több sör! - utasította rendre határozottan a parancsnok.

Az út második szakaszát jóval gyorsabban tették meg, mint az elsőt, mivel New Yorktól távolodva erősen csökkent a forgalom. A nagyvárosi környezetet kis települések, farmok, vidéki udvarházak váltották fel.

Így is jóval elmúlt már éjfél, amikor behajtottak Sagamaunatuckba, egy kellemes kis üdülővárosba, amely a sziget környező része számára egyben kereskedelmi központnak is számított.

A kocsi sebességét jóval a megengedett hátár alá csökkentve Curt lassan hajtott végig a Fő utcán. Az üzletek többsége már régen bezárt, élet csupán a központi kereszteződésnél lévő két bárban volt. Az enyhe október közepi éjszakában nyitva maradt az ajtajuk, és látszott, hogy mindkettőben jócskán akad vendég. Halk, fülbemászó zene szűrődött ki belőlük az utcára.

- Kellemes, nyugodt kis város - állapította meg Steve.

- Bízzunk benne, hogy az is marad! - felelte Curt.

- Nézzétek csak! Ott egy kóser zsidó bolt! - kiáltott fel izgatottan a hátsó ülésen Carl, és a szélvédőn át előremutatott. - Látjátok azt a sok hülye, érthetetlen feliratot?

- Eszedbe ne jusson balhét csinálni! - mordult rá Curt. - Nem azért jöttünk!

Egy hónapja Steve-vel alaposan felderítették a terepet, és betéve tudták, hová, kell menniük. A növényvédelemmel foglalkozó vállalat központi telepe a Fő utcával párhuzamos utcában volt. Curt a következő sarkon balra kanyarodott, a Banks, majd ismét balra, a Hancock Streetre. A Wouton's Pest Control az utca jobb oldalán, földszintes épületben működött. A tetején fényes neonreklám hirdette, hogy a cég mezőgazdasági növényvédelemtől kezdve a rágcsálók irtásáig a legkülönbözőbb dolgokkal foglalkozik. Az épülettől jobbra drótkerítéssel körülvett, zárt parkoló volt. Mindössze három, a Wouton logójával - jókora, élénksárga és fekete csíkos darázzsal - díszített jármű állt benne - két teherautó és egy letakart csomagterű furgon. Curt az úttest szélére húzódott, leállította a motort, kikapcsolta a világítást, és jelzett Natnek, hogy álljon szorosan mellé.

- Hány készüléketek van? - kérdezte a leeresztett oldalablakon keresztül. Hogy a csoport tagjai akció közben kapcsolatot tudjanak tartani egymással, Curt vett néhány olcsó, kis hatótávolságú rádió adó-vevőt.

- Kettő - válaszolta az első ülésen Nat mellett helyet foglaló Kevin.

- Tessék még egy! - Curt átnyújtotta a készüléket. - A következő lesz a feladatotok! Két srácot készülékkel kiraktok a Hancock és a Willow sarkán, kettőt pedig visszavisztek a Hancock és a Banks kereszteződéséhez! Nat, te úgy helyezkedj el, hogy bármelyik csoportot pillanatokon belül fel tudd venni, ha szükség lesz rá!

- Mit fogunk csinálni? - kérdezte Kevin. - Csak állunk tétlenül a sötétben?

- Őrszemek lesztek, te hülye! - mordult rá Curt. - Figyeltek, és azonnal jelzitek, ha észrevesztek valakit.

- Kit figyeljünk? - makacskodott tovább Kevin. - Olyan csönd van itt, mint a kriptában.

- A zsarukat! Legutóbb, amikor Steve-vel itt jártunk, többször is összeakadtunk velük, folyamatosan járőröztek. Bízzunk benne ahogy ezúttal nem jönnek erre, de ha igen, valamivel el kell terelnetek a figyelmüket. Kössétek le őket, amíg mi megszerezzük a teherautót!

- Mire gondolsz? - próbált pontosabb eligazítást kapni a fiú.

- Mit tudom én! Csináljatok egy kis felfordulást! - válaszolta az értetlenségtől elkeseredve Curt. - Kiabáljatok, hívjátok fel magatokra a figyelmet! Úgy néztek ki, hogy ha a rendőrök meglátnak benneteket, biztosan nem mennek tovább. Ha be akarnak vinni a kapitányságra, ne hőbörögjetek, és bármit kérdeznek is, ne válaszoljátok! A legrosszabb, ami történhet, hogy éjszakára bent tartanak benneteket. Nem lesz semmi bajotok, legfeljebb alszotok egyet.

- Értettem - szólt át a volán mögül Nat.

Kevin még vitatkozni próbált, elmondani, hogy semmi kedve rendőrségi fogdában tölteni az éjszakát, de Nat a fejére csapott, és rámordult, hogy hallgasson.

- Szólj, ha mindenki a helyén van! - figyelmeztette Curt.

- Rendben - mondta Nat, és sebességbe kapcsolva, lassan továbbhajtott.

Tizenöt méternyire távolodhatott még csak, amikor rendőrautó kanyarodott be előttük a sarkon, és feléjük tartott.

-A francba! - kiáltott idegesen Curt. - Húzódjatok le! Egy másodperccel előbb kapták le a fejüket, hogy a járőrkocsi reflektorai végigpásztázták a járművüket.

- Ettől féltem! - suttogta a volán mögött lapulva Curt. A rendőrautó váratlan felbukkanása eszébe juttatta azt a kellemetlen kis közjátékot, amely a New Jersey-i sörfőzdéből származó érlelőtartály ellopásához társult. Egy éjjeliőr éppen akkor lepte meg őket, amikor a tartályt a padozathoz rögzítő jókora csavarok kitekerésével voltak elfoglalva. Curt nem volt elég előrelátó, elmulasztotta, hogy őröket állítson, ezért felkészületlenül érte őket az őr megjelenése. Sajnos, az őr néger volt, és Stew Manson, aki szokás szerint akkor is a kelleténél jóval több Olympian sört ivott, teljesen megvadult. "Nigger!" üvöltéssel vetette rá magát a fegyvertelen őrre, és teljes erőből fejbe vágta egy nehéz csavarkulccsal. A férfi koponyája szilánkokra tört, az akció pedig súlyos veszélybe került. Már nem egyszerű lopás, hanem gyilkosság részesei voltak. Curt akkor megfogadta, hogy a jövőben elővigyázatos lesz, többször nem vállal akkora kockázatot.

- Mit csinált Nat? - kérdezte Steve.

- Nem tudom - súgta Curt. - Semmit sem látok.

A rendőrautó lassan elhaladt mellettük, és amikor úgy érezte, hogy már elegendő távolságra van tőlük, Curt megkockáztatta, hogy kissé fölemelkedve megnézze a visszapillantó tükörben. Szerencsére a rendőrök nem álltak meg, továbbmentek, és elkanyarodtak jobbra, a Bank Street felé. Előrenézve Curt látta, hogy Nat megállt a kereszteződésnél, és ketten kiszálltak a kocsiból. Becsapták maguk után az ajtót, a kocsi továbbhajtott, ők pedig eltűntek az árnyékban.

Curt hosszan kifújta a levegőt, és rájött, hogy izgalmában másodpercek óta visszatartotta a lélegzetét.

- Bízzunk benne, hogy nem jönnek vissza egy darabig! - mondta a hátsó ülésről Carl.

- Nem vagyok biztos benne - válaszolta Steve.

- Egyetértek - csatlakozott hozzá Curt -, de a teherautót akkor is meg kell szereznünk.

- Mi volna, ha holnap este jönnénk vissza érte? - vetette fel Steve.

- Ugyanez lenne a helyzet, és különben is, megígértük Jurijnak, hogy még ma éjjel nála lesz.

Feszülten, egyetlen szó nélkül várakoztak néhány percig, végül Mike törte meg a hosszúra nyúlt csöndet: - Maradt valakinek söre?

- Amíg nem végzünk, nincs több ivás! - utasította rendre Curt. Megdöbbent, valahányszor tapasztalta, milyen gyerekesen tudnak viselkedni az emberei. Néha arra gondolt, hogy a legelemibb józan ész is hiányzik belőlük.

Amikor már komolyan aggódni kezdett, mert nem tudta, mi lehet a többiekkel, az adóvevője halkan jelzett. Megnyomta a "vétel" gombot, és a sercegésen át is hallotta, amint Nat közli, hogy mindenki a helyén van.

- Rendben! - válaszolt Curt, és a készüléket kikapcsolva odaszólt a többieknek: - Gyerünk!

Clark álkulccsal és elemlámpával, Mike pedig néhány kis csavarhúzóval, drótvágóval és egy darab szigetelt vezetékkel a kezében ugrott ki a gépkocsiból. Curt a tűzoltóállomásról elhozott csavarvágóért nyúlt, a dzsekije alá dugta, és pillanatra összerezzent, mert még a trikóján keresztül is érezte a vastag acélpofák hidegét.

- Viselkedjetek úgy, mintha ide tartoznánk! - figyelmeztette a lelakatolt kapuhoz közeledve a többieket. Tudta, hogy ha bárki kinéz a környező bérházak ablakán, azonnal észreveszi őket. A parkolóban egyetlen lámpa sem égett ugyan, de az éjszaka kristálytiszta volt, a hold és a csillagok fényesen ragyogtak.

- Melyik teherautót visszük el? - kérdezte Clark.

- Azt hiszem, a nyitottat - válaszolta Curt. - Attól függ, mit találunk a platóján.

A kérdés eszébe juttatta Steve-vel közös, egy hónappal korábbi felderítő útjukat. Hosszas keresgélés után jutottak el Sagarpaunatuckba, és az első, amit a Fő utcán megláttak, ez a bizonyos, nyitott rakodóterében különleges berendezést hordozó teherautó volt. Szakállas, baseballsapkás sofőrje igen közvetlennek, beszédesnek bizonyult. Egy gyorsbüféből jött, nyilván jól beebédelt, és készséggel válaszolgatott a kérdéseikre.

- Igen, permetezőgép - mondta, és rögtön ki is javította magát: - Pontosabban porszóró. Nem folyadékkal működik, hanem szilárd anyaggal.

- Komoly berendezésnek látszik - jegyezte meg a tekintetét Steve-re villantva Curt. Pontosan ilyen gépet kerestek.

- De még milyen komoly! - A férfi büszkén rávert a vezetőfülke ajtajára. - A legjobb, amit kapni lehet. Power Row Crop Dustelnek nevezik.

- Hogy működik? - faggatta tovább Curt.

- A növényvédő szert ide kell tölteni - válaszolta a sofőr a sötétzöld tartályra mutatva. A jármű, és a platójára szerelt berendezés is zöld volt: kivéve a fúvókákat, amelyeket élénk narancssárgára festettek. - Sűrített levegő nyomja át az adagolón, és a fúvókák szórják szét a megfelelő irányba.

- Szóval hatékony?

- Az nem kifejezés! A ventilátor percenként huszonkétezres fordulatszámmal működik. Ilyen teljesítmény mellett a fúvókákból származó levegő sebessége óránként majdnem százötven kilométer.

Curt és Steve elragadtatása jeléül nagyot füttyentett, és miután elbúcsúztak a férfitól, jól megfigyelték, hová megy a teherautóval, amelynek megszerzésétől reményeik szerint már csak percek választották el őket.

- Nézzük nincsenek-e a közelben a rendőrök! - mondta Curt, és a rádiót bekapcsolva mindkét őrcsapattal váltott néhány szót. Miután megbizonyosodott, hogy nincs veszély, a csavarvágóval elmetszette a kapun a lakat szárát, a szerszámot odaadta Steve-nek, és lefeszítette a zárat. A kapu enyhe nyikorgással kitárult.

- Igyekezzünk! - mondta a többieknek Curt, és futólépésben a kiszemelt teherautóhoz vezette őket.

Steve megemelte a platót takaró ponyvát, és a holdfényben előtűnt a sötétzöldre festett porszóró.

- Rendben. Kezdhetitek! - szólt Curt Mike-nak és Clarknak.

Clark begyakorlott mozdulatokkal pillanatok alatt kinyitotta a vezető felőli ajtó zárját, és Mike-ra pillantott.

- Nyisd ki az ajtót! - mondta az. - Ha megszólal a riasztó, azonnal nyisd fel a motorháztetőt!

- Egy pillanat! - szólt rájuk Curt. - Azt akarod mondani, hogy működésbe léphet a riasztó?

- Ha bekapcsolva hagyták, nem lehet megakadályozni - válaszolta Mike. - Nem fog sokáig szólni, ha hozzáférek, hamar kikapcsolom.

Curt idegesen körbehordozta tekintetét a környező házakon. Látta, hogy az utca túloldalán néhány lakásban még ég a villany, de mivel tudta, hogy nincs más lehetőség, intett Clarknak, hogy kezdheti.

Abban a pillanatban, ahogy a fiú kinyitotta az ajtót, a teherautó riasztója szaggatottan megszólalt, az irányjelzői villogni kezdtek. Clark kinyitotta a motorháztetőt, Mike felrántotta, és pár másodperc múlva a hang és fényjelzés is megszűnt. Amikor Mike óvatosan, halkan visszacsukta a motorháztetőt, Clark már a vezetőfülkében ült, és a kormányoszlop alatt matatott.

- Nem látok rendesen - mondta és hátranyújtotta a kezét a nyeles elemlámpáért.

Curt az éles szirénahangtól még mindig csengő füllel nézett előbb jobbra, aztán balra, végig az utcán. Arra számított, hogy a lakásokban mindenütt villanyt gyújtanak, de a környéken lakókat láthatóan nem zavarta a riasztás. A rádiója ellenben halkan sípolni kezdett.

Miközben a füléhez emelte, a teherautó motorja lassan, nehézkesen beindult, de rögtön le is állt.

- A francba! Úgy látszik, lemerült az akkumulátor! - szitkozódott most már a volán mögül Clark. - Ki tudja, mióta áll itt ez a vacak.

Curt megnyomta a "Vétel" gombot, és a szokásos halk recsegésen át Nat gondterhelt hangját hallotta: - Baj van.

- Micsoda? - kérdezte idegesen Curt.

- Kevin és Luke kiszúrt két buzit, és utánuk ment.

- Ó, a fenébe! Azonnal hívd vissza őket, és a többieket is!

- Értettem.

Curt a készüléket kikapcsolva elkeseredve széttárta a kezét.

- Mi történt? - érdeklődött Steve.

- Ne is kérdezd! - felelte a csoport vezetője. - Megölöm ezeket a barmokat!

- Van indítókábeled? - kérdezte Clark. - Úgy tűnik, meg kell bikázni ezt a vacakot.

- Mi jöhet még?! - Curtnek nem tetszett az ötlet, hogy a kocsijával beálljon a parkolóba, de belátta, hogy nincs más választása. Alig szállt be a kocsiba, Nat odaért mellé a Willow Street felé tartva, és üdvözlésként megnyomta a dudát, Matt és Carl pedig vigyorogva, lelkesen integetett mögüle. Curt elfojtott egy kitörni készülő dühös káromkodást, és azt kérdezte magától, hogyan jutott eszébe összeállni ennyi féleszű, hóbortos kölyökkel. Gyorsan behajtott a parkolóba, megállt a teherautóval szemben, és anélkül, hogy a motort kikapcsolta volna, felnyitotta a motorháztetőt. Az ülés alól indítókábeleket kapott elő, és az egyik végüket Mike kezébe nyomta. Mihelyt az akkumulátorokat összekapcsolták, a teherautó motorja életre kelt.

- Ezzel megvolnánk! - mondta idegesen Curt, miután levették a kábeleket. - Steve, vigyétek ezt a vacakot Clarkkal a White Pride-hoz, de ne a városon át, hanem balra, Hancock felé menjetek! Eszetekbe ne jusson túllépni a megengedett sebességet! Ha a zsaruk elkapnak benneteket, az egész akciónak vége. Mike, te velem jössz!

- De hát a White Pride már zárva lesz - vitatkozott Steve.

- Ébresszétek fel Jeffet! A rohadt életbe, mindennel nekem kell törődnöm?!

Curt dühösen visszaszállt a kocsijába, hátratolatott, és mihelyt Clark elhaladt mellette a teherautóval, rögtön ki is szállt.

- Hová mégy? - kérdezte értetlenül Mike.

- Bezárom a kaput. Nem akarom, hogy felfigyeljenek rá a zsaruk.

Miközben a nyikorgó kapuszárnyakat behajtotta, Curt nyaka libabőrös lett, mert a Willow Street irányából segélykiáltást hallott.

A volán mögé visszapattanva erős gázt adott, és a hangok irányába száguldott.

- Hallottad? - kérdezte Mike.

- Hogy a fenébe ne hallottam volna?!

- A rohadt életbe! Kimaradok minden jóból! - elégedetlenkedett a fiú.

Curt megsemmisítő pillantást küldött felé, de megállta, hogy ne dörrenjen rá, megtartotta magának, amit gondolt. A kereszteződés közepén fékezett le, hogy mindkét irányban belássa a Willow Streetet. Nat kocsija fél háztömbnyire tőle, a város kereskedelmi negyedébe vezető utcaszakaszon parkolt.

Curt heves mozdulattal elfordította a kormányt, feléje száguldott, közben a szeme sarkából látta, hogy jobbra, egy füves térségen többen ütnek, rugdosnak két füvön fekvő, védekezve összekucorodó alakot. A hangzavar már fölkeltette a környéken lakók figyelmét, mert a környező házakban sorra gyulladtak fel a villanyok. Valahonnan a távolból rendőrautó kezdetben gyenge, majd egyre hangosabb szirénázása hallatszott

- A fenébe! - kiáltotta Curt. Nat kocsija mellett lefékezve a visszapillantó tükörbe nézett, és meglátta a sarkon befordulva feléjük közeledő rendőrautó villogó vészjelzését. - Zavard vissza őket Nat kocsijába! - kiáltott az utasülésről kipattanó Mike után. A fiú egyetlen szóval sem vitatkozott, tisztában volt vele, hogy meleg helyzetbe kerültek. Curt a visszapillantó tükörben figyelte a közeledő rendőrautót. Első gondolata az volt, hogy lehasal az ülésre, és hagyja, hadd gyűjtse be a járőr a randalírozókat, de aztán másképp döntött. Több tucat vad autós rally résztvevőjeként tudta, hogy egy gépkocsit úgy lehet a legkönnyebben használhatatlanná tenni, ha elölről beletolatnak. A kérdés csupán az volt, hogy a rendőrautó mögötte áll-e meg, ahogy remélte. Szerencsére ez történt. Mihelyt a magányos rendőr ajtót nyitott, és elkezdett kikászálódni a volán mögül, Curt villámgyorsan hátramenetbe kapcsolt, és a padlóig nyomta a gázpedált. A terepjáró csikorgó kerekekkel lódult neki, és a rövid távolságon is jócskán felgyorsult. Bár felkészült rá, az ütközés ereje hátracsapta Curt fejét. Éles reccsenés hallatszott, mint amikor izmos kéz sörösdobozt roppant össze, és a rendőrautó szirénája elhallgatott. A kocsi motorházának teteje felpattant, sűrű gőz lövellt ki alóla: Curt ennél is fontosabbnak tartotta, hogy a vezetőülés felőli ajtó az ütközés erejétől kiszakadt, és a rendőr hasra vágódva elterült az úttesten.

- Hála istennek! - mondta elégedetten Curt, és előremenetre váltva erős gázt adott. Az ütközéskor a rendőrautó első lökhárítója beleakadhatott a kocsijába, mert pár méteren át maga után vonszolta, de aztán gyors tolatással és előremenettel sikerült leráznia magáról. Mielőtt továbbment volna, még belenézett a visszapillantó tükörbe, és meggyőződött róla, hogy a rendőr továbbra is mozdulatlanul fekszik az úttesten.

Nem messze a csoport tagjai nevetve, lelkesen kiabálva szálltak vissza Nat kocsijába, kivéve Mike-ot, aki visszarohant hozzá. A füvön két alig kivehető, mozdulatlan alak feküdt.

- Hé! Nem semmi, amit a zsaru járgányával csináltál! - kiáltotta lelkesen Mike, miután a visszapillantó tükörben szemügyre vette az összetört rendőrautót. A motorházból előtörő gőz addigra már megszökött, a kocsi csak enyhén füstölgött, és a vészvillogója működött tovább.

Curt nem válaszolt, Nat kocsija mellé száguldott, és a pedált vadul megnyomva csikorogva fékezett. - Ide figyeljetek, majmok! - kiabált át a másik járműbe. - Nem álltok meg sehol, nem lépitek túl a megengedett sebességet, és egyenesen a White Pride-ba mentek. Megértettétek?!

- Meg! - válaszolta az általános röhögést túlharsogva Nat. Curt elkeseredett fejrázással indult tovább - az egész akció olyan volt, mint a visszájára fordult, elfuserált filmvígjáték.

- Azt hiszem, a zsani kocsija fel fog robbanni - jegyezte meg Mike. Curt a visszapillantó tükörbe nézett, és már azon volt, hogy elmondja, amit a fiú lát, az csak gőz, a felhevült fémrészekkel érintkező hűtőfolyadék párája, de elakadt a szava, amikor meglátta "katonái" újabb, az addigi hülyeségüket betetőző, ostoba akcióját. Nat, mielőtt elindult, nagy sebességgel visszatolatott, és átgázolt az úttesten tehetetlenül fekvő rendőrön. Curt összerándult, látva az értelmetlen kegyetlenséget. Értékrendjében a kisvárosi rendőrök külön kategóriát alkottak, a kormány ügynökeivel és a nagyvárosi rendőrökkel szemben őket nem tekintette ellenségnek.

Mike mereven előrenézett, és csak amikor a következő sarkon bekanyarodtak, akkor szólalt meg:

- Tudom, miért ment Kevin és Luke a két buzi után.

- Gondolom - válaszolta különösebb érdeklődés nélkül Curt. Már eldöntötte magában, hogy bármi lesz is a magyarázat, a támaszpontra visszatérve mind a tíz körméről lekapja Kevint és Luke-ot, egyszer és mindenkorra az agyukba vési, hogy az utasításait - még ha közvetettek is - nem szeghetik meg.

- Vegyes páros volt. Az egyik fehér, a másik nigger, és egymás kezét szorongatták - folytatta Mike.

- Az más! - válaszolta őszintén Curt. Fajgyalázás! Megértette, hogy a fiúk képtelenek voltak elviselni ilyen ocsmányságot.

Jurij szeme felpattant. A kereveten feküdt, ott nyomta el az álom, és nem tudta, mitől ébredt fel. Az órájára nézett - hajnali egy múlt, de Connie szobájából még mindig hallotta a televíziót.

Néhány válogatott orosz káromkodás kíséretében tapogatózva lerakta a padlóra a lábát, és megkereste a papucsát. Mióta taxisofőrként dolgozott, Jurij megszokta a hajnali kelést, és mindig korán feküdt le, úgyhogy szinte semmit nem tudott Connie esti szokásairól azonkívül, hogy tovább maradt fent, mint ő. A hajnali egy azonban még annál is későbbi időpont volt, mint amire számított. Elképzelhetőnek tartotta, hogy az asszony tévénézés közben elaludt anélkül, hogy megette volna a jégkrémet. Felállt, és rögtön össze is rándult a-halántékába hasító fájdalomtól. Hányingert érzett, és hogy szabaduljon, gyorsan letakarta a dohányzóasztalon hagyott, a hosszú állásban undorítóvá vált pizzamaradékot.

Fáradt volt, levert, és hogy erőt gyűjtsön, rendezhesse a gondolatait, sietve felhajtotta a poharában maradt, mindössze szűk kortyra elegendő vodkát. Valamit tennie kellett, nem várhatott tovább. amíg Connie méltóztatik kérni a jégkrémjét.

Az ajtó előtt pillanatra megállt, hirtelen nem tudta, hogy kopogjon-e, vagy a szokásos módon figyelmeztetés nélkül benyisson. Végül az utóbbi mellett döntött.

Connie klasszikus filmet nézett éppen, és az ajtónyitásra egy pillanatra elkapta a készülékről a tekintetét. Bal szeme dagadtabbnak látszott, mint korábban. Az ágybetét mellett, a padlón az üres pizzásdoboz árválkodott.

- És a jégkrém? - kérdezte reszelős hangon Jurij.

- Te még nem alszol? Mi történt? Beteg vagy? - kérdezett vissza az asszony.

- Csak fáradt.

- Azt hittem, már régen lefeküdtél.

- Aludtam kicsit a heverőn - mondta Jurij. - Hozzam a jégkrémet?

- Állandóan csak ezt ismételgeted! - csattant fel Connie. - Késő van. Már én is majdnem elaludtam.

- Ugyan már! - vitatkozott a férfi. - Te mondtad, hogy rendeljek.

- Biztos, hogy nem vagy beteg? - kérdezte újból Connie. - Furcsán viselkedsz.

- A rohadt életbe! - kiabálta türelmét vesztve Jurij. - Mondtam már, hogy rosszul érzem magam, mert megütöttelek, és összetörtem a tévédet. Megpróbálom valahogy jóvátenni, de te azt sem engeded.

- Na végre! Így már jobb - nyugtázta a megszokott, ingerült hangot Connie. - Hozd, ha annyira akarod! A pizzásdobozt is kiviheted, ha már a konyhába mégy!

Jurij aggodalma nem múlt még el, de némi megkönnyebbüléssel vitte ki a kiürült dobozt a konyhába. Elővette a hűtőből a jégkrémet, és egy kanállal bevitte Connie-nak.

Az asszony saját súlyával küszködve nagy nehezen félig ülő helyzetbe tornázta magát, és elvette a jégkrémet.

- Valaki kinyitotta a dobozt! - csattant fel ingerülten, és a tekintetét Jurijra szögezve várta a magyarázatot.

- Belekóstoltam - hazudta a férfi.

- Anélkül, hogy megkérdeztél volna! - mondta szemrehányóan Connie.

Jurij erre nem válaszolt, az ágy mellett álló telefont figyelte. Korábban nem gondolt rá, hogy a jégkrém hatását érezve Connie esetleg feltárcsázhat valakit, és elpanaszolhatja a tüneteket. Tennie kell valamit, megakadályozni, hogy orvost hívjon!

- Hozzád beszélek! - mondta erőszakosan az asszony. - Tudod, hogy utálom, ha beleturkálnak az ételembe!

- Egy falatot ettem csak - mentegetőzött. Jurij.

- Biztos?! - támadott tovább Connie.

- Igen. Nézd csak meg!

Az asszony morogva felnyitotta a dobozt. A jégkrém felülete sima volt, mintha hozzá sem nyúltak volna.

Jurij lázasan törte a fejét, megpróbált ürügyet találni, hogy Connie gyanakvásának felébresztése nélkül eltávolítsa a szobából a telefont.

- Nem látom, honnan vettél - mondta homlokráncolva az asszony.

- Egészen kicsi falat volt, észre sem lehet venni. Felejtsd már el, az isten szerelmére! Egyél!

- Jól van, na! Hagyj békén! - sértődött meg Connie.

- Máris! - felelte készségesen Jurij. - Csak szólj, ha befejezted!

Connie nem akart hinni a fülének. Gyanakodva nézett a férfira, mielőtt visszafordult volna a képernyő felé. - Majd meglátom. Vagy szólok, vagy nem - felelte.

Jurij kihátrált a szobából, és mielőtt félig behúzta volna maga után az ajtót, még látta, hogy a felesége a szájába veszi az első falatot. A nappaliba visszatérve úgy helyezkedett el a heverő szélén, hogy szemmel tudja tartani a hálószoba ajtaját. Keskeny rést hagyott csak, de azon keresztül is látta az ágybetét végét és Connie lábfejét.

Úgy érezte, mintha az idő ólomlábakon vánszorogna. Nem lehetett ugyan biztos benne, hogy Connie az összes jégkrémet megeszi, de nagyon meglepőnek tartotta volna, ha egy falatot is hagy azok után, hogy belekezdett. A filmnek, bár a kísérőzenéje többször is a befejezést jelző magasságokba szárnyalt, sehogyan sem akart vége szakadni. Miközben hallgatta, Jurij azért fohászkodott, hogy Connie keljen föl, menjen ki kis időre a fürdőszobába, és legyen alkalma ellopni az ágya mellől a telefont.

Háromnegyed óra múlva teljesült csak a vágya, amikor a filmnek valóban vége lett.

Az árulkodó hangokat hallva Jurij felpattant, az ajtóhoz ugrott, és szélesre tárta. A jégkrémes dobozt az ágy mellett látta, a kanál legvége állt csak ki belőle, de, sajnos, a fürdőszoba ajtaja is résnyire nyitva maradt. A szobában sötét volt, csak a tévében futó reklám fényei villóztak.

Jurij hevesen dobogó szívvel lépett az ágy melletti asztalkához, és a szeme sarkából a fürdőszobát figyelte, de Connie-t nem látta. Megemelte a telefont, és úgy tartotta, hogy a zsinór megfeszüljön, pontosan lássa, hová vezet. Valahol a szennyes tányérokkal és poharakkal teli asztalka mögött ért véget.

Miközben benyúlt mögé, hogy kitapogassa a csatlakozót, óvatlanul meglökte az asztalt, felborított és lelökött róla néhány poharat. A poharak csörömpölve estek a padlóra.

Félve, hogy Connie pillanatokon belül megjelenik, heves mozdulattal kitépte a falból a zsinórt, és közben újabb poharat vert le. Aggodalma hamar beigazolódott - alig hajolt le az üres jégkrémes dobozért, a fürdőszoba ajtaja kivágódott, és a fogát mosó Connie szétfolyó alakja bukkant fel.

- Mi volt ez a csörömpölés? - kérdezte, és a szájához kapta a kezét, nehogy elcsöppentse a fogkrémet.

- Nem tudom - válaszolta természetesnek szánt hangon Jurij. - Biztosan valami a tévében. - Bal kézzel a telefont tartotta a háta mögött, jobbjában a kiürült jégkrémes poharat szorongatta. Hogy természetesebben hasson a viselkedése, kissé megemelte, és úgy közölte: - Csak ezért jöttem.

Connie változatlanul el volt képedve, nem tudta mire vélni a viselkedését, de nem válaszolt, csak szúrós pillantást vetett rá, a szájába nyomta a fogkefét, és visszament a fürdőszobába.

Jurij megkönnyebbülve hagyta ott a szobát, és futott át a konyhába. Első dolga volt, hogy a telefont a mosogató alá rejtse, aztán gondosan elmosta a jégkrémes poharat, és úgy dobta ki. Ugyanazt csinálta a kanállal, a korábban használt tállal és villával is.

Reszkető kézzel jókora adag vodkát töltött magának, és egyből lehajtotta, reménykedve, hogy attól megnyugszik. Arra számított, hogy amit eltervezett, sokkal könnyebb lesz, és meglepődve, erős csalódással vette tudomásul, milyen ideges.

A heverőhöz visszatérve leült, és türelmetlenül várt. Szerencsétlenségére fogalma sem volt, meddig kell ott rostokolnia, és egy idő után azon kezdte törni a fejét, mi lesz, ha Connie elalszik, mielőtt a mérgezés tünetei jelentkeznek, és simán átalussza magát a halálba.

A feleségével kapcsolatos gondjain túl az is erősen aggasztotta, hogy bár hajnali két óra is elmúlt, a permetezőgéppel felszerelt teherautó még nem érkezett meg. Pedig Curt megígérte! Törte a fejét, de egyelőre nem tudta eldönteni, milyen hatással lesz ez a Rozsomák hadműveletre.

Nyugtalansága ellenére Jurij újból elaludt, és félórával később, amikor felébredt, az előző alkalomtól eltérően pontosan tudta, mi zavarta meg az álmát. Connie szólongatta, de valahogy egészen furcsán. Mintha részeg lett volna, nem tudta tisztán kiejteni az R betűt.

Jurij felállt, de hirtelen megszédült, és kénytelen volt megkapaszkodni a heverő karfájában, mielőtt rogyadozó lábbal elindult a felesége hálószobájába. A küszöbön megállva szélesre tárta az ajtót, és látta, hogy Connie a szokásos pózban, lustán elnyúlva fekszik ugyan az ágyon, de a tekintete furcsán megváltozott - dac, ellenséges indulat helyett félelem sugárzott belőle.

- Szóltál? - kérdezte Jurij.

- Rosszul érzem magam - válaszolta a szavakat nehezen formálva Connie.

- Mi van már megint?! - csattant fel szándékos ingerültséggel a férfi.

- Fáj a hasam. Hánytam is. Azt hiszem, megártott a jégkrém.

- Ugyan már! Ha valamivel elrontottad a gyomrodat, akkor az a pizza - ellenkezett Jurij. - Nekem például mindig hányingerem lesz a szardellától.

- Nem is az a legnagyobb baj - panaszkodott tovább Connie.

- Hanem mi?

- Nem látom rendesen a tévét - válaszolta a T-t csak többszöri próbálkozás után, nehezen kimondva az asszony. - Két készüléket látok.

- Kapcsold ki! Aludj! Késő van.

- Nem tudok aludni. Elmúlt az álmosságom, és félek, mert kettőt látok.

- Takard le a bedagadt szemedet! - tanácsolta Jurij. Connie szó nélkül engedelmeskedett.

- Most milyen?

- Kicsivel jobb - válaszolta az asszony. - Már csak egyet látok.

- Szólj, ha kell valami - mondta Jurij, és kifelé indult.

- Más baj is van - szólt utána nehezen artikulálva Connie. - Szomjas vagyok. Csontszáraz a szám.

- Igyál egy kis vizet! - tanácsolta a férfi, és kezdte behúzni maga után az ajtót.

- Félek fölkelni. Az előbb, amikor megpróbáltam, szédülni kezdtem, a lábam kis híján összecsuklott.

- Nem is csoda, amilyen hájas vagy!

- Kérlek, hozz egy kis vizet!

Jurij hiába törte a fejét. nem tudta eldönteni, hogy a szomjúságérzetnek van-e valamilyen köze a toxinhoz, abban viszont biztos volt, hogy a kettős látásnak és a nehéz beszédnek igen. A hányás ugyanakkor aggasztotta, a sors kegyetlen fintorának tartotta volna, ha Connie azért menekül meg a haláltól, mert túl sokat adott neki a végzetes szerből. Azt sem tartotta azonban kizártnak, hogy a hányingert a toxin felszívódása okozza. Nem tudta, hogyan zajlik le az embernél a húsmérgezés, tapasztalatai kizárólag egerekre, patkányokra, kutyákra és majmokra korlátozódtak.

- Rendben. Mindjárt hozom.

- Talán jobb volna, ha bemennék a kórházba - mondta a K betűt nagy nehézség árán kiejtve Connie.

- Ugyan már! Egy kis hányinger miatt? Ne légy nevetséges!

- Félek! Rosszul érzem magam.

- Hozom a vizet - mondta Jurij, és az ajtót behúzva a konyhába indult. A vállalkozás, amibe belekezdett, erősebben próbára tette az idegeit, mint korábban feltételezte. Ha Connie orvos kezébe kerül, gondolta, az könnyen megállapíthatja a helyes diagnózist. Már megnyitotta a mosogató csapját, amikor hirtelen hangos dörömbölést hallott. A váratlan hangtól összerezzent, olyan félelem támadt benne, amelyet csak az érthet meg, akinek már volt alkalma zsarnokság uralma alatt élni. Két kézre fogta a poharat, és hogy megnyugodjon, ivott néhány kortyot. Reszkető lábbal ment az ajtóhoz, hogy megnézze, ki az. Connie annyira lekötötte minden gondolatát, hogy Curt az eszébe sem jutott mindaddig, amíg a kémlelőnyíláshoz hajolva meg nem pillantotta. Steve is vele volt, a kezét zsebre dugva valamivel mögötte állt, félárnyékban.

Jurij pillanatra megkönnyebbült, de még ki sem nyitotta az ajtót, magában káromkodni kezdett, mert eszébe jutott, hogy a legrosszabbkor jöttek.

- Ajándékot hoztunk, haver! - mondta köszönés helyett Curt, és a válla fölött hátramutatott.

Jurijnak meresztenie kellett a szemét, hogy meglássa a sötét utcán álló teherautót. Némi nehézség árán kibetűzte az oldalán lévő feliratot, és rögtön megkérdezte, van-e rajta permetező.

- Tegyük be a garázsba! Beszélni aztán is ráérünk róla - válaszolta Curt.

- Várjatok kicsit! - kérte Jurij. Becsukta az ajtót, a konyhába rohanva felkapta a vizespoharat, és bevitte Connie-nak. Az asszony megpróbálta elvenni, de hiába nyúlt érte, elhibázta, és a karja erőtlenül lehanyatlott.

- Gyenge vagyok - panaszkodott. - Alig kapok levegőt.

- Semmi baj. Majd tartom - válaszolta Jurij, és fölé hajolva az ajkához érintette a poharat. Connie megpróbált inni, de a korty félrement, köhögni kezdett, elvörösödött, és a víz végigfolyt az állán.

- Mindjárt jövök! - mondta Jurij. Az ágy melletti asztalkára akarta tenni a poharat, de nem talált helyet, úgyhogy lerakta a korábban összetört poharak cserepei közé. Connie mondani akart valamit, de nem figyelt rá.

A szobából kisietve felkapta a konyhában a kulcscsomóját, és a bejárathoz szaladt. Amikor kinyitotta, rögtön látta Curtön, hogy nagyon elégedetlen.

- Kösz, hogy itt hagytál bennünket ebben a rohadt sötétben! - mondta dühösen a barátja.

- Ne haragudjatok! - Jurij sietve behúzta maga mögött az ajtót. - Connie épp most tart a dolog közepén.

- Ezt meg hogy értsem?! - kérdezte ingerülten Curt.

- Csak nemrég kapta meg a toxint - magyarázta a garázs felé menet Jurij. - Már jelentkeztek az első tünetek.

- Biztos vagy benne, hogy elpatkol? - kérdezte a szorosan mögötte haladó Curt. Steve közben visszament a teherautóhoz, hogy mihelyt a garázsajtó kinyílik, beálljon vele.

- Azt hiszem - mondta Jurij, és szélesre tárta az ajtót.

- Egy pillanat! - Curt hevesen megmarkolta a karját, és maga felé penderítette. - Itt most nincs helye találgatásnak! A legapróbb tévedés is veszélybe sodorhatja az egész akciót. Határozott választ kérek!

- Annyit adtam neki, hogy attól egész Brooklyn kihalna! - vágott vissza idegesen Jurij. - Remélem, ez elég jó. Hagyj már békén!

Pár másodpercig szikrázó szemekkel nézték egymást a garázsajtóban állva.

- Szeretnék biztos lenni abban, hogy végre megérted, mennyire fontos a biztonság - törte meg Curt a csendet. - Ez az egész felhajtás a hülye feleséged körül rettenetesen idegesítő!

- Megmondtam, hogy el fogom intézni, és állom is a szavam!

- Remélem, mostantól nem vállalhatunk több kockázatot. Már mondtam, hogy fölfedeztem a csoportunkban egy téglát, Brad Cassidyt, de azt nem, hogy az FBI-nak dolgozott.

- Ne! - nyögött fel elszörnyedve Jurij. - Mit köpött be?

- A Rozsomák hadműveletről semmit - nyugtatta meg Curt. - Általában a csoportunk érdekli őket, de a fiúk közül egyik sem sejti, mire készülünk, úgyhogy nem vagyunk közvetlen veszélyben. Az Interneten szúrhatták ki Steve-et, amikor kapcsolatba lépett más csoportokkal. De azért nagyon óvatosnak kell lennünk. Minél előbb végrehajtjuk, amit elterveztünk, annál jobb.

- Szerintem is - értett egyet Jurij.

- Gondoltál már rá, hogy a másik készüléket átállítsd, és azon is lépfenetoxint gyárts?

- Megcsinálom, mihelyt lesz rá időm. Talán már holnap. Ahogy Connie-t elintéztem.

- Rendben - mondta valamelyest megnyugodva Curt. - Vigyük be ezt a rohadt teherautót, mielőtt valaki észreveszi! A szomszédok biztosan csodálkoznának, ha meglátnák, nem értenék, hol kell itt permetezni az éjszaka közepén.

Jurij azonnal villanyt gyújtott, és mihelyt Steve beállt a taxi mellé, azonnal becsukta az ajtót.

Curt a kocsi hátsó részéhez ment, határozott mozdulattal visszahajtotta a ponyvát, és állával a platóra szerelt készülék felé bökve megkérdezte:

- Ismerős?

- Nem igazán - vallotta be Jurij. - De azok a narancssárga csövek úgy néznek ki, mintha fúvókák lennének.

- Talált! - Curt elégedetten rácsapott a berendezésre. - Ez a Power Row Crop Duster. Bármilyen port teszel bele, pillanatok alatt szétteríti. - Ahogy a sofőr annak idején, a terepszemle alkalmával, ő is a sötétzöld tartályra mutatott.

- Tehát föl sem kell oldani? - kérdezte Jurij olyan örömteli mosollyal az arcán, amilyennel kisgyerek néz a régen várt karácsony esti süteményre.

- Nem - felelte büszkén Curt. - Ügyes gép ez! Percenként harminc liter levegőt présel ki magából. A belé kerülő por mennyiségét tetszés szerint be lehet állítani.

- Tökéletes! - Jurij őszintén mondta ezt, a berendezés többet tudott, mint amennyire számított.

- Örülök, hogy tetszik. Gondolom, azt már mondanom sem kell, hogy nem volt könnyű megszerezni. Most rajtad a sor, hogy megcsináld, amit ígértél.

- Éppen azon vagyok. Ne aggódj, minden rendben lesz!

- Remélem - nyugtázta a fogadkozást Curt.

Kézfogással búcsúztak, Jurij megvárta, hogy a két amerikai visszaszálljon a kocsijába.

- Beszéljünk holnap! - mondta Curt, mielőtt bekapcsolta a motort. - Érdekel, mi történik a feleségeddel.

- Rendben - felelte Jurij. A garázs előtt állva megvárta, míg a Dodge Ram az Ocean View Lane-ről rákanyarodik az Oceanview Avenue-ra. Fáradt volt, de jobban érezte magát, mint a nap folyamán bármikor. Korábbi félelmei megszűntek, most már biztos volt benne, hogy a Rozsomák hadművelet rá eső részét végre tudja hajtani úgy, ahogyan eltervezte. Még halvány mosolyt is megengedett magának, amikor felötlött benne, hogy hamarosan a többi kiemelkedő szovjet hazafiéval együtt fogják emlegetni a nevét, és talán úgy fogják tisztelni, mint a Nagy Honvédő Háború hőseit.

Hirtelen feltámadó szél vágta ki, csapta többször is a ház falának a külső, szúnyoghálós ajtót, megriasztva és visszarángatva a jelenbe Jurijt. Összerázkódott, még rengeteg dolga volt. Hogy a megérdemelt dicsőség fényében sütkérezhessen, még egyet és mást el kellett rendeznie Connie körül. A házba visszasietve egyenesen a felesége hálószobájához ment, és pillanatra megállt előtte. Csak a televízió hangját hallotta, és óvatosan nyitotta ki az ajtót, nem tudva, mit talál odabent. Connie ugyanúgy feküdt az ágyon, ahogy hagyta, de az arcszíne észrevehetően megváltozott - lilás árnyalatú lett, különösen az ajka. Jurij óvatosan közelítette meg az ágyat.

- Connie! - Mivel választ nem kapott, enyhén meglökte az asszony vállát, de Connie erre sem reagált. A keze élettelennek tűnt, ahogyan megemelte, és mihelyt elengedte, tehetetlenül visszaesett az ágyra. Fölé hajolt, a szájához tette a fülét, és érezte, hogy nagyon gyengén lélegzik. A csuklóját megfogva, ki tudta ugyan tapogatni a pulzusát, de az is szokatlanul gyors és gyönge volt.

Jurij izgatottan fölegyenesedett, és azon gondolkodott, hogy hívja-e már a mentőket, vagy még várjon. Nehéz döntés volt, mert nem akarta, hogy Connie, ha rárakják a vészhelyzetekben kötelezőnek számító oxigénmaszkot, magához térjen. Félt, hogy ha ez bekövetkezik, beszámol az orvosoknak és az ápolónőknek a tüneteiről, ugyanakkor szerette volna, ha élve érkezik a kórházba. Remélte, hogy akkor kevesebb kérdésre kell válaszolnia, nem faggatják, arról, miért nem hívta korábban a mentőket.

Felkattintotta az ágy melletti lámpát, megemelte az asszony jobb szemhéját, és látva a kitágult, mozdulatlan pupillát, úgy döntött, hogy hívhatja a mentőket.

A konyhában a fali készülékről hívta fel a mentőket, és igyekezett természetes hangon beszélni. Közölte, hogy a felesége elájult, alig lélegzik, hamuszürke, és már az este is nehezen vette a levegőt. A mentők elkérték a címet, és megígérték, hogy mennek, amilyen gyorsan csak tudnak.

A hálószobába visszamenve Jurij ránézett az asszonyra, és belevágott az aggodalom, hogy mi lesz, ha a mentők észreveszik bedagadt bal szemét. Nem akarta, hogy tudják, megverte Connie-t, és felmerüljön bennük a gyanú, hogy talán a halálát is ő okozta. Mondhatta volna persze, hogy elesett, és beütötte a szemét, de ez nem lett volna meggyőző, mivel az ágyon feküdt. Miközben a megoldáson törte a fejét, tekintete a nyitott fürdőszobaajtóra esett, és támadt egy ötlete.

Megkerülte az ágyat, és megpróbálta felültetni az asszonyt, de Connie mérete, az ernyedt test óriási súlya miatt ez nem ment. Belátva, hogy nem fog boldogulni, változtatott a módszeren: a bal oldalára fordította, a hóna alá nyúlt, és a lábát az ágybetét szélében megvetve húzni kezdte.

Connie már félig lent volt az ágybetétről, amikor bekövetkezett a baj. Az ágy melletti kis szőnyeg kicsúszott Jurij lába alól, a férfi hátrazuhant, és a súlyos test ráesett, kis híján kiszorította belőle a szuszt.

Majd egy percig levegőért kapkodott, és már kezdett elhomályosulni a látása, amikor utolsó, elkeseredett próbálkozással sikerült oldalra fordulnia, és elkerülni a fulladást.

Nagy erőfeszítés árán tudott csak kiszabadulni Connie majdnem halálos szorításából. A legszívesebben elfutott volna, de a földbe gyökerezett a lába, és páni félelemben meredt a padlón heverő, mozdulatlan testre. Connie tehetetlenül, a halál küszöbén is kis híján megbosszulta, amit tett.

Jurijt a közeledő szirénázás riasztotta fel kábulatából, döbbentette rá, bármilyen nehéz is, gyorsan cselekednie kell. Azt megmagyarázni, hogyan került a felesége a szoba közepére, a leszakadt ágybetét mellé, még nehezebb lett volna, mint a szemén látható sérülést indokolni. Már bánta, hogy, hozzányúlt, úgy érezte, jobb lett volna, ha az ágyon hagyja, visszatenni azonban már nem tudta.

Az időhiány okozta félelem megsokszorozta Jurij erejét. Nagy küszködés árán ugyan, de sikerült a megfelelő irányba fordítania Connie-t, a hóna alá nyúlni és berángatni a fürdőszobába. Mivel ott számos dologba beverhette a szemét, azt a látszatot akarta kelteni, hogy ott esett el.

Miközben a mentőautó szirénázása egyre hangosabb lett, végignézett Connie-n és magán is, hogy lássa, nincs-e valamelyikükön árulkodó nyom, és mivel ilyet nem talált, visszarohant a hálószobába, megigazítani az ágybetétről lecsúszott lepedőt.

Éppen végzett, amikor a bejárat felől hangos dörömbölést hallott. A nyitott ajtón két mentőápoló, egy nő és egy férfi rontott be tömött táskákkal.

- Hol a beteg?! - kérdezte katonás határozottsággal a nő.

- A fürdőszobában. Azon a hálószobán túl - válaszolta Jurij, és mutatta is az irányt.

Az ápolók azonnal kezelésbe vették Connie-t, első dolguk volt, hogy oxigénmaszkot illesszenek az arcára. Jurij a mutató és középső ujját babonásan összefonva imádkozott, nehogy csoda történjen, és az asszony feléledjen.

- Gyengén ugyan, de lélegzik, és a szívverése sem állt le - mondta kollégájának a nő. - Jobb, ha minél előbb bevisszük.

- Szerintem is - felelte a férfi. Kézitömlővel oxigént pumpált Connie-ba, és az asszony melle észrevehetően magasabbra emelkedett, mint amikor még csak magától lélegzett.

- Mi történt? - kérdezte az ápolónő az ajtóban álló Jurijt. A keze eközben sem állt meg, hordozható EKG-készüléket vett elő, és kezdte rárakni Connie-ra az érzékelőket.

- Nem tudom - válaszolta gyászos arccal Jurij. - Este kicsit nehezen lélegzett, de komolyabb baja nem volt. Aztán amikor lefekvéshez készülődött, hallottam az esést, berohantam, és így találtam.

Az ápolónő bólogatva nyugtázta a hallottakat. - Asztmája van?

- Igen. Elég erős - válaszolta Jurij.

- Allergia?

- Az is.

- Panaszkodott, hogy fáj a melle?

- Nem. Egy szóval sem.

Az ápolónő újból bólintott. Bekapcsolta az EKG-készüléket, hagyta működni egy darabig, majd a kifutó szalagot megnézve közölte a kollégájával, hogy a szívverés gyönge, de egyenletes.

- Mennyi a súlya? - kérdezte aztán újból Jurijt.

- Nem tudom. Sok.

- Azt látom - felelte az ápolónő. Az övére erősített rádió adó-vevőt leakasztva felhívta a mentőállomást, és segítséget kért egy pillanatnyilag stabil állapotú, de ájult, nehéz beteg beszállításához. A diszpécsernek külön a lelkére kötötte, hogy legalább három erős férfit küldjön, annál kevesebb nem boldogul a pácienssel. A mentősöknek, bár öten voltak, nagy erőfeszítésükbe került kivinni Connie-t a fürdőszobából, hordágyra helyezni és berakni a rohamkocsiba. Jurijjal közben nem sokat törődtek, de a végén megengedték neki, hogy velük menjen, bekísérje a feleségét a kórházba. Mielőtt elindultak, lélegeztetőcsövet vezettek az asszony légcsövébe, és folyamatosan pumpálták belé az oxigént. A kórházban Connie-t azonnal az egyik kezelőbe vitték, Jurijjal pedig kitöltették a biztosítási papírokat. Miután végzett, leült a váróban, nem sokkal később pedig megjelent egy zilált külsejű, a haját lófarokba fogva hordó orvos, és a hangsúlyt az asztmára és az allergiára helyezve kifaggatta az asszonyról. Jurij azt válaszolta, hogy amióta összeházasodtak, Connie-nak nem voltak különösebb gondjai, de elmesélte, hogy korábban többször is kórházba kellett mennie légzési problémák miatt. Az allergiát illetően nem tudott pontos felvilágosítással szolgálni, de rémlett neki, hogy az asszony az állati szőrt, a közönséges port és a virágport nem bírja.

- Hogy van? - kérdezte elfúló hangon az orvost, amikor az már felállt és menni készült.

- Hogy őszinte legyek, nem túl jól. Attól félünk, hogy az agya túl hosszú ideig nem kapott elegendő mennyiségű oxigént. Perifériális reflexei egyáltalán nincsenek, ami arra utal, hogy az agytevékenységben súlyos zavarok álltak be. Sajnos, nem sok jót ígérhetek.

Jurij némán bólintott, és néhány könnycseppet is megpróbált kipréselni magából. Mivel nem sikerült, bánattól sújtva lehajtotta a fejét, az orvos pedig együtt érzőn megszorította a vállát, mielőtt távozott. Egy órával később visszatért, de akkor már fehér köpeny is volt rajta, és a mellén látható kis tábláról le lehetett olvasni a nevét: dr. Michael Cooper. Jurijhoz ment, leült mellé, és csak akkor szólalt meg, amikor a férfi ránézett: - Sajnos, rossz hírem van.

Jurij megmerevedett. Lelki szemeivel látta, amint Connie a kezelőben hirtelen felül, és közli, hogy a jégkrém okozhatta a bajt, mert miután megette, kettőt látott.

- A felesége meghalt - közölte halk, együtt érző hangon dr. Cooper. - Mindent megpróbáltunk, de nem tudtunk segíteni rajta. Nagyon sajnálom.

Jurij szeme a hír hallatán könnyes lett, és azt már csak ő tudta, hogy ez az örömtől van, nem a bánattól. Örült, hogy sikerült ezzel is hihetőbbé tenni a viselkedését, de a legjobban annak, hogy nem tévedett, jó módszert választott arra, hogyan szabaduljon meg Connie-tól. Aggodalmai ellenére a megoldás bevált, végre szabad volt, és jó hírt közölhetett Curttel.

- Tudom, milyen súlyos csapás ez magának - folytatta dr. Cooper. - Hiszen olyan fiatal volt!

Jurij látványosan, jobb keze behajlított mutatóujjával, megtörölte a szemét. - Gondolom, el kellene szállíttatnom. Segítene valaki? Még nem volt halottam, nem tudom, mit kell ilyenkor csinálni.

- Egyelőre ne törődjön ezzel! - válaszolta az orvos.

- Ne? Miért?

- Azért, mert kértük a felesége patológiai vizsgálatát.

- Ez azt jelenti, hogy felboncolják? - kérdezte idegesen Jurij.

- Igen. Biztosíthatom arról, hogy ezeket a vizsgálatokat az elhunyt iránt a legteljesebb tiszteletet tanúsítva szokták elvégezni.

- De miért? Hiszen megállapították a halál okát.

- Ez igaz. Tudjuk, hogy asztmája volt, és a légzőszervei mondták fel a szolgálatot. Ugyanakkor fiatal volt, és ezt a tragikus esetet megelőzően lényegében egészséges, bár túlsúlyos - magyarázta az orvos. - Úgy gondoljuk, a teljes diagnózis felállításához alaposabb vizsgálatra van szükség, hátha eltévesztettünk valamit. Ilyen esetekben ez a szokás.

- Biztos vagyok benne, hogy mindent jól csináltak - próbált tiltakozni Jurij.

- Köszönöm a bizalmát. Úgy gondolom azonban, hogy maga is könnyebben meg tud békülni a veszteséggel, ha minden kétséget kizáróan kiderül, mi okozta a tragédiát - válaszolta dr. Cooper. - Ugye érti, mire gondolok?

- Igen - nyögte ki nagy nehezen Jurij, és közben érezte, hogy a félelemtől ismét összerándul a gyomra.

9. FEJEZET

Kedd, október 19. 6.43

Laurie alaposan meglepődött azon, hogy még a vekker csörgése előtt felébredt. Nem emlékezett rá, hogy évek óta akár egyszer is előfordult volna vele ilyesmi. A dolog annál inkább meglepő volt, mivel arra számított, hogy az előző napi hazatérés után még érezni fogja a Párizs és New York közötti időkülönbséget. Némi számolás után azonban rájött, hogy a francia fővárosban már délután van, és bár csak néhány napot töltött ott, a jelek szerint a szervezete átállt az ottani időszámításra. Első mozdulatára nyolchónapos macskája, Tom-2 is felébredt, nagyot nyújtózkodott, és az ágyhoz sétált, hogy megkapja a szokásos simogatást. Laurie örömmel teljesítette a kérését. A keverék Tommal, állatmenhelyről származó és ismeretlenek által brutálisan megölt első macskájával ellentétben Tom-2 fajtiszta burmai macska volt, a Második sugárúton, a Fabulous Felines kereskedésben vásárolta. Az állat szőrének a színe valamelyest hasonlított is a hajáéhoz, bár hiányzott belőle annak enyhén vöröses árnyalata.

Laurie fürgén pattant ki az ágyból - azóta, hogy egy hónappal korábban megismerte Pault, állandóan vidám, tettre kész volt. Kiment a konyhába, bekapcsolta a még este bekészített kávéfőzőt, aztán elvonult zuhanyozni.

Nyolc éve, amióta a New York-i Törvényszéki Orvostani Intézetben kezdett dolgozni, Laurie ugyanabban a kicsi, egy hálószobás lakásban lakott. Nagyobbat, elegánsabbat is megengedhetett volna más magának, de megszokta a negyedik emeleti öreg lakást, ahonnan gyalog is könnyen eljutott a munkahelyére, mivel csak tizenegy saroknyira volt tőle. Kevés kollégája akadt, akinek része lehetett ekkora kényelemben.

Miközben a haját mosta, eszébe jutott az előző esti vacsora, és nem állta meg, hogy el ne mosolyodjon. Először csalódást okozott neki, ahogyan Jack és Lou a bejelentését fogadta, de elviselte, és most utólag már humorosnak is tartotta a megdöbbenésüket, azt, hogy képtelenek voltak sok boldogságot kívánni neki. Őszintén beismerte, hogy még valamifajta elégtételt is érez. Egyikük sem volt képes arra, hogy akár csak a legcsekélyebb mértékben is elkötelezze magát. Mit vártak hát? Azt, hogy tétlenül hagyja elszállni az éveket?

Laurie már régen gyanította, hogy mindkét férfi erősen vonzódik hozzá, de fél úgy viselkedni, ahogyan az érzései diktálják. Bár örült a barátságuknak, ezt a helyzetet tarthatatlannak érezte, főleg azért, mert mindig is gyerekre vágyott.

Megértette, Jacknek időre van szüksége ahhoz, hogy kiheverje a családja elvesztését, és türelmesen várt, de egy idő után fel kellett tennie magának a kérdést, hogy meddig fog ez tartani. A megismerkedésük óta eltelt években ugyanis Jack semmilyen jelét sem adta, hogy kezdene kigyógyulni a fájdalmából, és Laurie egyre inkább úgy érezte, egész életét a tragédia árnyékában akarja leélni.

Lou-val más volt a helyzet. Veleszületett kisebbrendűségi komplexusa legyőzhetetlennek bizonyult, ellenállt Laurie minden erőfeszítésének. A legkülönbözőbb cseleket eszelte ki, hogy a férfit kirángassa csigaházából, de hasztalan, sőt minél erősebben próbálkozott, Lou annál hevesebben védekezett, és egészen a veszekedésig jutottak. Laurie végül belátta, hogy nincs értelme tovább kísérletezni, és megbékélt azzal, hogy kapcsolatuk örökre megmarad a barátság szintjén.

Mosás után alaposan megtörölte, meg is fésülte a haját, és csak azután kezdte szárítani. Úgy döntött, jobban teszi, ha pozitív dolgokra koncentrál, és ez az adott pillanatban nála Paul Sutherlandet jelentette. Elég volt a férfira gondolnia ahhoz, hogy a mosolya még szélesebbé, felhőtlenebbé váljon.

Az utóbbi néhány évben Laurie tudatosan törekedett, hogy jobban megismerje magát, tisztában legyen személyiségével. Rájött, hogy egész életében óvatos, megfontolt volt, ami a munkája, szakmai előmenetele szempontjából előnyösnek bizonyult ugyan, ám más szempontból korlátot jelentett. Egy-két apróbb, tinédzserkori kilengéstől eltekintve soha nem követett el semmilyen meggondolatlanságot, nem kockáztatott, és most úgy érezte, Paullal ennek a lehetősége is elérkezett. Mintha az élet sebesen pörgő, szédítő ringlispíljén kínáltak volna neki helyet, nem volt más dolga, mint élni a lehetőséggel, megragadni az alkalmat.

A hajszárítást befejezve Laurie nekilátott a sminkelésnek. Mivel kevés festéket használt, a művelet nem tartott sokáig, közben egyfolytában forgószélszerű románcukon járt az esze. Paul spontaneitásának, bőkezűségének köszönhetően nemcsak Párizsban jártak, hanem csodálatos hétvégéket töltöttek Los Angelesben és Caracasban is. Végigjárták a legjobb New York-i éttermeket, színházban, balettelőadáson, koncerteken voltak.

Öltözködés után kiment a konyhába, hogy elfogyassza gabonapehelyből, gyümölcsből, joghurtból és kávéból álló reggelijét. Evés közben bevallotta magának, hogy Paul valósággal lehengerelte heves, szenvedélyes udvarlásával, a gyors, váratlan házassági ajánlattal. Jólesett neki, erős hatással volt rá, hogy a férfi minden jel szerint sokra tartja, ragaszkodik hozzá, és nem akar lemondani róla.

Laurie csak azért nem mondta ki a végleges igent, mert szeretett volna még egyszer szót váltani Jackkel és Lou-val, különösen az előbbivel. Tudta, hogy szenvedni fognak attól, amit közölni akar velük, de úgy érezte, megérdemlik, alaposan rászolgált mindkettő. Ugyanakkor abban is biztos volt, hogy ennyivel tartozik nekik, eléjük kell tárnia a helyzetet, hogy döntsenek, tesznek-e ellene valamit, vagy belenyugszanak, békésen elfogadják. Eldöntötte magában, hogy ha ez utóbbit választják, ő is él a kínálkozó lehetőséggel, Paulhoz köti az életét még akkor is, ha iránta nem érzi azt az elemi erejű vonzalmat, amely az első pillanattól kezdve összekötötte Jackkel.

Messze kalandozó gondolataiból a csengő éles hangja riasztotta fel Laurie-t. Első, önkéntelen reakciója az volt, hogy a konyhaszekrényen álló órára nézzen, elcsodálkozott, nem tudta, ki az, aki ilyen korán, fél nyolckor meg akarja látogatni. Az ősrégi, ormótlan kaputelefonhoz lépett, leemelte a kagylót, és a gombot megnyomva beleszólt. A szokásos, erős recsegést hallotta, de mögötte egyből felismerte az ismerős hangot - Paulé volt.

Laurie megnyomta a kapunyitó gombot, és rohant, hogy legalább némi rendet tegyen a lakásban, felkapja a kerevet karfájáról a bugyiját, a kisasztalról a melltartóját, a padlóról a harisnyáit. Este, amikor hazaért, annyira fáradt volt, hogy az ágy felé menet vetkőzött le, hanyagul szétdobálta a holmiját, és mihelyt a feje a párnához ért, rögtön el is aludt.

A kopogtatást meghallva reflexszerűen elhúzta a kémlelőnyílás fedelét, és hátrahőkölt, amikor meglátta a kis lencséhez ugyancsak közel hajoló Paul mókás grimaszba rándult arcát. Gyorsan kinyitotta a bonyolult biztonsági zárakat, amelyeket még a korábbi lakó szereltetett fel, és szélesre tárta az ajtót.

- Te bohóc! - köszönt vidám nevetéssel a férfinak. Paul tele volt váratlan ötlettel, amely néha kellemetlenül érintette, zavarba hozta Laurie-t, de később, az első meghökkenés után jót nevetett rajta.

- Meglepetés! - közölte most is a férfi, és hatalmas virágcsokrot vett elő a háta mögül.

- Milyen alkalomból? - kérdezte Laurie.

- Semmilyenből. Beugrottam az egyik éjjel-nappal nyitva tartó koreai üzletbe, és egyszerűen megtetszett.

- Köszönöm. - Laurie puszi kíséretében átvette a csokrot, és miközben vázát keresett neki, Paul kibújt a felöltőjéből. Sötét, elegáns öltönyt viselt alatta, ahhoz hasonlót, amilyen előző este volt rajta.

- Gyere, kapsz egy kávét! - kiabált ki Laurie a konyhából. A férfi az élvezettel doromboló Tom-2-vel a karján jelent meg.

- Milyen legyen? Én filterest iszom, de csinálhatok eszpresszót is. - A csokrot elrendezve Laurie az asztal közepére állította a vázát.

- Köszönöm, semmilyen - válaszolta vidáman Paul. - Annyi kávét ittam már, hogy egész napra elég, de lehet, hogy egy hétig. Telefonom volt, korán felébresztettek. Nem tudom, mikor jegyzik már meg az európaiak, hogy hat órával előttünk járnak!

- Ugye nem baj, ha befejezem a reggelimet? Hamarosan indulnom kell - magyarázta Laurie.

- Dehogy! - Paul a macskát az ölében tartva leült vele szemben a kis asztalhoz.

- Te aztán értesz hozzá, hogyan szerezz meglepetést - mondta két falat között Laurie. - Amikor a csöngetést meghallottam, eszembe sem jutott, hogy te lehetsz.

- Tudom - válaszolta hamiskás mosollyal a férfi. - De van egy meglepetésem, és személyesen akartam elmondani.

- Érdekesen hangzik. Hadd halljam!

- Előbb hadd mondjam meg, mennyire jól éreztem magam tegnap este a barátaiddal! Nagyon szimpatikusak...

- Örülök neki, hogy ezt mondod. Köszönöm. Milyen meglépetésről van szó?

Paul elmosolyodott. Ismerte Laurie kíváncsiságát, és szándékosan húzta az időt. - Különösen tetszett, hogy Jack kerékpáron közlekedik a városban - mondta.

- Paul!

- És Lou! Nem is emlékszem, mikor találkoztam utoljára ilyen szerény emberrel.

- Összejoghurtozom a szép selyem nyakkendődet, ha nem árulod el rögtön, mi a meglepetés! - fenyegetőzött Laurie, és bal keze mutatóujját rátéve úgy fordította a kiskanalát, hogy az apró katapultként pontosan a férfit vegye célba.

- Rendben! Megadom magam! - válaszolta nevetve Paul, és a kezét is feltartotta. Tom-2-t váratlanul érte a mozdulat, megijedt, és az öléből leugorva befutott a hálószobába.

- Öt másodperced van rá! - jelentette ki határozottan Laurie.

- Az a meglepetés, hogy hétvégére visszamegyünk Európába. A Concorde-dal utazunk Párizsig, és onnan egy másik géppel tovább Budapestre. Imádni fogod azt a várost, az utóbbi években egyike lett Európa legérdekesebb helyeinek. Már rendeltem is egy Dunára néző lakosztályt a Hiltonban.

Paul elégedetten nézett Laurie-ra, aki viszonozta ugyan a pillantását, de egyetlen szót sem szólt, és hallgatásával pár másodperc alatt le is hervasztotta a férfi arcáról a mosolyt.

- Mi a baj?

- Ezen a hétvégén nem mehetek - válaszolta végre Laurie.

- Miért nem?

- Be kell hoznom a lemaradásomat. Még soha nem hevert az asztalomon ennyi lezáratlan dosszié.

- Csak nem hagyod, hogy a munkád tönkretegye a hétvégénket? - kérdezte megfelhőzve Paul. - Egész héten dolgozhatsz.

- Túl sok a dolgom. A tegnapi napom teljesen ráment arra a skinheadre, mással nem is tudtam foglalkozni.

- Megmondom, mit csinálunk! - jutott eszébe egy ötlet a férfinak. - Csökkentjük a hétre tervezett programokat - végül is, ma még csak kedd van. A csütörtöki balettet is kihagyjuk. Igaz, hogy könyörögnöm, csalnom, hazudnom kellett a jegyekért, de mindegy, az nem olyan fontos, mint a budapesti hétvége.

- Akárhogyan sakkozol is az idővel, nem tudok elutazni! - jelentette ki a vita lehetőségét előrevetítő hangsúllyal Laurie. A beszélgetésben kínos csönd ált be. Laurie a majdnem-vőlegényét figyelte, Paul azonban nem viszonozta a pillantást, ölében nyugvó kezét nézte, és közben alig észrevehetően a fejét csóválta.

- Őszintén szólva erre nem számítottam - törte meg a csöndet hosszú hallgatás után, a tekintetét továbbra sem emelve föl. - Biztos voltam benne, hogy lesz hozzá kedved.

- Kedvem van is - válaszolta megenyhülten Laurie. - Egyszerűen a munkám nem engedi, hogy elutazzam.

- Ne hagyd, hogy a munkád szabja meg, mit csinálhatsz és mit nem! - mondta a férfi. - Az élet túl rövid ahhoz, hogy ezt megengedjük.

- És ezt éppen te mondod! A hétvégén a munkád miatt mentünk Párizsba, függetlenül attól, hogy remekül éreztük magunkat, amikor éppen szabad voltál. Gondolom, Budapesttel is ez a helyzet. Ha természetesnek tartod, hogy dolgozz hétvégén, miért lepődsz meg azon, hogy én is azt teszem?

- Azért, mert az más.

- Valóban? És miért lenne más?

Paul arca enyhén vörössé vált az indulattól, de csak nézte Laurie-t, és nem válaszolt a kérdésre.

- Egyetlen különbséget látok csak a kettő között: azt, hogy én Budapesten nem tudok dolgozni.

- Van más különbség is! - szólalt meg végre a férfi.

- Csak egyet mondj!

Paul felsóhajtott, és megrázta a fejét. - Nem fontos - felelte.

- Annak kell lennie, ha ennyire csalódott vagy - erősködött Laurie.

- Azért vagyok csalódott, mert nem akarsz velem jönni.

- Mondtam már, nem arról van szó, hogy nincs hozzá kedvem. Ugye megérted?

- Azt hiszem - válaszolta nem túl meggyőzően Paul.

- Egyébként még nem is mondtad, mivel foglalkozol - vetette fel Laurie. Előző este, amikor Jack ugyanerről kérdezte, nem tudott válaszolni, sőt, igazság szerint addig nem is foglalkoztatta a dolog. Elrendezte magában azzal, hogy Paul majd megmondja, ha elérkezettnek látja az idejét. Éppen elég, kizárólag az üzletről beszélgető férfival találkozott már ahhoz, hogy Pault üdítő kivételnek találja, és ne faggassa a munkája felől. Ennek ellenére kezdte furcsának találni, hogy még csak azt sem tudja, mivel foglalkozik.

- Számít?! - kérdezte meglehetősen elutasító hangon a férfi.

- Nem. - Laurie-t bántotta a kérdésben megbúvó feltételezés. - És azt sem hiszem, hogy érdemes volna veszekedni miatta.

- Igazad van. Bocsáss meg, ha kissé türelmetlen voltam! Azért történt, mert nem mondhatom le az utat, muszáj elutaznom, és rossz lesz egyedül. Szerettem volna, ha velem jössz.

- Köszönöm - mondta őszintén Laurie. - Jólesik, hogy ezt mondod, de sajnos, nem lehet, be kell pótolnom az elmaradásomat. Vedd úgy, hogy ez a fizetség a három egymást követő hosszú hétvégénkért!

- Megértelek - válaszolta halvány mosollyal a szája szögletében Paul. Laurie figyelte, és közben azon gondolkodott, vajon őszintén mondta-e, vagy csak le akarta zárni a vitát. A férfi kocsija a ház előtt állt, és boldogan felajánlotta, hogy elviszi, mivel úgyis egy irányba mennek. Az ENSZ- székházban kezdte a napot, ami mély benyomást tett Laurie-ra, és alaposan felcsigázta az érdeklődését. Szívesen megkérdezte volna, kivel találkozik, de letett róla. Nem akarta, hogy Paul azt higgye, kerülő úton a munkája felől akarja faggatni, és zokon vegye a dolgot. A Törvényszéki Orvostani Intézet előtt kiszállt, integetett egy darabig az Első sugárúton északnak távolodó kocsi után, aztán felsietett a lépcsőn. Letörve lépett be az épületbe, egészen más hangulatban, mint ahogy a napot kezdte. Nem veszekedtek ugyan Paullal, de közel jártak, és ez elszomorította, mert vadromantikus kapcsolatuk kezdete óta először fordult elő ilyesmi.

Remélte, hogy a dolognak nem lesz folytatása, és tévedett, amikor Paul válaszaiból férfisovinizmusra utaló jelet vélt kiolvasni, Laurie átment a földszinti előtéren, és már a mögötte húzódó folyosóra nyíló ajtónál járt, amikor Marlene Wilson, a recepciós utána szólt:

- Dr. Montgomery! Várjon, legyen szíves! Keresik!

Középkorú, Laurie számára teljesen ismeretlen pár állt fel a fal mellé állított műanyag padról. A testes férfi vastag, vörös-fekete kockás gyapjúkabátot viselt, és igencsak ráfért volna már egy borotválkozás. A tetején összekötözött, lehajtható fülű vadászsapkát szorongatott a kezében. Az asszony kicsi volt, törékeny, csipkegalléros, szolid ruhában. Úgy néztek ki, mintha középnyugati kisvárosból érkeztek volna, és nagyon kimerítette, elbátortalanította volna őket a hosszú éjszakai utazás.

- Segíthetek valamiben? - kérdezte Laurie.

- Reméljük - válaszolta a férfi. - Chester Cassidy vagyok, ő pedig - az asszonyra mutatott - a feleségem, Shitley.

A név hallatán Laurie összerezzent, azonnal rájött, hogy minden valószínűség szerint Brad Cassidy szüleivel van dolga. Pillanatra tisztán látta maga előtt az előző nap boncolt fiatalember borzalmasan megkínzott testét, az üresen tátongó, sötét szemgödröket, a tenyérbe vert jókora szöget, a csupasz mellkast és hasat, még élve nyúzták le róla a bőrt.

- Mit tehetek önökért? - érdeklődött, miután úrrá lett hirtelen feltámadó remegésén.

- Úgy tudjuk, ön kezelte a fiunkat, Bradet - mondta a férfi, zavartan morzsolgatva nagy, munkától kérgessé vált kezében a sapkáját.

Laurie bólintott, bár a "kezelte" kifejezés csöppet sem illett arra, amit csinált a fiatalemberrel.

- Szeretnénk beszélni önnel - folytatta Cassidy. - Persze, csak akkor, ha ráér.

- Természetesen - válaszolta készségesen Laurie, és igyekezett nem elárulni, mennyire tart a fiát vesztett párral folytatandó beszélgetéstől. - Kérem, adjanak tizenöt percet! Csak most érkeztem, ebben a pillanatban.

- Hogyne! - Cassidy megértőn bólintott, átölelte a feleségét, és visszament vele a padhoz.

Laurie a rá váró kellemetlen kötetességre gondolva ment föl az épület negyedik emeletén lévő szobájába. Miközben felakasztotta a kabátját, a tekintete az asztalán halmozódó, lezáratlan boncolási jegyzőkönyvekre esett, és megdicsérte magát, mert elég szilárd volt, nemet tudott mondani a csábító budapesti útra. Brad Cassidy dossziéját a kupac tetején találta meg, belelapozott, és megkereste a személyi kartont. Kíváncsi volt rá, ki végezte el az azonosítást - az illetőt Helen Trautmannek hívták, és az elhunyt nővéreként volt feltüntetve. A földszintre visszatérve először a pihenőszobába ment - szeretett volna kávét inni, mielőtt leül beszélgetni a Cassidy házaspárral -, és útközben összefutott a boncterembe tartó Stapletonnel és Amendolával. A két férfi szokásához híven ezúttal sem kávézott, érkezése után egyből belevetette magát a munkába.

- Beszélhetnénk? - kérdezte félénken Stapleton, mihelyt megpillantotta Laurie-t.

- Lehetne később? - kérdezett vissza Laurie. Csodálkozva nézett a férfira, nem emlékezett rá, hogy ismeretségük kezdete óta akár egyszer is bátortalannak látta volna. - Egy házaspár vár, és az az érzésem, elég régén itt vannak.

- Csak egy perc az egész! - ígérte Stapleton. - Vinnie, készíts elő, amit kell. Mindjárt megyek én is!

- Mi volna, ha visszaengedne az újságomhoz? - kérdezte Amendola. - Nincs kedvem tétlenül ott állni a boncteremben. Ismerem már az ilyen rövid beszélgetéseit - némelyik félóráig is eltart.

- Ez nem. Indulás! - vette elejét a további vitának az orvos.

A boncsegéd elégedetlenül morgott ugyan, de végrehajtotta az utasítást. Stapleton megvárta, amíg hallótávolságon kívül ér, és csak aztán lépett közelebb a kávéfőzővel ügyködő Laurie-hoz. A szeme sarkából óvatosan George Fontworthre nézett, de látta, hogy az feléjük se pillant, tökéletesen leköti a figyelmét az éjszaka érkezett esetek felvételi jegyzőkönyveinek áttanulmányozása.

- Hol hagytad a Hope-gyémántot? - kérdezte.

Laurie úgy nézett a kezére, mintha azt várta volna, hogy az ujján találja a Paultól kapott gyűrűt.

- Otthon hagytam, a mélyhűtőben - felelte.

- Szóval jegeled?

Laurie nem állta meg mosoly nélkül a megjegyzést. Tetszett neki a hang, sokkal jobban illett ahhoz a Jackhez, akit ismert, mint a félénkség.

- Hivatalosan még nem járunk jegyben - válaszolta. - Tegnap este mondtam is, ha elfelejtetted volna.

- Előbb nyilván a szüleidnek akarsz szólni.

- Igen, és van néhány egyéb dolgom is.

Stapleton pár másodpercig hallgatott, majd hirtelen, egy szuszra kivágta: - Elnézést kérek a tegnap este miatt.

- Elnézést? Miért? - kérdezte megfelhőzve Laurie, a bocsánatkérés szintén nem tartozott a férfi rendszeres szokásai közé.

- Azért, mert olyan kelletlenül viselkedtem Paullal. Kellemes embernek látszik, és igazán szép tőle, hogy elvitt Párizsba. Én soha nem lettem volna erre képes.

- Ez minden, amit mondani akarsz? - kérdezte Laurie.

- Azt hiszem, igen.

- Akkor vedd úgy, hogy megbocsátottam! - mondta tárgyszerűen a nő. Lerakta félig töltött, érintetlen kávéscsészéjét, halvány mosollyal ránézett Stapletonre, és indult is kifelé, vissza a Cassidy házaspárhoz. Tudta, hogy a férfit meglepte a reakciója, de nem törődött vele. Nem volt szüksége bocsánatkérésre, főleg nem olyanra, amelyet nem tartott őszintének. Azt szerette volna hallani, mit gondol a férfi esetleges férjhezmeneteléről, de rájött, hogy fölöslegesen várja, nem fogja megtudni, és ez rosszul esett neki.

Mielőtt visszament volna a házaspárhoz, Laurie benézett az azonosításra érkező családta-goknak berendezett, de már jó ideje használaton kívüli kis szobák egyikébe. Régebben az elhunytak hozzátartozóinak személyesen kellett megnézniük és azonosítaniuk a holttestet, de mert ez érzelmileg túl nagy megrázkódtatást jelentett a számukra, változtattak a módszeren, és áttértek a kevésbé fájdalmas, polaroid képek alapján történő azonosításra. Meggyőződve arról, hogy a szobát megfelelően kitakarították, nem kell szégyenkeznie miatta, Laurie behívta a házaspárt. A kopott, összekarcolt tetejű íróasztal mögé ült, a nő és a férfi pedig az előtte álló, egyenes támlájú, párnázatlan székekre. Más bútor nem is volt a helyiségben, csak néhány szövetminta tárolására használt tartály, egy szemétkosár és néhány kicsorbult szélű hamutartó.

- Kérnek kávét? - kérdezte mintegy bevezetésképpen.

- Köszönjük, nem - válaszolta a férj. A kabátját levetette, nyakig begombolt, vastag flanelingben volt csupán. - Nem akarjuk sokáig feltartani. - Semmi gond! - nyugtatta meg Laurie. - Azért vagyunk, hogy amennyire lehet, segítsünk a hozzátartozóknak. Nagyon sajnálom, ami a fiukkal történt. Biztosan váratlanul érte önöket. - Igen is, meg nem is -. válaszolta Chester. - Brad furcsa gyerek volt, nem olyan, mint a nővére és a bátyja. Az igazat megvallva, nagyon zavart bennünket, ahogyan öltözködött, meg ahogyan kinézett, különösen a homlokára tetovált náci jelzés. A nagybátyám a nácik elleni háborúban esett el. Beszéltem is Braddel arról a tetoválásról, de nem sok haszna volt. - Sokszor nehéz megérteni a kamaszkori lázadást - jegyezte meg Laurie: Szerette volna elterelni a szót a fiatalember külsejéről, mert félt, hogy a házaspár meg akarja nézni a beszállítás után készült fényképeket, amelyek olyán állapotban ábrázolták Brad Cassidyt, hogy azt még az edzett kórboncnok is nehezen viselte el, nemhogy a szülő. - Épp az a baj, hogy már nem volt tinédzser - válaszolta a férfi, és a felesége egyetértőn bólintott. - Rossz társaságba keveredett, olyanok közé, akik mind náci jelzéseket viseltek. Később már ezzel sem elégedtek meg, elkezdtek vadászni azokra, akik mások mint ők - homokosokra, Puerto Ricóiakra -, és agyba-főbe verték őket.

- Így került bajba először is - egészítette ki a férje szavait az asszony.

- Tudom, hogy volt némi összeütközése a rendőrséggel - válaszolta Laurie. Kezdett megnyugodni, úgy érezte, hogy a házaspár csupán beszélgetni akar. Teljes szívből együtt is érzett velük, és zavarta, hogy bizonyos dolgokat, amelyeket Lou-tól és Tyrrell különleges ügynöktől megtudott, nem mondhatott el nekik. Többek között az sem, hogy a fiuk vádalku keretében - vállalta az együttműködést a hatóságokkal.

- A lányunktól, Helentől hallottunk néhány dolgot Bradről, de arról nem sokat tud, hogyan halt meg. Ezért jöttünk - mondta Chester Cassidy.

- Mit szeretnének tudni? - kérdezte Laurie, remélve, hogy megmaradhat az elviselhetőség határán belüli általánosságnál.

A házaspár egymásra nézett, mintha azt kérdezték volna, melyikük kezdje, és végül Chester vágott bele: - Először is azt, hogy lelőtték?

- Igen - válaszolta Laurie.

- Ugye mondtam - fordult a férjéhez Shirley Cassidy olyan hangon, mintha a felelet a korábbi vitájukban hangoztatott érvét támasztotta volna alá. - "Aki kardot ragad, az kard által vész el." Máté evangéliuma, huszonhatodik rész.

- Tudják, milyen fegyverrel? - kérdezett tovább Chester Cassidy.

- Nem, és nem is biztos, hogy valaha megtudjuk - válaszolta Laurie. - A golyót a szákértők természetesen megvizsgálják, és ha találnak gyanús fegyvert, ellenőrzik, hogy abból származik-e.

- Egyszer lőtték meg?

- Úgy tetszik, igen. - Laurie kezdte kényelmetlenebbül érezni magát, tudva, hogy a gyilkosság ügyében még tart a nyomozás, nem akart több részlettel szolgálni.

- Akkor talán nem az ő fegyvere volt - mondta a férfi. Ha az lett volna, biztosan többször belelőnek.

- Sok fegyvere volt a fiuknak? - érdeklődött Laurie.

- Túlságosan sok - válaszolta Shirley Cassidy. - Miattuk került bajba másodszor. Azt hittük, be fogják csukni. Komolyan mondom, nem értem, miért imádják annyira a férfiak a fegyvereket.

- Nem minden fegyver rossz - védekezett Chester.

- Ha kíváncsi vagy a véleményemre, szerintem a legtöbb igen! - válaszolta hevesen Shirley. - Főleg azok az automaták - közölte, és magyarázatképpen még hozzátette: - Azok hozták a bajt Bradre is. Géppisztolyokkal kereskedett.

- Honnan szerezte őket? - Laurie-t elrémisztette a gondolat, hogy skinhead fiatalok New Yorkban géppisztolyokkal kereskednek.

- Pontosan nem tudjuk - válaszolta Chester Cassidy -, csak azt, hogy Bulgáriából származtak. Pontosabban, ott gyártották őket. Találtam belőlük jó néhányat a kamránkban.

- Borzalmas! - Laurie tisztában volt vele, hogy banális, amit mond, de komolyan gondolta. Mivel szakmáján belül elsősorban a lőtt sebek érdekelték: nagyon sokat látott belőlük, többet, mint bárki a kollégái közül, és önkéntelenül is az jutott eszébe, vajon az általa boncoltak között nem volt-e olyan, akit Brad Cassidy valamelyik vásárlója ölt meg.

- Még egy dolgot szeretnénk kérdezni - mondta a szavakkal küszködve az asszony. - Árulja el, sokat szenvedett?!

Laurie pillanatra elfordult, hirtelen nem tudta, mit is feleljen. Szenvedett attól, hogy választania kell az igazság és a természetes emberi együttérzés között. Megbizonyosodott róla, hogy Brad Cassidyt kegyetlenül megkínozták, és bár utált hazudni, annak sem találta sok értelmét, hogy a teljes igazságot kitálalja a fiukat gyászoló szülőknek.

- Nyugodtan megmondhatja! - biztatta Chester Cassidy, mintha megérezte volna, hogy milyen heves harcot vív magával.

- Fejbe lőtték, és azonnal meghalt - válaszolta a megfelelő kibúvóra rátalálva Laurie. Nem volt ugyan teljesen őszinte, nem válaszolt nyíltan Shirley kérdésére, de nem is hazudott. Rábízta Cassidyékre, hogy megkérdezik-e, mi történt azelőtt, hogy eldördült a Brad életét kioltó végső lövés.

- Hála legyen az Úrnak! - sóhajtott fel az asszony. - Sok baj volt vele, rengeteg gondot okozott, de fájt arra gondolni, hogy szenvedett.

- Örülök, hogy segíthettem - mondta Laurie, és rögtön fel is állt. Szerette volna mielőbb befejezni a beszélgetést, elkerülni a további kérdéseket. - Ha még bármilyen kérdésük lenne, nyugodtan hívjanak fel!

Chester és Shirley Cassidy is felállt. Hálásak voltak, a férfi lelkes kézrázással búcsúzott. Laurie névjegyet adott nekik, és visszakísérte őket az előtérbe.

Miután végleg elköszönt tőlük, és becsukta utánuk az ajtót, nagyot sóhajtva, megkönnyebbülve nekitámaszkodott pillanatra a falnak.

- Hoztak valakit, akiről nem tudok? - kérdezte az éppen arra menő George Fontworth, és gondterhelten belenézett az aznapra tervezett boncolásokat tartalmazó listába.

- Nem. Egy házaspárral beszélgettem, akiknek a fiát tegnap vizsgáltam - válaszolta távolba meredő tekintettel Laurie. Azóta, hogy Cassidyéktől elbúcsúzott, csak arra tudott gondolni, hogy a fiuk géppisztolyokkal kereskedett, és feltehetően más skinheadeknek adta tovább őket. Annak alapján, amit előző nap Gordon Tyrrelltől megtudott, rémisztőnek találta már a puszta lehetőségét is annak, hogy ilyen gyilkos fegyverek erőszakos, mindenfajta másságot szemellenzősen elutasító emberek kezébe kerüljenek, olyanokéba, akiknek a soraiból a szélsőjobboldali náci szervezetek a rohamosztagaikat toborozzák.

Mi lesz velünk, ha nem vetünk gátat ennek, tette fel magának a kérdést. Meggyőződése, hogy szigorú ellenőrzés alá kell vonni a fegyverkereskedelmet, ha lehet, egy fokkal még szilárdabbá vált.

orvosi krimi

10. FEJEZET

Kedd, október 19. 11.15

Jurij a motort le sem állítva kiszállt a kocsiból, és szélesre tárta a garázsajtót. Bár nagyon fáradt volt, a permetezőgéppel felszerelt teherautót meglátva elmosolyodott. A puszta tény, hogy ott van nála, készen várja a nagy napot, elégedettséggel töltötte el, értelmet adott erőfeszítéseinek, szorongásainak. Sietve mellé állt a taxival, és berántotta az ajtót, nehogy illetéktelen szemek meglássák.

A ház hátsó ajtajánál pillanatra megállt, és körülnézett, hogy megbizonyosodjon róla, senki nem figyel rá. Ritkán fordult elő, hogy délelőtt hazament, és gyanította, hogy az éjszakai felfordulás, a mentőautó megjelenése felkeltette a szomszédok érdeklődését. Bármennyire figyelt is azonban, nem látott senkit. Nagyon kellemes, napos idő volt, békés vénasszonyok nyara, húsz fok körüli hőmérséklettel. A környék teljesen nyugodtnak tűnt, még a kutyák sem ugattak.

A házba lépve Jurij egyenesen a hűtőszekrényhez ment, töltött magának egy pohár vodkát, és a konyhapultnak támaszkodva lassan, élvezettel kortyolgatni kezdte. Még mindig ideges volt attól, hogy Connie holttestét boncolásra átszállították a Kings County Hospitalbe. Elkísérte, hogy azonosítsa, bár mondták neki, hogy fölösleges, mivel a Coney Island Hospitalben azt már megtette. Nem hagyta lebeszélni magát, remélte, hogy talán sikerül meggyőznie az orvosokat a boncolás fölöslegességéről. Sajnos, minden erőfeszítése hiábavalónak bizonyult, orvossal nem is találkozott. A nő, akivel beszélni tudott, halottkémként mutatkozott be, és Jurij gondoskodott róla, hogy jól megjegyezze Connie asztmáját és allergiáit. Kérdésére, hogy mikor lesz a boncolás, azt a választ kapta, hogy reggel nyolc után, ha a kórboncnokok megérkeznek.

Hajnali öt óra volt, mire Jurij hazaért, és bár nagyon kimerült, érezte, hogy nem fog tudni elaludni. Túlságosan is izgatott volt, ezért elhatározta, hogy beáll a reggeli csúcsforgalomba.

A döntés jónak bizonyult: tisztességes pénzt keresett, és a munka lekötötte a gondolatait, átmenetileg feledtette vele aggodalmait. Mihelyt beállt a délelőtti holt idő, félelme azonnal visszatért, és úgy döntött, jobb, ha hazamegy. Különben is, volt fontosabb dolga annál, semhogy az egész napot cirkálással, utasokra vadászva töltse. Alig várta, hogy nyugodtan bemehessen a laboratóriumába, és munkához lásson.

Bár nem volt éhes - gyomrát megfeküdte az előző esti pizza, a túl sok kávé, a vodka - Jurij magába erőltetett némi hideg tejjel leöntött gabonapelyhet. Miközben evett, tekintete a telefonra tévedt. A kórházi halottkém adott neki egy telefonszámot, és azt mondta, délután telefonáljon, akkor már biztosan meg tudják mondani, elszállították-e Connie-t az általa megjelölt temetkezési vállalathoz. Bár még korán volt, nagyon szerette volna tudni, megtörtént-e a dolog. Úgy érezte, minél előbb szállítják el Connie-t a kórbonctanról, annál jobb.

Jurij viaskodott magával egy darabig, és amikor már nem tudta tovább fékezni félelemmel vegyes kíváncsiságát, a készülékhez lépett, és sietve a kórházat hívta. Meglepődött, mert élettelen, beprogramozott automata helyett, emberi hang válaszolt, és megkérdezte, hogy mit óhajt. Bemutatkozott, és szomorú, megtört hangon a felesége felől érdeklődött.

- Mondja még egyszer a nevet! - kérte a telefonközpontos.

- Davidov - ismételte meg tagolva Jurij. - Connie Davidov.

- Egy pillanat, mindjárt megnézem.

Érezte, hogy a szívverése felgyorsul, mint mindig, valahányszor hivatalos ügyet kell intéznie, valamilyen hatósággal, öntörvényű, az életét - akár csak kis mértékben is - befolyásolni tudó szervezettel akad dolga.

- Átnéztem a listát, de nem találtam semmilyen Davidovot - hallotta újból a telefonközpontos hangját. - Biztos, hogy ide hozták?

- Persze! - válaszolta ingerülten Jurij. - Magam kísértem el.

- Betűzné a nevet?

Jurij megtette, aztán növekvő izgalommal várt. Talán már fel is boncolták, és értesítették a rendőrséget, gondolta: Lehetséges, hogy elindultak érte, és bármelyik pillanatban becsöngethetnek, hogy...

- Itt van! - kiáltott föl elégedetten a nő. - Nem csoda, hogy először hiába kerestem. A feleségét nem boncolták fel.

- Úgy érti, még nem volt idő...

- Nem - vágott Jurij szavába a telefonközpontos. - Az orvosok úgy döntöttek, hogy fölösleges.

- Miért?! - Jurij alig akart hinni a fülének, a választ túl szépnek tartotta ahhoz, hogy igaz lehessen.

- Ilyesmit már nem szoktak az orrunkra kötni. Az ügyeletes orvostól kérdezze meg, dr. Randolph Sanderstől! Mindjárt kapcsolom.

Jurij megpróbált válaszolni - nem volt biztos abban, hogy beszélni akar az ügyeletes orvossal -, de a telefonközpontos már felfüggesztette a hívást, és csak a várakozók számára beprogramozott zenét hallotta.

Koncentrálni akart, megpróbált úrrá lenni az izgatottságán. Az, hogy Connie-t nem boncolják fel, váratlan, nem remélt jó hír volt számára -. feltéve, hogy igaz. Idegesen dobolt ujjaival a konyhapulton, és hogy megnyugodjon, gyorsan ivott még egy korty vodkát.

- Dr. Sanders - hallotta a zenét váratlanul megszakító hangot. - Miben segíthetek?

Jurij idegesen elmagyarázta, kicsoda, és mit mondott neki a telefonközpontos.

- Igen. Jól ismerem az esetet - válaszolta az orvos. - Én döntöttem úgy, hogy fölösleges a boncolás.

- Ez azt jelenti, hogy kiadják?

- Igen. A kijelölt temetkezési vállalat bármikor elviheti. Ha jól látom... a Stricklandet jelölte meg.

- Azt! - válaszolta a kelleténél kicsivel talán lelkesebben Jurij. - Felhívhatom őket?

- Azt hiszem, a munkatársaink már megtették, vagy hamarosan megteszik.

- Nagyon köszönöm. - Jurij észbe kapott, és szomorúra hangszerelte a választ, nehogy bármilyen gyanút ébresszen az orvosban. - Megkérdezhetem, mi okozta a változást? Ne értsen félre, igazán örülök neki! Rossz volt belegondolni, hogy összeszabdalják szegényt. Nem akartam, hogy háborgassák.

- Igazából nem volt változás - magyarázta dr. Sanders. - Nem boncolunk automatikusan, csak akkor, ha szerintünk is muszáj. A feleségénél a kezelőorvos pontosan megállapította a halál okát, és az egybevágott a korábbi asztmás tünetekkel. Természetesen az egészségtelen túlsúlynak is szerepe volt abban, hogy a baj bekövetkezett.

- Én is gondoltam erre - válaszolta Jurij. - Köszönöm a felvilágosítást.

- Csak a kötelességemet teljesítettem - jelentette ki az orvos. - Fogadja őszinte részvétemet!

- Köszönöm.

Jurij a nyugodt elégedettség csodálatos érzésével rakta helyére a telefont. Úgy érezte, a Rozsomák hadművelet útjából az utolsó akadály is elhárult, és a cél már csak karnyújtásnyira van. Alig várta, hogy elmondhassa a jó hírt Curtnek.

Elmosta a gabonapelyhes tálkát, megitta az üveg alján árválkodó fél korty vodkát, és a pincébe indult. Vidáman fütyörészve nyitotta ki az előtér ajtaján a lakatot, annyira lelkes volt, hogy bár egész éjszaka szemhunyásnyit sem aludt, csöppnyi fáradtságot sem érzett.

Jurij sietve összeszedte a tenyészeteket, mindazt, amire szüksége lehetett, majd fölvette a védőruháját. A veszély ellen megfelelően felszerelkezve nyitotta csak ki a belső ajtót, és kezdte meg a behurcolkodást.

Miután végzett, első dolga volt, hogy kivegye a lépfenespórákból álló, szilárd lapokat a szárítóból, és berakja őket a golyós malomba. Valahányszor bekapcsolta a szerkezetet, örült, hogy rajta van a védősisak, és a nagy nyomás alatt beáramló sűrített-levegő zúgása miatt nem halja az őrlőszerkezet dobhártyát repesztő, szörnyű zaját.

Következő lépésként a friss "termést'' takarította be, a táptalajon kifejlődött lépfenespórákat rakta át az érlelő tartályból a szárítóba, majd újabb tenyészetet készített, hadd szaporodjanak csak tovább a baktériumok.

A második tartály következett - megnézte, mennyi Clostridium botulinum termelődött az utolsó ellenőrzés óta, és csalódottan állapította meg, hogy kevesebb, mint amennyire számított. Jurij nem értette, mi okozza ezt, de különösebben már nem is törődött vele, mivel elhatározta, hogy mindkét fermentálót a Bacillus anthracis tenyésztésére fogja ráállítani. Ily módon néhány napon belül rendelkezésére állhat a nagy terv végrehajtásához szükséges négy-öt kilónyi lépfenespóra.

Kis időre elgondolkodott azon, mit kezdjen a szükségtelenné vált botulinustoxinnal. Bár a növekedés lassúbb volt, mint rémélte, a tartály óriási mennyiségű baktériumot tartalmazott. A megsemmisítés lehetőségét számba véve egyetlen kivitelezhető megoldás jutott csak eszébe: beleönteni az egészet a szennyvízlefolyóba. Abból indult ki, hogy a tisztítással foglalkozó vállalatokat nem érdekli a befolyó szennyvíz baktériumtartalma, csupán az, hogy ami tőlük kikerül, az tiszta legyen, és ezért ezt tartotta a legveszélytelenebbnek.

A feladat annál is könnyebbnek bizonyult, mivel az érlelő tartályokat - éppen a tisztításra gondolva - már bekötötte a víz- és csatornarendszerbe, és csupán a megfelelő csapokat kellett kinyitnia.

Miután a tenyészet eltűnt a lefolyóban, Jurij alaposan kimosta a tartályt, táptalajt rakott belé, és beoltotta az eredeti, külön e célra félrerakott baktériumtenyészettel.

Fölegyenesedve megropogtatta a derekát, és rácsapott az erjesztőre, mintha arra biztatta volna, hogy ne hagyja cserben. Már csak egy dolga maradt, kivárni, hogy az őrlőgép befejezze munkáját, és utána mehetett, várta odafent a puha ágy, a jól megérdemelt alvás.

11. FEJEZET

Kedd, október 19. 13.00

Stapleton félrelökte a fertőző betegségekről szóló könyvet, és dühösen káromkodott. A lépfenéről akart lehetőleg minél többet megtudni - Jason Papparis esete még mindig nem hagyta nyugodni -, de rájött, hogy bármennyire erőlködik is, nem képes kellően koncentrálni. Hátrafordult, rámeredt McGovern üres székére, és azon törte a fejét, hol a fenében lehet a barátja. Szerette volna elmondani legújabb felfedezését, azt, hogy a nők lehetetlen, elképesztő alakok. Egész éjszaka csak hánykolódott, ette magát, mert cserbenhagyta Laurie-t, nem úgy nyilatkozott a barátjáról, ahogyan az elvárható lett volna. Stapleton tisztában volt azzal, hogy féltékenysége erősen befolyásolja az ítéletét, ezt leszámítva is érzett valami nehezen szavakba önthető vonást Paul Sutherlandben, ami csöppet sem tetszett neki. Ahogyan Soldanónak is megjegyezte, a párizsi hétvégére szóló gáláns meghívás zavarta leginkább. Felfogása szerint ez már-már zsarolással volt egyenértékű, előrevetítette a veszélyét annak, hogy akitől származik, megrögzött férfisovinisztaként fog viselkedni, mihelyt a kapcsolat, az érzelmi kötődés megszilárdul annyira, hogy a célba vett nő nem tudja egykönnyen széttépni.

Hajnali négy körül elhatározta, hogy bátor lesz, vállalja viselkedése következményét, bocsánatot kér Laurie-tól, és megdicséri - hogy hogyan, azt majd akkor kitalálja - Sutherlandet. A döntés órákig tartó viaskodás árán született, és a végső lökést az adta meg, hogy rájött, milyen fontos a számára Laurie barátsága.

A beszélgetés azonban nem úgy zajlott le, ahogyan Stapleton eltervezte. Nem kis erőfeszítés árán megtette, amire elszánta magát, Laurie pedig szenvtelenül nyugtázta a bocsánatkérést, és faképnél hagyta. Egész délelőtt szándékosan kerülte, szót váltani se akart vele, arról már nem is beszélve, hogy esetleg megköszönte volna a gesztust. Cseberből vederbe esett tehát - Laurie dühös volt rá, mert nem dicsérte meg Sutherlandet, és haragudott, mert bepótolta a mulasztást. Ült háttal az íróasztalának, elkeseredve csóválta a fejét, és fogalma sem volt, mi egyebet tehetne még.

Néhány perc múlva kiszakította magát kínzó gondolatai közül, és határozott mozdulattal a telefonért nyúlt. Ha arra nem is volt képes, hogy nehéz szakszövegre koncentráljon, és tovább képezze magát lépfene-ügyben, beszélni még tudott. A következő órákban fél tucat New York-i kórházat hívott fel, mindenhol a fertőző betegségekkel foglalkozó szakorvost kérte, és ha olyan nem volt, akkor a vezető belgyógyászt.

Miután megkapta akit akart, Stapleton elmondta, hogy a kórbonctani intézet tüdőlépfenében elhunyt beteget kapott a Bronx General Hospitaltől, és megkérdezte, előfordult-e az illető kórházában is hasonló eset. Az összes helyről nemleges választ kapott, de a pár perces beszélgetés arra jó volt, hogy a megfelelő emberek fejében elültesse a bogarat. Abból indult ki, hogy New Yorkban nagyon ritkán fordul elő ez a betegség, és ha valamelyik orvos találkozik is a tünetekkel, nem a lépfene lesz az, amely a lehetséges kórok közül elsőként eszébe jut.

A Columbia Presbyterian Medical Center fő járványügyi szakértője tökéletesen egyetértett Stapletonnel, megdöbbentette Jason Papparis esete, de határozottan állította, hogy a kórházukban egyetlen lépfene-gyanús beteg sincs.

Stapleton elköszönt tőle, kikeresett egy újabb telefonszámot, ám mielőtt tárcsázhatott volna, a készüléke megcsörrent. Izgatottan kapta fel, arra számítva, hogy valamelyik kórházból hívják vissza, de Mrs. Sandford, a főnök titkárnője volt az ismerős üzenettel: az igazgató haladéktalanul beszélni akar vele.

Stapletonnek semmi kedve sem volt hozzá; hogy bürokratikus hülyeséggel töltse az idejét - így nevezte a gyakori raportra rendeléseket -, de erőt vett magán, és lement a földszintre. Mint súlyos fejmosásra számító iskolás fiú óvatosan nyitott be Mrs. Cheryl Sandfordhoz, aki kedvesen rámosolygott, és bátorítóan kacsintott is egyet. Az évek során jól összeismerkedtek, majdhogynem baráti kapcsolat alakult ki közöttük, mivel valahányszor az igazgató sürgősen magához rendelte, Stapletonnek várnia kellett, és ilyenkor bőven volt alkalmuk a beszélgetésre.

Szavak nélküli, külön tolvajnyelvet alakítottak ki, amelyhez a kacsintás is hozzátartozott - azt jelentette, Stapleton megnyugodhat, a főnök csak rutinjelleggel, hivatali kötelességből kívánja leteremteni, nem azért, mert személy szerint különösebben fel van háborodva azon, amit tett.

- Hogy van a fia? - kérdezte az orvos, helyet foglalva a titkárnői asztallal szemközti kereveten. Az igazgató irodájának ajtaja szokás szerint most is résnyire nyitva volt, és tisztán lehetett hallani, hogy a főnök telefonon tárgyal.

- Remekül - válaszolta büszkén Cheryl. - Változatlanul csak ötösöket hoz.

- Fantasztikus! - Stapleton a kosárlabdapályán ismerkedett meg Arnolddal. A fiú kezdő, tapasztalatlan játékos volt ugyan, de természetes tehetsége volt a kosárlabdához. Cheryl egyedül nevelte, a Százötödik utcában laktak, és Stapleton a hálószobája ablakából pontosan a házukra látott.

- Azt mondja, reméli, hogy egyszer ő is olyan jól fog kosárlabdázni, mint maga.

- Tízszer jobb lesz, mint amilyen én valaha is voltam - válaszolta nevetve Stapleton. Nem túlzott - Arnold éppen csak betöltötte a tizenötöt, de már olyan komoly játékosok is, mint Warren, szívesen játszottak vele egy csapatban.

- Inkább orvosi tudásban próbálná utolérni - jegyezte meg Cheryl.

- Úgy tűnik, érdekli a dolog. A múlt héten, meccs előtt beszélgettem vele.

- Mesélte. Köszönöm, hogy foglalkozik vele.

- Ugyan már! Helyes, rendes srác, jó vele beszélgetni - felelte Stapleton.

Alig fejezte be a mondatot. dr. Harold Bingham, az intézet igazgatója öblös hangon kikiabált érte.

Stapleton elindult, Cheryl pedig, amikor mellé ért, halkan odasúgta neki: - Viselkedjen rendesen! Ne dühítse fel, mert akkor egész nap nem bírok vele!

Az igazgató hatalmas, iratokkal telepakolt íróasztala mögött ült. Hatvanöt éves volt, annyinak is nézett ki. Azóta, hogy Stapleton megismerte, Bingham hatalmas orra gumósabbá vált, erei egyre jobban kitágultak. Háttal ült az ablaknak, és mivel éppen rásütött a nap, a feje búbján a kopasz folt vakítóan fénylett.

- Üljön le! - vakkantotta mérgesen.

Stapleton szó nélkül engedelmeskedett, várta, mi következik. Nem tudta ugyan, hogy miért hívatta a főnök, de gond nélkül képes lett volna felsorolni legalább tucatnyi okot.

- Nem unja még ezeket a heti látogatásokat? - kérdezte a tekintetét szúrósan Stapletonre szögezve Bingham. Bár idősebb volt valamennyi beosztottjánál, szellemi frissességén a kor semmit nem változtatott, továbbra is a törvényszéki orvostan világszerte nagy tiszteletnek örvendő, kiemelkedő egyéniségének számított.

- Jólesik néha találkozni, főnök! - válaszolta Stapleton, és rögtön szemrehányást is tett magának azért, hogy megfeledkezett Cheryl kéréséről.

Bingham levette a szemüvegét, és vastag ujjaival fáradtan megdörzsölte a szemét. - Néha azt kívánom, bárcsak ne volna okos, mert akkor legalább tudnám, mit csináljak magával - válaszolta.

- Köszönöm a bókot, főnök! Ma igazán rám fér a biztatás.

- A baj az, hogy mindig csinál valami hülyeséget, és hallgathatok maga miatt.

Stapleton összeszorította a száját. Több megjegyzés is eszébe jutott, de a titkárnőre gondolt, és visszafogta magát, Nem akarta megnehezíteni Cheryl dolgát, neki kellett egész nap elviselnie Binghamet, akinek harapós természete legalább olyan legendás volt, mint a törvényszéki orvostanban való jártassága.

- Sejti, miért van itt?

- Passz. A vádlottnak nem kötelessége válaszolni, ha azzal árt magának - felelte Stapleton.

Bingham pillanatra elmosolyodott, de rögtön erőt is vett magán, és ismét komoly, fenyegető arcot vágott.

- Na figyeljen! Nemrég felhívott dr. Patrícia Markham, a városi tisztiorvos. Úgy tűnik, nincs jobb dolga, mint hogy nekiugrassza a járványügyi szakorvosokat dr...

Bingham visszavette a szemüvegét, és keresgélni kezdett a papírjai között, hogy megnézze a nevet.

- Dr. Abelardnek - sietett a segítségére Stapleton.

- Igen. Annak.

- Konkrétan mi a vád?

- Dühös, mert beleavatkozik a munkájába - válaszolta Bingham. - Mit szórakozik? Nincs itt elég dolga?

- Dr. Washington tanácsolta, hogy hívjam fel. Gondoltam, érdekelni fogja az a lépfenés eset, amit a napokban találtam.

- Calvin nekem is említette - szólt közbe az igazgató.

- Dr. Abelard azonban enyhén szólva félvállról vette a dolgot - folytatta Stapleton. - Valami olyasmit mondott, hogy majd akkor foglalkozik vele, ha lesz rá ideje.

- Ha jól tudom, a szőnyegek, amelyek a fertőzést okozták, Queensben vannak, egy zárt raktárban - jegyezte meg Bingham.

- Igen.

- Mégis fogta magát, elment az illető irodájába, és turkált az üzleti papírjai között. Elment az esze? Mi van, ha valamelyik jogvédő ügyvéd megtudja, és ránk száll? Nem volt hozzá engedélye.

- Beszéltem az özvegyével, és ő megengedte - válaszolta kis vállvonogatással Stapleton.

- Persze! Remekül lehet védekezni vele a bíróság előtt, ha följelentenek bennünket - jegyezte meg gúnyosan Bingham.

- Aggódtam, hogy az utolsó szállítmányt esetleg már eladták, a fertőzés szétterjedt, és kisebbfajta járvány elébe nézünk.

- Dr. Abelardnek igaza van! - jelentette ki dühösen az igazgató. - Belekontárkodott olyasmibe, ami rá tartozik.

- Állítólag az a feladatunk, hogy a közt szolgáljuk - védekezett Stapleton, - Úgy éreztem, dr. Abelard nem tesz meg mindent a veszély elhárításáért, nem figyel oda eléggé az esetre.

- Ha úgy érzi, hogy másik közalkalmazott elhanyagolja a kötelességét, akkor jöjjön hozzám! - Bingham most már dühösen kiabált. - De nem, magának jobban tetszik, ha nyomozót játszhat. Felhívtam volna Pat Markhamet, és intézkedett volna. A rendszernek azért vannak működési szabályai, hogy alkalmazzák őket.

- Értem - Stapleton vállat vont, Cheryl érdekében letett arról, hogy a bürokrácia hatástalanságáról, a közszolgálatok szakmai vitáiról szóló vitába bonyolódjon, bár városi közalkalmazottként számtalanszor tapasztalta már, hogy ha valamit nem végez el maga, hanem arra vár, hogy az illetékesek elintézzék, akkor semmi sem történik.

- Nagyszerű! Akkor tűnjön el! - zárta le a beszélgetést ingerült kézmozdulattal Bingham. Már nem is figyelt Stapletonre, gondolatait a következő feladat kötötte le.

Stapleton visszament a titkárnőhöz, és megkérdezte: - Na, hányast kaptam?

- Mondjuk, gyenge hármast - válaszolta kis mosollyal a szája szögletében Cheryl. - Határozottan fejlődik - általában úgy fel szokta dühíteni, hogy kis híján gutaütést kap.

Stapleton kilépett a folyosóra, de csak pár lépést tudott tenni, mert Washington észrevette.

- Hogy áll a David Jefferson ügy? - kiáltott utána.

- Még nem zártam le - válaszolta a nyitott ajtón behajolva Stapleton. - Szólt John DeVriesnek, hogy gyorsítsa fel a toxikológiai vizsgálatot?

- Rögtön azután, hogy megígértem - válaszolta az igazgatóhelyettes.

- Rendben. Máris megyek, megnézem, mire jutottak.

- Ne felejtse el, csütörtökre kérem a jelentést!

Stapleton valószínűtlennek tartotta ugyan, hogy addigra megkapja az összes laboreredményt, de nem akart vitatkozni Washingtonnal, inkább odamutatta neki feltartott hüvelykujját, liftbe szállt, és arra gondolva, hogy mindig előfordulhatnak csodák, fölment a harmadik emeletre.

John DeVriest apró, ablaktalan szobájában találta, és amikor a rendőrségi őrizetes vizsgálati anyaga felől kérdezte, cserében hosszú előadást kellett végighallgatnia arról, hogy a toxikológián milyen kevés ember dolgozik, mennyire nehezen tudják elvégezni a rájuk háruló feladatokat. Stapleton úgy távozott a méregtani laborból, hogy csaknem teljesen biztos volt benne: csütörtökre nem fogja tudni lezárni a dossziét.

Gyalog ment tovább az ötödikre, a DNS-laborba. Ted Lynchet, a vezetőjét egy technikussal az egyik berendezésnél találta, és a kezük ügyében heverő, nyitott használati utasításból azonnal rájött, hogy a készülék éppen elromlott.

- Jó, hogy jössz! - üdvözölte Lynch, mihelyt meglátta. Felegyenesedett, és élvezettel megropogtatta elgémberedett tagjait: Lynch széles vállú, szálfatermetű férfi volt, a Borostyán Liga egykori futballsztárja.

- Ezt úgy értsem, hogy pozitív az eredmény? - kérdezte felderült arccal Stapleton.

- Igen. A beadott mintáid egyikén lépfenespórát találtunk.

- Nem hülyéskedsz?! - Stapletont meglepte a hír. Csak reménykedett benne, de igazából nem számított rá. - Melyik minta? Emlékszel rá?

- Hogyne! - válaszolta Lynch. - Az, amelyikben az a kis kék, színjátszó csillag volt.

- A mindenit! - Stapleton pontosan emlékezett rá, hogy a csillagocskát az íróasztalon, egy mappa közepén találta. Annyira nem illett a spártaian egyszerű környezetbe, hogy egyből feltűnt neki, és arra gondolt, hogy a takarítást megúszva, valamilyen régebbi ünnepség kellékei közül maradt ott.

- Egyéb jó híred is van? - kérdezte a laborvezetőt.

- Igen. Szóltam Agnesnek, küldjön fel mintát a pácienstől vett kultúrából. Már elkezdtük a tesztet, hamarosan meg tudom mondani, ugyanarról a láncról van-e szó. Feltételezhető, hogy igen, de azért nem árt megbizonyosodni róla - válaszolta Lynch.

- Egyéb?

- Mit akarsz még? - A laborvezető úgy érezte, éppen eleget mondott már ahhoz, hogy Stapleton elégedett legyen.

- Nem is tudom. Te vagy a szakember: Én annyit sem értek a DNS-vizsgálatokhoz, hogy jól tudjak kérdezni.

- Lehet, de gondolatolvasó nem vagyok. Ahhoz, hogy válaszolhassak, tudnom kell, mi érdekel - felelte Lynch.

- Hát, például az, hogy a csillag erősen szennyezett volt-e spórákkal, vagy csak éppen hogy.

- Érdekes kérdés. - A laborvezető a száját csücsörítve, az arcát beszíva nézett maga elé egy darabig. - Ezen még gondolkodnom kell.

- Ha már itt tartunk, azt is kitalálhatnád, hogyan kerültek rá a spórák.

- Miért? Nem az áldozat irodájában találta?

De igen - válaszolta Stapleton. - A csillag az irodai íróasztalán volt, de a török szőnyegek és kecskebőrök, amelyekből a spóra feltehetően származik, nem ott vannak, hanem egy raktárban.

- Értem.

- Fölteszem, hogy amikor Papparis megnézte az áruját, a spórák ráragadtak, az irodában pedig leestek róla.

- Logikusan hangzik - jegyezte meg Lynch. - És ahhoz mit szólsz, hogy esetleg kiköhögte őket? Ha jól tudom, tüdőlépfenéről van szó.

- Ez is csak lehetőség - fogadta el az ötletet Stapleton -, de akár így történt, akár úgy, nem értem, miért csak a csillagon volt spóra. Mindenfelől vettem mintát, de egyedül ez jött be.

- Lehet, hogy a csillagot is lenyelte, és az irodában kiköhögte - mondta nevetve Lynch.

- Van még más hasznos ötleted? - kérdezte fancsali képpel Stapleton.

- A nyomozást meghagyom neked. Egyelőre azon töröm a fejem, hogyan javítsam meg ezt a szerencsétlen berendezést.

- Sok szerencsét! - mondta búcsúzóul Stapleton. A negyedik emeletre leereszkedve egyfolytában a csillag járt az eszében. Úgy érezte, fontos jelentése van, csak nem tud rájönni, mi az. Olyannak tűnt, mint a rejtjeles üzenet, amely mellé elfelejtették odatenni a kódot.

Benézett Laurie-hoz, de nem találta az irodájában. Riva, a szobatársa felnézett az íróasztala mögül, és a rá jellemző, szelíd, udvarias hangon, lágy indiai akcentussal közölte, hogy a lány még mindig a boncteremben van.

Változatlanul a csillag rejtélyén gondolkodva Stapleton a szobájába indult. Eszébe jutott, hogy az apró kis tárgy valószínűleg fémfóliából vagy műanyagból készült, és elektrosztatikus töltése volt, azért tapadtak hozzá a spórák.

Már az asztalánál ült, de még mindig nem hagyta nyugodni a gondolat. Fejét a tenyerébe hajtva próbált ésszerű, elfogadható választ találni a kérdéseire.

- Milyen kék csillagról motyogsz? - kérdezte váratlanul egy hang.

Stapleton felnézett, és alaposan meglepődött, mert Soldanót látta az ajtóban. A hadnagy ábrázata ugyanolyan siralmas volt, mint előző este, amikor a bárban összetalálkoztak, a vasalt öltöny, nyakkendő, fényesre pucolt cipő azonban eltűnt róla, visszanyerte megszokott, ápoltnak a legnagyobb jóindulattal sem nevezhető külsejét.

- Beszéltem magamban?

- Dehogy! Gondolatolvasó vagyok - válaszolta a nyomozó. - Bemehetek?

- Persze! - Stapleton elhúzta a faltól a látogatóknak fenntartott széket.

Soldano nehézkes sóhajjal ereszkedett le rá. Az arca borostás volt, ismét kihagyta a borotválkozást.

- Ha Laurie-t keresi, lent van a boncteremben - mondta az orvos.

- Csak magához jöttem.

- Megtisztelő! - Stapleton csodálkozva felvonta a szemöldökét. - Mi történt?

- Tartozom egy vallomással! - mondta zavartan a nyomozó.

- Egyre érdekesebb.

- Annyira rosszul éreztem magam miatta, hogy alig aludtam - vallotta be Soldano. - Egész éjszaka hánykolódtam.

- Ismerősen hangzik.

- Nem akarom, hogy rossz véleménye legyen rólam, vagy valami.

- Próbálok megértő lenni - válaszolta Stapleton, és közben idegesen dobolt az asztalon.

- Szeretném, ha tudná, hogy nem szoktam ilyet csinálni.

- Az isten szerelmére, Lou! Bökje már ki, milyen szörnyű bűnt követett el! - fakadt ki Stapleton. - Hogy adjak feloldozást, ha azt sem tudom, mit vétkezett?

Soldano nem válaszolt. Bocsánatkérőn ökölbe szorított kezére nézett, és hatalmasat sóhajtott.

- Na jó! Megpróbálom kitalálni. Mocskos gondolatai támadtak, és magához nyúlt.

- Ne hülyéskedjen! - csattant fel a nyomozó.

- Akkor mondjon legalább valamit, hogy ne kelljen találgatnom!

- Na jó - adta be a derekát Soldano. - Futtattam Paul Sutherland nevét a számítógépen.

- Ennyi? - kérdezte túljátszott csalódottsággal Stapleton. - Reméltem, hogy valami igazán nagy bűnt követett el.

- Visszaéltem a helyzetemmel.

- Lehet, de a maga helyében én is azt tettem volna.

- Ezt komolyan mondja?

- A legkomolyabban - válaszolta Stapleton. - Na és? Mit talált?

- Tulajdonképpen nem súlyos a dolog. Illetve... Szóval attól függ, honnan nézi az ember. Kokain birtoklásáért emeltek vádat ellene - nyögte ki végre a hadnagy.

- Ennyi!

- Jelentős mennyiség volt - folytatta Soldano. - Nem annyi, hogy kereskedni lehetett volna vele, de egy rendes partira elég. Elismerte a vádat, úgyhogy csak közmunkára ítélték, és feltételesen szabadlábra bocsátották.

- Elmondja Laurie-nak? - kérdezte Stapleton.

- Nem tudom! Épp azért jöttem, hogy megkérdezzem, mit tanácsol.

- Jézusom! - nyögött fel Stapleton. Gondterhelten dörzsölte a homlokát, és próbált választ találni a nehéz kérdésre.

- Magamtól is azt kérdezném, hogy miért csinálom - mondta Soldano.

- Megértem. Fél, hogy Laurie-nak ugyanez jut eszébe, és a rossz hír hozóján tölti ki a dühét.

- Pontosan. Mégis, úgy érzem, tudnia kell. Persze lehet, hogy Sutherland már elmondta neki.

- Az az érzésem, hogy nem - válaszolta Stapleton. - Ahhoz túlságosan is el van telve magától.

- Szerintem is.

Stapleton a szeme sarkából látta, hogy valaki belép - Ted Lynch volt, a DNS-labor vezetője.

- Elnézést! - kért bocsánatot rögtön, mihelyt meglátta a hadnagyot. - Nem tudtam, hogy vannak nálad.

- Semmi gond. - Stapleton be akarta mutatni egymásnak Lynchet és Soldanót, de mint kiderült, már ismerték egymást.

- Hiába próbáltam, sehogy sem tudtam kiverni a fejemből a kérdésedet - mondta Ted.

- Arra gondolsz, hogy mennyire szennyezett a csillag?

- Igen. És rájöttem, hogy ki lehet deríteni. Az eljárást TaqMan technológiának nevezik, a PCR egyik változata.

- Mi is az a PCR? - kérdezett közbe Soldano. - Hallottam, de már elfelejtettem.

- Polimerlánc-reakció. Arról van szó, hogy a DNS kis darabjait megnagyobbítjuk, könnyebbé téve ezzel a vizsgálatot.

- Igen! - tett úgy a hadnagy, mintha értené.

- Fantasztikus technika - folytatta lelkesen Lynch. - Veszünk egy megadott enzimet, beletesszük a vizsgálandó anyagba, az pedig elkezdi helyükre tologatni a DNS-lánc elemeit... Tudja, mint abban a Pac-Man nevű számítógépes játékban.

Stapleton és Soldano is némán figyelt, komoly arccal bólogatott.

- Az egészben az a trükk, hogy amikor elér a próbaanyaghoz, az enzim azonnal jelez, és a reakció kezdete óta eltelt idő, valamint a kettőződések számának ismeretében meg lehet állapítani a kiinduló mennyiséget!

Stapleton és a rendőr is némán, értetlenül meredt a fellelkesült tudósra.

- Szóval? Akarod, hogy csináljam? - kérdezte Lynch.

- Persze! Nagyszerű lenne.

- Akkor jó. Megyek, és máris kezdem. - A DNS-labor vezetője amilyen gyorsan jött, olyan hirtelen el is ment.

- Értett belőle valamit? - kérdezte a hadnagy, miután kettesben maradtak.

- Egy árva szót sem - vallotta be Stapleton. - Ted teljesen külön világban él. Ezért is telepítették a DNS-labort a legfelső emeletre. A legtöbben úgy érezzük, mintha az ottani eredmények egyenesen az égből hullanának az ölünkbe.

- Nekem is többet kellene tudnom a DNS-ről - mondta Soldano. - Egyre gyakrabban kerül szóba a nyomozásoknál.

- Az a legnagyobb baj ezzel a technológiával, hogy túl gyorsan fejlődik. Amit egyik nap megtanul az ember, azt másnap már sutba is dobhatja, mert elavul.

- Miféle kék csillagról beszélt? - érdeklődött. a hadnagy. - Ugyanarról, amiről maga is, amikor bejöttem?

- Igen. - Stapleton részletesen beszámolt Soldanónak az apró, fényes kis csillagról, nem hallgatva el azt a körülményt sem, hogy a Corinthian Rug Company irodájában az volt az egyetlen dolog, amelyen lépfenespórát találtak.

- Láttam már ilyet - mondta a nyomozó, miután végighallgatta. - Az idei rendőrbál meghívójának a borítékjában is volt hasonló.

- Ez az! - kiáltott fel Stapleton. - Egészen idáig törtem rajta a fejem, hogy hol láttam ilyet! Most hogy, mondja, már emlékszem - én is kaptam olyan levelet, amely tele volt szórva velük.

- Furcsa, hogy épp egy irodában talált rá. Valami ünnepély volt ott? - csodálkozott a rendőr.

- Térjünk vissza, a maga problémájához! - ajánlotta Stapleton. - Hogy döntött? Elmondja Laurie-nak, hogy a barátjának priusza van?

- Nem tudom. Őszintén szólva abban bíztam, hogy maga vállalja.

- Na nem! - tiltakozott Stapleton. - Ez a maga bulija. Maga szerezte az információt, magának kell eldöntenie, mit kezd vele.

- És ez még nem minden - nyögte Soldano.

- Hallgatom!

- Megtudtam, miféle üzlettel foglalkozik Sutherland.

- Az is benne szerepel a dossziéjában? - érdeklődött az orvos.

- Igen. Fegyverkereskedő.

Stapleton eltátotta a száját a megdöbbenéstől - megítélése szerint az, hogy Paul Sutherland fegyverkereskedő, Laurie szempontjából sokkal nagyobb jelentőséggel bírt, mint az, hogy valamikor kokain birtoklásáért felfüggesztett börtönbüntetésre ítélték.

- Egyfajta monopóliuma volt a Bulgáriában gyártott AK-47-esekre, legalábbis 1994-ig, amikor elfogadták az új büntető törvénykönyvet, és tizennyolc másik félautomatával együtt ezeket a géppisztolyokat is betiltották - mesélte tovább Soldano.

- Ez már nagyon is komolyan hangzik - jegyezte meg Stapleton.

- Az is! Az AK-47-eseket imádják a szélsőjobboldali félkatonai csoportok.

- Laurie-ra gondoltam. Tudja, hogyan vélekedik a fegyvertartásról?

- Nem igazán - vallotta be a hadnagy.

- Akkor elmondom. Ha rajta állna, lefegyverezné az egész országot, még a rendőröket is. Naponta találkozik lőtt sebekkel, azok alkotják a szűkebb szakterületét.

- Egyszer sem említette - mondta megbántva Soldano.

- Azt hiszem, az, hogy a leendő férje fegyverekkel kereskedik, sokkal jobban érdekelné, mint az, hogy valamikor kokaint találtak nála.

- Ezt úgy értsem, hogy megmondja neki?

- A pokolba! - kiáltott fel Stapleton. - Ha vállalom is, mit ér vele? Meg fogja kérdezni, honnan tudom, és kénytelen leszek megmondani neki.

- Nem érdekes - válaszolta Soldano. - Mindenképpen jobb, ha maga csinálja. Jobban megérteti magát, mint én.

- Gyáva - vitatkozott Stapleton.

- Maga sem büszkélkedhet különösebben a bátorságával - vágott vissza a hadnagy. - Ne hülyéskedjen! Tudja, mire gondolok. Együtt dolgoznak...

- Majd gondolkodom rajta, de nem ígérek semmit.

A telefoncsörgést hallva Stapleton a kagylóért nyúlt, és ingerülten szólt bele, de gyorsan erőt is vett magán, megismerve a recepciós, Marlene Wilson hangját.

- Nem zavarom, Mr. Stapleton? - A lánynak enyhe déli akcentusa volt.

- Dehogy. Mi újság?

- Két úr van itt, és azt mondják, önnel szeretnének beszélni, vár valakit?

- Nem. Mi a nevük? - kérdezte Stapleton.

- Egy pillanat! - mondta Marlene, és hallani lehetett, ahogy félretette a kagylót.

- Megyek - szólalt meg Soldano, és rögtön fel is állt. - Azt hiszem, jobb, ha eltűnök, mielőtt összefutok Laurie-val.

- Majd hívjon fel! - szólt utána Stapleton. - El kell döntenünk, hogy szólunk-e neki, vagy sem.

A hadnagy bólintott, és csöndben behúzta maga mögött az ajtót.

- Mr. Warren Wilson és Mr. Flash Thomas - szólt bele újból a telefonba Marlene. - Mit mondjak nekik?

- Küldje fel őket! - válaszolta Stapleton.

Lassan, elképedve rakta a helyére a kagylót - alig tudta elhinni, hogy Warren valóban ott van. Többször is javasolta, hogy látogassa meg a munkahelyén, mert remélte, hogy érdekesnek fogja találni, és némi ösztönzést ad neki ahhoz, hogy visszatérjen az iskolapadba, de barátja mindig elhárította az ajánlatot, mondván, hullaházba élve be nem teszi a lábát.

McGovern íróasztala mellől is elvette a pótszéket, a magáé mellé állította, majd kiment a folyosóra, és a lift felé indult. Éppen odaért, amikor nyílt az ajtó, és megjelent két kosárlabdás haverja.

- Büdös van itt - mondta fintorogva Warren, de rögtön abba is hagyta a viccelődést, és elmosolyodott.

- Hogy megy a bolt? - kérdezte, hatalmas jobb kezét feltartva.

Stapleton rácsapott, mintha a kosárlabdapályán lettek volna. és ugyanúgy köszönt Flashnek is, akit szemmel láthatóan sokkal jobban zavart a környezet, mint Warrent.

- Úgy, mint máskor - mondta -, leszámítva, hogy ti is itt vagytok. Úgy meglepődtem, hogy alig térek magamhoz. Gyertek be a szobámba!

Előrement, hogy mutassa nekik az utat.

- Tényleg furcsa szag van - állapította meg menet közben Flash.

- Kórházra emlékeztet - válaszolta Warren. - Csak ide ne kerüljek soha!

- Mesélted, hogy a pincében szoktatok boncolni - fordult Stapletonhöz Warren. - Ez az egész ház olyan dohos, akár egy pince.

- Hát, ráférne már a tatarozás - ismerte el az orvos, és az ajtóból félreállva betessékelte őket a szobájába.

Leültek, és mivel egyikük sem szólt, Stapleton megkérdezte:

- Azért jöttetek, hogy biztosak legyetek benne, este lemegyek játszani?

- Tegnap ott kellett volna maradnod - válaszolta Warren. - Velünk lettél volna. Tudod, hogy sose veszítünk.

- Talán ma este szerencsém lesz.

Pár másodpercig tartó csönd következett ismét, majd Warren odafordult Flashhez, és megkérdezte: - Beszélsz vagy akarod, hogy én mondjam?

- Mondd te! - Flash kényelmetlenül feszengett a széken, látszott rajta, hogy valami erősen nyugtalanítja.

- Rossz hírt kapott reggel, meghalt a nővére - közölte Warren.

- Sajnálom! - Stapleton Flashre nézett, de az szándékosan kerülte a tekintetét.

- Csöppet sem volt öreg, körülbelül olyan idős, mint te - folytatta Warren. - Hirtelen történt, és Flash szerint nagyon nincs rendben a dolog. Nem jött ki a férjével, ha érted, mire gondolok.

- Némi otthoni erőszakra? - kérdezte Stapleton.

- Így hívják azt, hogy a férje megverte?

- Ezt az eufemizmust szokták használni.

- Rendszeresen verte! - szólt közbe hevesen Flash.

- Nyugalom! - intette Warren, és hogy csillapítsa, enyhén megveregette a vállát. - A lelkére kellett beszélnem, nehogy elmenjen hozzá, és fasírtot csináljon belőle - mondta Stapletonnek.

- Megölte az a mocsok! - mordult fel dühösen Flash.

- Állj meg, ember! Nem tudhatod biztosan!

- De igen!

- Látod már, mi a gondom? - fordult az orvoshoz Warren. - Ha Flash elmegy hozzá, abból nagy baj lesz. Valaki meg fog halni, és biztos, hogy nem ő.

- Hogyan segíthetek? - kérdezte Stapleton.

- Úgy, hogy megmondod, mitől halt meg. Ha természetes oka volt, akkor Flash kénytelen lesz máson levezetni a dühét, mondjuk, rajtad meg rajtam kiélni játék közben. - Warren barátságosan megpaskolta a barátja fejét, de az ingerülten lerázta magáról a kezét.

- Hová szállították?

- A brooklyni hullaházba, legalábbis ezt mondták a Coney Island Hospitalben, ahol meghalt.

- Akkor könnyű lesz kideríteni - mondta Stapleton. - Beszélek azzal, aki boncolta, és hamarosan megkapjuk a választ.

- Nem lesz boncolás! - szólt közbe Flash. - Ez az egyik, ami zavar. Bevitték azzal, hogy felboncolják, de aztán közölték, hogy mégsem. Itt valami nem stimmel. Érted, mire gondolok?

- Nem feltétlenül. Nem minden kijelölt holttestet boncolnak fel. Az, hogy nála erre nem került sor, azt jelzi, hogy a halála körülményei tisztázottak. Ha kórházban halt meg, akkor az ottani orvosok nyilván megállapították a halál okát, - és ezért fölösleges a boncolás.

- Flash valamilyen összejátszásra gyanakszik - mondta Warren.

- Biztos, hogy nincs semmiféle összejátszás - válaszolta Stapleton. - Hanyagság, szakmai hozzá nem értés előfordulhat, a szándékos félrevezetés azonban ki van zárva.

- De... - akart mondani valamit Flash, az orvos azonban közbevágott.

- Várj! - ennek ellenére, a kedvedért utánanézek. Hogy hívták?

- Connie Davidov.

- Stapleton felírta a nevet egy jegyzetlapra. és egyből nyúlt is a telefonért. A brooklyni hullaházat tárcsázta, amely a New York-i Törvényszéki Orvostani Intézet közvetlen felügyelete alá tartozott. Elvben Bingham volt a főnöke, bár az intézménynek volt saját, a napi feladatokat ellátó vezetője is. Az illetőt Tim Benettnek hívták.

- Ki az ügyeletes kórboncnok a héten? - kérdezte a telefonközpontostól Stapleton, miután bemutatkozott.

- Dr. Randolph Sanders. Adjam?

- Legyen szíves!

Stapleton nem lett igazán lelkes a név hallatán. Meglehetősen jól ismerve Sanderst, és a nemtörődöm bürokratáknak ugyanabba a csoportjába sorolta, ahová George Fontworthot. Várakozás közben idegesen dobolt a golyóstollával, és azt kívánta, bárcsak a másik négy brooklyni kórboncnok valamelyikével akadt volna össze.

Sanders hangját meghallva pillanatot sem vesztegetett, azonnal megkérdezte, miért nem boncolták fel Connie Davidovot.

- Egy pillanat, mindjárt megnézem a dossziét. Miért kérdezi? - érdeklődött Sanders.

- Megkértek, hogy nézzek utána - válaszolta Stapleton. Szándékosan fogalmazott általánosságban, hadd higgye Sanders, hogy Bingham vagy Washington szólt neki.

- Várjon kicsit!

Stapleton gondosan letakarta a mikrofont, és úgy szólt oda Flashnek. - Davidov. Még nem hallottam ilyen afro-amerikai nevet.

- Azért, mert nem az. Connie férje fehér - válaszolta Flash.

Stapleton bólintott, elkönyvelte magában, hogy barátja a nővérét ért bántalmazáson kívül egyéb okból sem szíveli a sógorát. - Jól kijött a családdal?

- Persze! - Flash hangja magáért beszélt. - A többiek szóba sem álltak egyikükkel sem. Senki nem akarta, hogy Connie hozzámenjen.

- Na lássuk! - hallatszott ismét Sanders hangja a vonal másik végéről. - Itt van előttem a jelentés.

- Mi a lényege?

- A beteget ellátó orvos status asthmaticust állapított meg a halál közvetlen kiváltó okaként. A beteg már régen asztmás volt, többször kezelték kórházban. Jelentős túlsúllyal is küszködött, ami ugyancsak rontotta az állapotát, ráadásul különböző allergiái is voltak.

- Értem. Megnézte a holttestet? - érdeklődött Stapleton.

- Természetesen! - Sanders hangján jól lehetett érezni, hogy támadásnak tekinti a kérdést.

- Nem látott fojtogatásra utaló jeleket? - folytatta Stapleton. - Szembevérzést például.

- Sértő, hogy ezt egyáltalán megkérdezi - felelte dühösen Sanders.

- Mit mond a toxikológia? Vettek mintát?

- Nem volt boncolás! Akit nem nyitunk fel, azon nem végzünk toxikológiai vizsgálatot, ahogy maguk sem! - Mielőtt az újabb kérdés elhangozhatott volna, Sanders dühösen lecsapta a kagylót.

- Érzékeny fickó - jegyezte meg Stapleton -, bár mentségére legyen mondva, legendák keringenek arról, mennyire nincs diplomáciai érzékem. Kitaláljátok, mit felelt, vagy elmondjam?

Warren és Flash egyszerre bólintott.

- Nem talált erőszakra utaló jeleket. Sanders nem tartozik ugyan a világ legkiválóbb kórboncnokai közé, de azokat mér ő is felismeri, ha ott vannak az orra előtt.

- Miért kérdezted a toxikológiai vizsgálatot? - érdeklődött Warren.

- Az deríti ki, hogy történt-e mérgezés, vagy valami hasonló.

A két néger nem szólt, csak egymásra nézett.

- Akarjátok, hogy folytassam? - kérdezte Stapleton.

- Biztos vagyok benne, hogy az a mocsok ölte meg! - jelentette ki Flash.

- Azok után, amit hallottál, miért vagy ilyen szilárdan meggyőződve róla?

- Azért, mert Connie nem volt sem asztmás, sem allergiás.

- Biztos?! - kérdezte megütközve Stapleton.

- Igen, biztos! - válaszolta mély meggyőződéssel Flash. - Az öccse vagyok! Régen, tízéves kora körül volt ugyan kis asztmája, de azt már el is felejtette. Azóta is, hogy eljött otthonról, hetente legalább egyszer beszéltünk. Nem volt se asztmája, se allergiája.

- Aha? - mondta meghökkenve Stapleton. - Ez érdekes!

- Mit tudsz még tenni? - kérdezte Warren.

- Például azt, hogy felhívom a Coney Island Hospitalt, és beszélek az orvossal, aki kezelte.

Mivel az előtte heverő telefonkönyv éppen a kórházaknál volt kinyitva, Stapleton hamar megtalálta a számot. Tárcsázott, dr. Michael Coopert kérte a telefonközpontostól, és amikor az orvos jelentkezett, elmondta neki kicsoda, honnan, milyen ügyben keresi. Sandersszel ellentétben Cooper meglepően kedvesnek, készségesnek bizonyult.

- Igen, jól emlékszem rá - felelte. - Súlyos eset volt az első pillanattól kezdve. Gyakorlatilag már haldoklott, amikor behozták. A mentősök szerint cyanosisos lett, mire kiértek. A fürdőszobájukban esett össze, ott talált rá a férje. Azonnal oxigént adtak neki, mesterségesen lélegeztették. Átvételkor súlyos széndioxid-acidosist állapítottunk meg, és nagyon alacsony vér-oxigén értéket. A mesterséges lélegeztetés során az értékek javultak ugyan valamelyest, de a klinikai állapotában nem következett be változás. Hiányoztak a periferiális reflexek, a pupillája kitágult és merev volt, és az EEG szerint az agyműködése gyakorlatilag leállt. Nem sokat tehettünk érte.

- A mellkasi hangjai milyenek voltak? - kérdezte Stapleton.

- Amikor behozták, akkor már tiszták - válaszolta Cooper. - Az alacsony oxigénérték és az acidosis idebent is mért szintje mellett ez érthető. Az izmai, köztük a lágy izmok is, lényegében működésképtelenné váltak. Elnézést a kifejezésért, de a súlyát figyelembe véve olyan volt, mint a partra vetődött bálna.

- Szívrohamra utaló jelek?

- Egy se - felelte Cooper. - Az EKG-ja lényegében normális volt. A szívverése nagyon lelassult ugyan, de az alacsony vér-oxigénszint mellett ez természetes.

- Agyvérzés?

- Kizártuk, mint lehetőséget, mivel a komputertomográfos vizsgálat még csak nem is utalt rá. Gerinccsapolást is végeztünk, és az is negatív eredményt hozott.

- Láz, horzsolás, bármilyen egyéb, fertőzésre utaló jel?

- Semmi. A hőmérséklete is tökéletesen normális volt.

- És mindehhez jött ráadásként az erős asztma meg az allergia - jegyezte meg Stapleton. - Honnan értesültek róla? Kórházi jelentésből?

- Nem. A férjtől - válaszolta Cooper. - Nagyon erősen tartotta magát, függetlenül a történtektől, és részletesen el tudta mondani, milyen betegségei voltak a feleségének.

Stapleton megköszönte a felvilágosítást, és a kollégájától elköszönve lerakta a kagylót.

- Ez egyre érdekesebb - mondta Warrennek és Flashnek. - Azt hiszem, tényleg nem ártana, ha megnézném Connie-t.

- Meg tudod csinálni? - kérdezte Warren.

- Miért ne? - Stapleton újból tárcsázott, megpróbálta a közvetlen számán elérni Sanderset, de hiába, senki nem válaszolt. A telefonközponton keresztül is próbálkozott, a kezelő megkérte, hogy várjon, és amikor ismét jelentkezett, közölte, hogy dr. Sanders foglalt, pillanatnyilag nem tud a készülékhez jönni. Stapleton megüzente neki, hogy hamarosan személyesen találkoznak.

- Úgy látszik, dr. Sanders a passzív ellenállás mellett döntött - mondta, miután letette a kagylót, és zsebre rakta mobiltelefonját, apró fényképezőgépét. - Mi a tervetek? Velem jöttök?

- Akarod? - kérdezte Flashtől Warren. - Én ráérek.

Flash pár másodpercig gondolkodott csak, aztán határozottan bólintott. - A végére akarok járni a dolognak!

- Hogyan jöttetek? - érdeklődött Stapleton.

Warren, mielőtt válaszolt volna, felmutatta a slusszkulcsát.

- A Harmincadik utcában hagytam a kocsit.

- Tökéletes. Akkor gyerünk!

Lifttel lementek az alagsorba, és már a kijárat közelében voltak, amikor Stapleton hirtelen megállt.

- Ki tudja, milyen fogadtatásban lesz részünk Brooklynban - mondta. - Nem árt, ha viszem a saját felszerelésemet.

- Milyen felszerelésre gondolsz? - érdeklődött Warren.

- Hosszú lenne, elmagyarázni. Várjatok meg itt, vagy kint a kocsiban! Mindjárt jövök.

Stapleton visszasietett, és a boncolásra váró holttestek tárolására használt hűtőkamrák előtt összetalálkozott a boncteremből kijövő Amendolával. Élt is az alkalommal, és megkérte, hogy gyorsan szedjen össze neki néhány testnedvmintához való tartályt, egy maszkot, gumikesztyűt, pár fecskendőt, szikét, és még néhány holmit.

- Mi a fenének? Mire készül? - kérdezte gyanakodva a boncsegéd.

- Elintézem, hogy megint jól lecsesszenek - válaszolta Stapleton.

- A városba megy?

- Igen.

- Akarja, hogy elkísérjem?

- Kösz, Vinnie, de inkább ne! - hárította el az ajánlatot Stapleton. - Mindenesetre köszönöm.

Amendola pár perc alatt összeszedte a kért holmikat, és mire visszaért velük, Stapleton is elhozta az öltözőszekrényéből a tiszta fehérneműjének rendszeresített hátitáskát. A reggeli kerékpározástól - főleg nyáron - mindig erősen megizzadt, és a munkahelyére érve első dolga volt, hogy lezuhanyozzon, és tiszta alsóneműt vegyen.

Berakta a felszerelést a táskába, megköszönte Amendolának a segítséget, és kiment a teherkapun. Warren és Flash a járdán várta, újból azon vitatkoztak, hogy Flash elmenjen-e a sógorához, megkérdezni, mit tett a nővérével.

A két testi-lelki jó barát a kocsiban is úgy viselkedett, mintha örök ellenségek lennének. Stapleton az ötéves Cadillac hátsó ülésén helyezkedett el, ők pedig elöl fújtak egymásra.

- Mi volna, ha nem utálnátok egymást ennyire? - kérdezte egy idő után Stapleton, hogy lazítson valamelyest a hangulaton.

- Teljesen elment az esze! - kiáltott fel Warren, és a volánnal mit sem törődve mindkét kezét a magasba emelte. - Vagy megöleti magát, vagy valami nagy bajba kerül.

- Megölték a nővéremet! - kiabálta Flash. - A helyemben te is ki lennél bukva!

- Éppen arról van szó, hogy nem tudod biztosan, megölték-e, vagy sem! - magyarázta Warren. - Ezt akarja kideríteni a doki.

- Hallgass ide, Flash! - szólt közbe Stapleton. - Nagy valószínűséggel meg tudom állapítani, hogy történt-e valamilyen disznóság, de türelmesnek kell lenned. Lehet, hogy beletelik pár nap, amíg biztosat tudok mondani.

- Hogyhogy pár nap? - kérdezte ingerülten Flash. - Azt hittem, csak ránézel, és rögtön meg tudod mondani.

- Olyan is előfordul, de ha Sanders nem talált rajta semmi feltűnőt, akkor valószínűleg én sem fogok. Nem olyan rossz kórboncnok, hogy ekkorát tévedjen. Én inkább arra gondolok, hogy esetleg megmérgezték.

- Mivel? - kérdezett közbe Warren.

- Például valamilyen cianiddal. Ennek persze ellentmond az, hogy a vérében kevés volt az oxigén. Mindenesetre érdemes utánanézni.

- Mi lehetett még?

- Mondjuk szén-monoxid, bár azzal meg az nem stimmel, hogy a mentősök elkékülten találtak rá.

- Ez minden? Más méreg nem jöhet szóba? - kérdezte Warren.

- Mi ez? Vizsga?

- Nem. Csak kíváncsi vagyok.

- Hát, ettől kezdve az egész már csak találgatás - mondta Stapleton -, de szóba jöhet még valamilyen barbiturát, benzodiazepin, például Válium, etilénglikol és hasonlók. Mindezek előidézhetik a légzőszervek leállását.

- Szén-monoxiddal hogyan ölhette volna meg a férje? - kérdezte Flash.

- Van kocsijuk?

- Igen. Még garázsuk is.

- Mondjuk úgy, hogy leitatta, valamilyen más módon elkábította, levitte a garázsba, és beindította a motort - válaszolta Stapleton. - Aztán, amikor már majdnem halott volt, felvitte a fürdőszobába, és kihívta a mentőket.

- Azt ugyan nem. Connie majdnem százhatvan kiló volt.

- Én csak a feltételezéseimet mondom! - berzenkedett Stapleton. - Jézusom! Menjünk már!

- Még nem mondtad, hová - figyelmeztette Warren.

- A Kings County Hospitalbe. A Prospect Parktól délkeletre van, Brooklynban.

- Az FDR Drive-on menjek?

- Igen. A Brooklyn Bridge-en keresztül, aztán tovább a Flatbush Avenue-n!

Warren elindította a kocsit, és pár percig mindhárman csöndben maradtak.

- Flash! - szólalt meg Stapleton, amikor már az East River mentén haladtak. - Mennyi a valószínűsége annak, hogy a nővéred öngyilkos lett?

-. Semennyi - válaszolta szemernyi gondolkodás nélkül a férfi. - Nem az a típus.

- Depressziója volt?

- Nem a hagyományos értelemben, de kicsi talán igen. Azért is evett annyit. Tudta, hogy a férje dilinós.

- Hogyhogy?! - hökkent meg Stapleton.

- Nem csinált semmit a hülye! - válaszolta dühösen Flash. - Ha hazament, leült a tévé elé. Pár hónappal ezelőtt aztán váltott, de attól kezdve meg minden szabad idejét a pincében töltötte.

- Mit csinált?

- Bütykölt valamit - mondta Flash. - Connie nem mesélt róla bővebben, valószínűleg nem is tudta, mivel foglalkozik.

- Sokat ivott a nővéred? - kérdezte Stapleton.

- Nem. Mármint ha piára gondolsz. A tejturmix persze más.

- Kábítószer?

- Soha nem használt - válaszolta Flash.

- Hol lakott Brooklynban?

- Az Oceanview Lane 5 alatt.

- Az hol van?

- Brighton Beachen. Kellemes környék sok kis családi házzal. Nyáron simán lemehetett a partra, és úszhatott egyet.

- Hmm. - Stapleton kíváncsi volt rá, hogyan nézhet ki az a környék. Nehezen tudta elképzelni, hogy New Yorkban akad még csöndes, családi házas rész. A King County Hospital közelében parkolóhelyet találni szinte lehetetlen volt, de Warren egyszerűen megoldotta a dolgot. A kocsi csomagtartójából elővett egy kopott, kivágott aljú szemeteskukát, rárakta egy utcai vízcsapra és beállt elé. Stapleton elámult, látva a városi élethez való alkalmazkodásnak ezt a számára addig szokatlan, de kétségtelenül ötletes formáját. A kórbonctan bejárata előtt a két fekete megtorpant.

- Inkább megvárnánk idekint - mondta Warren, Flash pedig egyetértőn bólogatott.

- Tőlem! - válaszolta Stapleton. - Igyekszem gyorsan elintézni.

Az előtérben felmutatta az igazolványát a recepciósnak, és az rögtön kinyitotta az épület belsejébe vezető ajtót.

Hogy ne vesztegesse az idejét, Stapleton egyenesen a boncterem melletti irodába ment, ahol egy boncsegédet talált.

- Dr. Jack Stapleton vagyok a manhattani irodából - mondta, és ugyanazzal a magabiztossággal, amivel a bejáratnál tette, felmutatta az igazolványát.

- Doug Smithers - mutatkozott be a férfi. - Miben segíthetek? - Látszott rajta, hogy alaposan meglepődött - az ilyen jellegű látogatások nem tartoztak a bevett szokások közé.

- Legyen szíves, hívja ide dr. Randolph Sanderst! Beszélni szeretnék vele!

- Máris - válaszolta némi bizonytalansággal a hangjában. Smithers. A bonctechnikusok munkaköri leírásában nem szerepelt, hogy kórboncnokokat utasítgassanak. Ennek ellenére felhívta az orvost, és átadta neki Stapleton üzenetét.

- Nagyszerű! Most pedig legyen szíves, keressen meg nekem egy holttestet, és tegye olyan helyre, hogy megnézhessem!

- Vigyem a terembe, és rakjam asztalra?

- Nem szükséges. Nem öltözöm be, csak megnézem, és veszek néhány folyadékmintát - válaszolta Stapleton. - Elég, ha olyan helyre teszi, ahol van elegendő fény.

- A nyilvántartási szám? - kérdezte már kifelé menet Smithers.

- Azt nem tudom. Connie Davidovnak hívják, ha jól tudom, ma reggel hozták be.

- Ő már nincs itt - válaszolta Stapletonnek a boncsegéd.

- Ne vicceljen!

- Nem viccelek. Nemrég, talán félórája vitték el.

- A fenébe! - Stapleton dühösen megrázta a fejét, és kivörösödött arccal rácsapta a táskáját az asztalra.

- Sajnálom - mondta Smithers, és még a nyakát is behúzta, mintha attól félt volna, hogy pofon akarja vágni.

- Nem a maga hibája. - nyugtatta Stapleton. Behajlította az ujjait, és idegesen pattogtatni kezdte őket. - Hová szállították?

A boncsegéd belenézett az asztalon héverő nyilvántartó könyvbe, és a mutatóujját figyelmesen végighúzta a bejegyzéseken.

-A Strickland temetkezési vállalathoz.

- Az hol van?

- Azt hiszem, a Caton Avenue-n, a Greenwood temető mellett.

- Jézusom! - morogta Stapleton, és fel-alá járkálva törni kezdte a fejét, hogy mit tegyen.

- Dr. Stapleton, ha nem tévedek - hallatszott a háta mögül az enyhén leereszkedő hang. - Nem gondolja, hogy kissé messzire kalandozott az otthoni vadászmezőktől?

Megfordulva az ajtóban álló dr. Randolph Sandersszel találta szemközt magát Stapleton. A férfi valamivel idősebb volt nála, szigorúan hátrafésült, a koponyájához simuló haja erősen őszült. Vastag, fekete keretes szemüveget viselt, amelytől kissé bagolyra hasonlított. Csaknem húszéves szakmai gyakorlatának köszönhetően messze Stapleton fölött állt a hivatali ranglétrán.

- Gondoltam, beugrom, és adok magának néhány igen értékes tanácsot - vágott vissza Stapleton.

- Kérem! - utasította el a kihívó hangot Sanders.

- Mi az ördögnek küldte el Mrs. Davidov holttestét, amikor tudta, hogy jövök?

- Kaptam ugyan egy rejtélyes üzenetet arról, hogy lesz szíves, és meglátogat bennünket, de olyan kérést nem, hogy tartsam itt a holttestet.

- Nem is tudom, miért vagyok meglepődve, amikor legalább ötvenes IQ kellett volna, hogy rájöjjön, mit akarok.

- Nem vagyok köteles a gyerekes piszkálódását hallgatni! Jó utat vissza Manhattanbe! - mondta dühösen Sanders, és hátat fordítva elviharzott.

Stapleton kilépett a folyosóra, és utána kiáltotta: - Egyébként, ha érdekli, Connie Davidovnak nem volt sem asztmája, sem allergiája. Tökéletesen egészséges nő volt, akinek hirtelen leálltak a légzőszervei anélkül, hogy szívrohama vagy agyvérzése lett volna. Ha ez nem elég ok arra, hogy felboncolják, akkor tényleg nem tudom, mi kell hozzá.

Sanders már a liftnél járt, de ettől visszafordult. - Honnan tudja, hogy nem volt asztmás és allergiás? - kérdezte.

- A testvérétől - válaszolta Stapleton.

- Hadd mondjak valamit! A kórtörténetet a legtapasztaltabb halottkémünk rögzítette. Maga higgyen, akinek akar, én azonban elfogadom, amit a szakértő mond. - Sanders nyugodtan megnyomta a lift gombját, és amikor az ajtó kinyílt, beszállás előtt még leereszkedően visszanézett Stapletonre.

Stapleton először dühösen reagálni akart arra, amit mondott, de rájött, hogy tökéletesen fölösleges egy tökfilkóval vitatkozni. Ráadásul a veszekedés csak hátráltathatta abban, hogy kiderítse, pontosan mi történt Connie Davidovval. Visszament hát az irodába a táskájáért, és a csodálkozva utána bámuló boncsegédet otthagyva dühösen távozott.

Warren és Flash a Cadillac oldalának dőlve az utcán várta. Kíváncsi, kérdő pillantással fogadták, de Stapleton egyetlen szót sem szólt, csak beszállt a hátsó ülésre.

A két fekete összenézett, vállat vont, és szintén beült a kocsiba, hogy aztán egy darabig szótlanul nézzék a száját összeszorítva mérgelődő Stapletont.

- Nem vagy igazán feldobva - állapította meg egy idő után Warren.

- Nem. - Stapleton arcvonásai valamennyit enyhültek azóta, hogy visszatért, és látszott rajta, hogy erősen töri valamin a fejét.

- Mi történt? - érdeklődött Flash.

- Átküldték a holttestet a temetkezési vállalathoz.

- Hogyhogy? Hiszen tudták, hogy jövünk!

- Hosszú volna elmagyarázni, és nem is értenétek. Maradjunk annyiban, hogy orvosok közötti presztízsharcról van szó - válaszolta Stapleton.

- Akkor most mi lesz? - kérdezte Warren.

- Nem tudom. Éppen azon gondolkodom.

- Én tudom, mit csinálok - jelentette ki Flash. - Elmegyek Brighton Beachre.

- Hallgass már, ember! - dörrent rá a barátja. - Ez csak kis kellemetlenség.

- Szép kis kellemetlenség! Ha fehér lett volna, biztosan nem így bánnak vele!

- Nem erről van szó, Flash! - mondta Stapleton. - Rengeteg faji gyűlölködés van ebben a városban, igaz, de hidd el, annak ehhez semmi köze.

- Nem tudsz szólni a temetkezési vállalatnak, hogy küldjék vissza a holttestet? - kérdezte Warren.

- Bárcsak olyan egyszerű lenne. A gond az, hogy ez brooklyni ügy, én pedig Manhattanből jöttem, úgyhogy ebből még várospolitikai botrány is lehet. A nagyfőnöknek kellene intézkednie, amitől a brooklyni kollégája bepöccenne, azt hinné, hogy beleavatkozik a dolgába, és kitörne a hivatali háború. Ráadásul rettentő sokáig tartana. Mire túljutnánk a papírmunkán, telefonokon és az összes kisstílű veszekedésen, a testet bebalzsamoznák, vagy ami még rosszabb, talán el is hamvasztanák.

- A francba! - dühöngött Warren.

- Indulok Brighton Beachre - jelentette ki eltökélten Flash.

- Nem! Menjünk a temetkezési vállalathoz! - ajánlotta Stapleton. - Valószínűleg balhé lesz miatta, de másként nem tudunk megóvni attól, hogy tönkre tedd magad. Még az is előfordulhat, hogy szerencsénk lesz. A Caton Avenue-n van, a Greenwood temető közelében. Van nálatok térkép?

Warren bólintott, és amíg Flashsel a kesztyűtartóban turkáltak, Stapleton azon gondolkodott, mire számíthat a temetkezési vállalatnál. Valószínűnek tartotta, hagy a cég főnöke csöppet sem fog örülni a felbukkanásának, és nem nagy segítőkészséggel fog találkozni.

- Ha be akarunk jutni, le kell rohannunk őket - mondta, miután átgondolta a lehetőséget.

- Ezt hogy érted? - kérdezte Warren.

- El kell intéznünk, amit akarunk, mielőtt magukhoz térnek, és elkezdenek gondolkodni.

- De hát törvényszéki orvos vagy! Városi tisztviselő.

- Igen, de amire készülök, az a legenyhébben fogalmazva is szokatlan - válaszolta Stapleton. - A temetkezési vállalat főnökének nagyon nem fog tetszeni. A szokás az, hogy a halottakat - még ha a temetkezési vállalat szállítja is el őket a legközelebbi hozzátartozónak adják ki, ebben az esetben a férjnek. Az ő beleegyezése nélkül semmi nem történhet vele. Gondolom, nem volna jó, ha felhívnánk, mert ha valóban elkövette azt, amire Flash gyanakszik, akkor fellármázza és ránk uszítja az egész várost.

- Miért nem mondod azt, hogy a brooklyni irodától jöttél, és néhány dolgot akarsz csak bepótolni, amit elfelejtettél?

- Az igazgató egész biztosan egyből felhívná a brooklyni irodát - utasította el a lehetőséget Stapleton. - Egyből arra gondolnának, hogy miért nem szóltak nekik és vitették vissza velük a holttestet. Ne felejtsd el, hogy együttműködnek a helyi kórboncnokokkal, jól ismerik őket, és ha azzal állítok be, hogy közéjük tartozom, egyből gyanakodni kezdenek. Hidd el! Tudom, mit beszélek.

- Akkor mi legyen?

- Épp azon töröm a fejemet. Megtaláltátok a térképen?

- Azt hiszem, igen - válaszolta Flash.

- Menjünk, mielőtt beijedek, és meggondolom magam! - javasolta Stapleton.

Pár sarkot hagytak még csak maguk mögött, amikor támadt egy ötlete. Elővette a mobiltelefonját, és Bingham irodáját hívta. Ahogy remélte is, Cheryl Sandford kedves hangja hallatszott a készülékből. Stapleton bemutatkozott, és megkérdezte, hallótávolságon belül van-e az igazgató.

- Nincs. Váratlan megbeszélést hívott össze a városi tisztiorvos, oda ment.

- Nagyszerű! Figyeljen ide, Cheryl! Bajban vagyok, és a segítségére lenné szükségem - mondta Stapleton.

- Lesz bajom miatta? - kérdezte óvatosan a titkárnő. Jobban ismerte Stapletont annál, semhogy ne jutott volna eszébe rögtön a lehetőség.

- Előfordulhat - válaszolta őszintén az orvos. - Ha igen, akkor vállalom a teljes felelősséget. Higgye el, jó ügyről van szó!

Beszámolt Flash nővérének a haláláról, a Connie holttestével kapcsolatos gondról, és a férje által előadott hamis kórképről.

- Ha a következő félórában a Strickland temetkezési vállalattól a főnököt keresik, mondja azt, hogy a tisztiorvoshoz ment, ami igaz, és tegye hozzá, hogy dr. Jack Stapletont bízták meg, vegyen folyadékmintákat Connie Davidovtól!

- Ez minden? - kérdezte Cheryl.

- Igen. Ha még meggyőzőbb akar lenni, azt is mondhatja, hogy korábban telefonálni akart, de a főnök berendelése körüli hercehurcában kiment a fejéből a dolog.

- Maga elképesztően dörzsölt, de úgy érzem, tényleg jó ügyben jár, és lehet, hogy valóban gyilkosság történt. Úgyhogy megteszem - jelentette ki a titkárnő.

- Szeretem ötletesnek tartani magam, nem dörzsöltnek - tréfált Stapleton. Flash nevében is megköszönte Cherylnek a segítséget, és szétkapcsolt.

- Ha jól hallottam, sikerült elintézned a dolgot - mondta Warren.

- Majd meglátjuk. - Stapleton nem volt igazán nyugodt - a tapasztalatai azt súgták, hogy minden temetkezési vállalat vezetője hajlamos a sértődésre, és szőrszálhasogatóan ragaszkodik a hivatalos előírások betartásához. A tervének számos gyenge pontja volt, és azt is el tudta képzelni, hogy ha lesz elég alkalmazott, akár erőszakkal is megpróbálják visszatartani őket.

A Strickland temetkezési vállalat emeletes, stukkódíszes épületben működött, a ház valamikor gazdag brooklyni lakos előkelő otthona lehetett. Hogy vidámabbnak látsszon, fehérre festették, de így is nehézkes maradt, és komoly fejtörést okozott volna bármelyik szakembernek, hogy meghatározza, milyen stílusban épült. Valamennyi ablakát nehéz drapériák takarták, a parkolójából jól lehetett látni a Greenwood temető csillogó sírköveit.

Warren berántotta a kéziféket, és leállította a motort.

- Elég fenyegetően néz ki, nem? - kérdezte Stapleton.

- Mindig érdekelt, hogy tulajdonképpen mit csinálnak az ilyen helyeken - mondta Warren.

- Ne kérdezd! Rosszul lennél, ha elmondanám. Menjünk, essünk túl a dolgon, mielőtt teljesen beijedek.

- Inkább megvárunk idekint. - Warren Flashre villantotta a tekintetét, mire az egyből készségesen bólintott.

- Na nem! Ezúttal nem megy - jelentette ki Stapleton. - Amikor korábban többes számban beszéltem, komolyan gondoltam. Mindkettőtökre szükségem van, hogy le tudjam támadni őket. Ráadásul Flash közeli hozzátartozó, ami legalább látszólag jogossá teszi azt, amit csinálok.

- Komolyan mondod, ember? - kérdezte bizonytalanul Warren.

- A legkomolyabban. Gyerünk! Nincs idő arra, hogy vitatkozzunk.

Stapleton a táskáját magához véve határozottan a bejárat felé indult. Hallotta a háta mögül Warren és Flash lépteit, érezte rajtuk, hogy vonakodva követik, és nem is hibáztatta őket miatta. Tisztában volt azzal, hogy érzelmileg nincsenek felkészülve arra, amit látni fognak. Az épület belseje olyan volt, mint általában a ravatalozók, és egyéb hasonló rendeltetésű intézmények. Sok volt benne a sötét fa, a komor bársony, halványak a fények, és halk, szomorú zene szólt a háttérből, mintegy a tisztaság és örök nyugalom érzetét keltve a belépőben. Az előcsarnokban karcsú lábú pulpituson az ügyfelek bejegyzései számára nyitott látogatók könyve hevert kinyitva, mellette szigorú külsejű nő állt talpig feketében. A terem közepén derékmagasságú ravatalon nyitott koporsó állt, előtte néhány sorban elrendezve összecsukható székek. A koporsót belül fehér selyem borította, és Stapleton a benne fekvő alak arcélét is látta.

- Segíthetek valamiben? - kérdezte alig hallhatóan a nő.

- Igen. Hol az igazgató?

- Az irodájában. Szóljak neki?

- Legyen szíves! - válaszolta Stapleton. - Gyorsan, ha lehet! Sürgős ügyben jöttünk. - Hátranézett a szorosan mögötte álló Warrenre és Flashre.

- A francba, ember! - suttogta Warren. - Biztos, hogy szükséged van ránk?

- Feltétlenül - súgta vissza Stapleton. - Csak nyugalom, ne veszítsétek el a fejeteket!

Néhány percet kellett csak várniuk, hogy az igazgató - néhány barna öltönyös, termete alapján kidobó embernek is tökéletesen megfelelő férfi kíséretében - megjelenjen. Makulátlan fekete öltönyében, hófehér ingében, bezselézett, tökéletesen fésült hajával olyan volt, ahogy a nagykönyvben meg van írva, mindössze egyetlen disszonáns elemet lehetett felfedezni rajta - úgy le volt barnulva, mintha aznap érkezett volna meg hosszú floridai vakációról.

- Gordon Strickland! - mutatkozott be halkan. - Úgy hallottam, valami sürgős dolog miatt jöttek. Miben lehetek segítségükre?

- Dr. Jack Stapleton vagyok - válaszolta tekintélyt sugárzó hangon az orvos, és rögtön Strickland orra alá is dugta az igazolványát. - Dr. Harold Bingham, a manhattani központi törvényszéki orvostani intézet igazgatója küldött.

A temetkezési vállalkozó enyhén oldalra hajtotta a fejét, hogy az igazolvány ne takarja el előle Stapletont.

- Hallottam a nevét - felelte. - Milyen ügyben fáradt el Brooklynba?

- Connie Davidov holttestét kell megnéznem, és folyadékmintákat vennem tőle. Gondolom, telefonon már értesítették.

- Nem. Senki nem hívott bennünket: - Strickland felső ajka groteszkül rángatózni kezdett.

- Elnézést a meglepetésért! Ennek ellenére látnunk kell a holttestet - jelentette ki határozottan Stapleton, és az épület belsejébe vezető dupla ajtó felé indult.

- Egy pillanat! - szólt utána fölemelt kézzel a temetkezési vállalkozó. - Megkérdezhetem, kik ezek az urak?

- Ő Warren Wilson, a segédem, a másik pedig Frank Thomas, az elhunyt öccse. - mutatta be a kíséretét Stapleton. Aggódott, nem tudta, mi fog kisülni a dologból, mivel mindkét barátja szokásos, egyesek megítélése szerint kissé talán túlságosan is harsány utcai ruháját viselte. Ha Flasht még el is lehetett fogadni annak, aki volt, Warrenről a legnagyobb jó szándékkal sem állította volna senki, hogy úgy néz ki, ahogyan egy boncsegédhez illik.

- Nem értem - mondta a fejét csóválva Strickland. - A holttestet Mr. Davidovnak adták ki, és ő sem értesített bennünket.

- Esetleges gyilkosság ügyében vizsgálódunk - felelte Stapleton. - Új információk merültek fel.

- Gyilkosság?! - Strickland felső ajkának rángatózása szaporábbá vált.

- Igen. - Stapleton továbbment, kényszerítve a vállalkozót, hogy utána siessen. - Ha megmutatná, hol van a hűtőkamra vagy az a helyiség, ahol a holttesteket tartják, gyorsan végeznénk, és mehetnénk tovább a dolgunkra.

- Mrs. Davidov már a balzsamozóban van. A férje utasításait várjuk - úgy volt, hogy telefonál, mihelyt átszállítják hozzánk.

- Akkor ott nézzük meg - jelentette ki Stapleton. - Nekünk mindegy.

Stricklandet annyira meglepte a határozott fellépés, hogy nem tiltakozott tovább, átvezette őket a szárnyas ajtón.

- Ez felettébb szokatlan - mondta menet közben, személy szerint senkihez sem intézve a szavait a temetkezési vállalkozó. - A brooklyni halottkémi hivatalból se szóltak. Talán jobb lenne, ha telefonálnék nekik.

- Egyszerűbb lesz, ha rögtön dr. Harold Binghamet hívja - tanácsolta Stapleton. - Gondolom, tudja, hogy a brooklyni hivatal a manhattani felügyelete alá tartozik.

- Nem tudtam.

Stapleton elővette a mobiltelefonját, megnyomta a főnöke számára beprogramozott gyorstárcsázó gombot, és átadta Stricklandnek a készüléket. Egy pillanattal később halkan hallotta, amint Cheryl Sandford bejelentkezett: - Dr. Harold Bingham irodája. Miben segíthetek?

Míg Strickland Cheryllel beszélt, a csoport az ugyancsak dupla belső ajtó előtt várakozott. Stapleton a titkárnő szavaiból csupán apró foszlányokat hallott, azt viszont látta, hogy Strickland sűrűn bólogat. - Igen. Hogyne! Köszönöm, Mrs. Sandford - mondta a temetkezési vállalkozó.

- Ne is mentegetőzzön, tökéletesen megértem. Segítek dr. Stapletonnek, amiben csak tudok.

Bontotta a vonalat, visszaadta a készüléket az orvosnak, ő pedig, miközben átvette, észrevette, hogy Strickland felső ajka most már szinte szünet nélkül rángatózik. A vállalkozónak nyilván nem tetszett a szituáció, de - legalábbis átmenetileg - sikerült leszerelni.

- Erre! - mondta, és a dupla ajtóra mutatott.

Bementek az émelyítő fertőtlenítőszagot árasztó balzsamozóterembe. A helyiség nagyobb volt, mint amekkorára Stapleton számított, majdnem akkora, mint az ő bonctermük, amelyben napjai nagy részét töltötte. A boncteremmel ellentétben azonban itt nem nyolc, hanem csak négy asztal volt, és azok közül is csupán kettő foglalt. Az ajtótól legtávolabb lévőn egy férfi balzsamozás alatt álló holtteste feküdt, a legközelebbin pedig egy rettenetesen elhízott nőé.

- Mrs. Davidov - mondta a nőre mutatva Strickland.

Stapleton közelebb húzott egy kerekes kocsit, rárakta a táskáját, és miután kinyitotta, ránézett a barátaira. Mindketten földbe gyökerezett lábbal, az ajtótól szűk lépésnyire álltak. Warren kitágult, merev szemmel a balzsamozást figyelte, Flash a nővérét, és hamuszürke volt az arcuk. Stapleton pontosan el tudta képzelni, mit érezhetnek. Hogy magukhoz térítse őket, összeütötte a tenyerét. Az erős taps puskalövésként csattant a csöndes teremben, még a balzsamozók is felkapták a fejüket, néhány pillanatra abbahagyták gyászos munkájukat.

- Figyelem! - mondta Stapleton olyan hangon, mintha előre élvezné azt, amire készül. - Lássunk munkához, hogy az urak nyugodtan végezhessék a dolgukat! Frank Thomas! Ismeri ezt a nőt?

Flash komoran bólintott. -A nővérem, Connie Thomas Davidov.

- Egészen biztos benne? - kérdezte Stapleton, és először azóta, hogy belépett, a halott arcára nézett. Megdöbbentették a teljesen nyilvánvaló külsérelmi nyomok. Connie szemhéja bíborszínű volt, kis híján annyira bedagadt, hogy a szemgolyót is eltakarta, és az arcán is komoly zúzódás látszott.

- Egészen. - Flash közelebb lépett, és a bedagadt szemre mutatott. - Ugyanazt csinálta vele az a mocsok, amit már régebben is.

- Óvakodjunk az elhamarkodott következtetésektől! - mondta sietve Stapleton. - Ne felejtse el, hogy a mentősök a fürdőszobában találták, összeesve, márpedig az veszélyes hely! Könnyen beverhette magát a fürdőkádba, a mosdóba, a vécébe, a törülközőtartókról és a csapokról már nem is beszélve.

- Körülbelül egy hónapja együtt ebédeltünk, és a szeme akkor is ugyanígy nézett ki - válaszolta Flash. - Elmondta, hagy a férje ütötte meg. Csak azért nem rohantam el hozzájuk, hogy kipofozzam belőle a lelket, mert megígértette velem.

- Jól van. Nyugodjon meg! - Most, hogy már csak egy hajszál választotta el a mintavételtől, Stapleton nem akarta, hogy Flash elrontsa a dolgot, ezért javasolta is neki, hogy menjen ki, várja meg őket az épület előtt. A férfi nem vitatkozott, szó nélkül megfordult, és kiviharzott az ajtón. Az igazgató apró biccentését látva a két barna öltönyös díjbirkózó csöndben utánament.

- Súlyos lelki megterhelés ez neki - mondta Stricklandnek Stapleton -, úgyhogy gyorsan megcsináljuk, amit kell, és elvisszük.

Miközben a gumikesztyűjét felhúzta, a temetkezési vállalkozó nem titkolt aggodalommal az arcán közelebb lépett az asztalhoz.

- Remélem, nem teszik tönkre a holttestet. Még nem tudjuk, mi a szándéka Mr. Davidovnak, hogy nyitott koporsót óhajt-e, vagy zártat.

- Csupán a testnedvekből veszünk kevés mintát - válaszolta Stapleton. Odahívta Warrent, és a kezébe nyomott néhány üveget, hogy elhiggyék, valóban a segédje, és széles válla, dagadó izma ne keltsen fölösleges aggodalmat. Azért akarta, hogy mellette legyen, mert pontosan arra készült, amit Strickland mindenáron el akart kerülni: mintát venni a sérült arcbőrből. Természetesen agy-, máj-, vese-, tüdő-, és zsírmintára is szüksége lett volna, de belátta, hogy ha nem akar túl nagy felfordulást, akkor ezekről kénytelen lesz lemondani.

Először is a fényképezőgépéért nyúlt, és mielőtt a temetkezési vállalkozó tiltakozhatott volna, az arcsérülésre koncentrálva különböző szögekből felvételeket készített. Közben arra is figyelt, nem lát-e fojtogatásra, fulladásra utaló jelet, de egyet sem fedezett fel.

A fényképezőgépet elrakva befejezte a gyors, de alapos külső vizsgálatot. Miközben dolgozott, Warren kedvéért szünet nélkül beszélt, elmondta, hogy a kórháziakat leszámítva nem lát injekciónyomokat, sérülést sem, a szemen és az arcon lévőkön kívül semmit, ami fertőzésre utalna.

Ezután a fecskendőiért nyúlt, és elkezdte levenni a folyadékmintákat. A szívből vért szívott fel, a hólyagból vizeletet, csarnokvizet a szemgolyókból, agyfolyadékot, és egy nyelőcsövön át ledugott cső segítségével gyomormintát is vett. Igyekezett minél gyorsabban dolgozni, hogy mielőtt bárki közbeavatkozik, mindennel végezzen, amit eltervezett, Warren pedig megpróbálta minél szorosabban csukva tartani a szemét, hogy még véletlenül se lássa, mit művel.

A temetkezési vállalkozó a művelet közben a falnál állt, karját zordan keresztbe fonva a mellén. Arckifejezéséből és felső ajka heves rángatózásából nyilvánvaló volt, hogy csöppet sem tetszik neki Stapleton ügyködése, de erőt vett magán, és csöndben maradt. Egész pontosan addig, amíg az orvos szikéjének pengéje meg nem villant a nagy erejű halogén lámpák fényében.

- Várjon! - kiáltotta Strickland, és hevesen ellökte magát a faltól. - Mit akar csinálni?

- Már kész is - válaszolta Stapleton, és beleejtette az arcból villámgyorsan kimetszett szövetdarabot egy mintatartó üvegbe.

- De hát megígérte! - tiltakozott Strickland, és elszörnyedve nézte Connie Davidov sebzett arcát.

- Igaz, de aztán eszembe jutott, hogy biztosra kell mennünk. Lehetséges, hogy a bedagadt szem valamilyen fertőzés következménye - magyarázta Stapleton. - Egészen apró mintát vettem csak. Semmi kétségem afelől, hogy tökéletesen el tudják tüntetni a nyomot.

- Ez felháborító! - dühöngött a temetkezési vállalkozó. Közel hajolt a holttesthez, és ha lehet, elkeseredése még tovább nőtt. Megítélése szerint a seb minden volt, csak nem kicsi, úgy érezte, hogy a holttestet borzalmasan és helyrehozhatatlanul elcsúfították.

Stapleton amilyen gyorsan csak tudta, összeszedte a mintavételi tartályokat, az eszközeit, még a belsejével kifelé fordított védőkesztyűt is utánuk dobta, és becsukta a táskát.

Úgy érezte magát, mint a bankrabló, aki a zsákba tett bankókötegekkel éppen menekülni akar. Karon ragadta Warrent, és a kijárat felé indult vele.

- Csináljuk gyorsan, de felhajtás nélkül! - súgta oda menet közben.

Túljutottak a belső ajtón - amíg be nem csukódott mögöttük, egyfolytában hallották Strickland felháborodott hangját -, aztán a másodikon is, és keresni kezdték Flasht, de sehol sem látták. Az épület előtt találtak rá, amint dühösen fel-alá rótta a járdát.

- Menjünk! - szólt rá határozottan Stapleton.

Elindultak a kocsi felé. Stapleton nem aggódott amiatt, hogy bárki utánuk ered, ám mégis szeretett volna a lehető leghamarabb eltűnni a környékről. Tisztában volt azzal, hogy a bőrmintavétellel túlment Strickland tűréshatárán - egy temetkezési vállalkozó nagyobb szörnyűséget el sem tud képzelni, mint hogy valamelyik "páciensének" az arcát elcsúfítsák.

Csöndben indultak vissza a Prospect Park felé, és végül Flash volt az, aki megtörte a hosszúra nyúló csendet: - Méltóztatnátok végre megszólalni? Mit tudtatok meg?

- Én azt, hogy még egyszer be nem megyek hullaházba, hacsak nem visznek - válaszolta Warren. - Mi az istent csináltak ott, a másik asztalon azzal a fickóval? Kiszívták a belsejét?! Nem sok hiányzott ahhoz, hogy elájuljak. Ember! Komolyan mondom, ennél rohadtabbul még egyszer sem éreztem magam.

- Más szóval semmit nem sikerült megtudnotok arról, hogy mi történt Connie-val! - állapította meg dühösen Flash.

- Megszereztük a szükséges mintákat - válaszolta Stapleton. Tudta, hogy nyugodtnak kell maradnia, ha heveskedik, azzal mindent elronthat. - Ahogy korábban is mondtam, előbb meg kell vizsgálni őket, utána lehet csak bármit mondani.

- Láttam az arcán, hogy megütötte! Nekem ennyi elég! - háborgott tovább Flash.

Warren a visszapillantó tükör segítségével sokatmondóan Stapletonre nézett. - Érted már, miről van szó? - kérdezte. - Mintha a falnak beszélnék.

- Hallgass ide, Flash! - mondta nehezen csillapodó izgalmával küszködve az orvos. - Nagy kockázatot vállaltam miattad! Érted?!

- Gondolom - hallatszott a mogorva válasz.

- Ha Strickland vagy a brooklyni iroda gyanút fog, és ne adj isten, a minták is negatívak lesznek, rám húzzák a vizes lepedőt. Csak annyit kérek cserébe, hogy ígérd meg: nem mégy a sógorod háza közelébe!

- És a befeketült szeme? - kérdezte támadóan Flash.

- Utoljára mondom, nem tudjuk pontosan, mitől van - válaszolta Stapleton. - Bőrmintát vettem, és majd meglátjuk, mi okozta. Lehetett ütés, de ugyanúgy más is. Hidd el, egy fürdőszobai elesésnek ennél sokkal súlyosabb következményei is lehetnek! Volt már olyan esetem, hogy az áldozat a megcsúszásba halt bele, nem abba, amit előtte kapott.

- Hallgass rá, különben nagyon dühös leszek! - figyelmeztette a barátját Warren is. - Sokkal jobb programot is tudtam volna, mint hogy azt nézzem, mit csinálnak egy hullaházban!

- Rendben van. Megígérem - mondta hosszú viaskodás után Flash. - Most elégedettek vagytok?

- Mondjuk inkább azt, hogy valamivel nyugodtabbak! - válaszolta Stapleton. A csúcsforgalomban összetorlódott kocsisort figyelte, és azon gondolkodott, vajon milyen árat kell fizetnie a trükkjéért.

12. FEJEZET

Kedd, október 19. 16.35

A hó makulátlan fehér takaróként borította be a Haza-hegyet. Jurij és az öccse, Jegor maga találta ki a nevet, ily módon akarva méltó megjelölést találni a Szovjetunió legkiválóbb lesiklópályájának. A fémhulladékból barkácsolt szánkójukkal vágtak neki a meredek lejtőnek, Jegor ült elöl, Jurij pedig szorosan mögötte.

Jurij úgy érezte magát, mintha Meseországban lett volna. A kristálytiszta hó szemkápráztatóan ragyogott körülöttük, miközben a Nyizsnoje-tó felé száguldottak. Olyan érzése támadt, mintha repülne, és lelkesedésében teljes erőből kieresztette a hangját. Az országút felé közeledve két hófehér ló vontatta, a városból jövő szánt vett észre. Egy idő után már a lószerszámra akasztott csengők csilingelését is tisztán hallotta. Egyre hangosabb lett, mígnem felriasztotta kedvenc álmából. Nem száncsengő csilingelése volt ugyanis, hanem a telefon csörgése. A hirtelen felüléstől Jurij megszédült, és kis híján visszazuhant a kerevetre. Valahogy azért megtartotta magát, aztán előredőlt, szétterpesztett lába közé eresztette a fejét. Amikor elmúlt a szédülés, lassan fölegyenesedett, és változatlanul hallotta a telefon éles csöngését. Bizonytalanul felállt, és a konyhába indult. Menet közben megnézte az óráját, és látta, hogy, több mint négy órát aludt.

Felkapta a kagylót, beleszólt, és rögtön meg is köszörülte a torkát, hogy a hangja ne legyen annyira reszelős.

- Gordon Strickland vagyok - hallatszott a vonal másik végéről. - Elnézést a zavarásért, Mr. Davidov! Némi problémánk adódott, amelyről önnek is tudnia kell.

Jurij álmosan dörzsölte a homlokát, és próbált rájönni, ki lehet az a Strickland. Tudta, hogy hallotta már a nevet, csak arra nem emlékezett, hogy hol. Amikor végre eszébe jutott, hogy azt a temetkezési vállalatot hívják így, amelyik Connie-t elszállította, összerándult az izgalomtól.

- Milyen probléma? - kérdezte, és igyekezett minél előbb legyűrni az álmosságot. Nagyon nem tetszett neki a szó, baljóslatúnak érezte.

- Egészen szokatlan dolog történt - folytatta a vállalkozó. - Nem sokkal azután, hogy szegény elhunyt feleségét beszállítottuk hozzánk, megjelent három férfi, és követelték, hogy megnézhessék, mintákat vehessenek róla.

- Milyen mintákat?! - csattant fel Jurij.

- Testnedveket vizsgálati célra. Elnézését kérem az incidensért, azért, hogy nem telefonáltam rögtön, de az egész olyan hirtelen történt. A központi törvényszéki orvostani intézetből jöttek, de most utólag visszagondolva rá, nem vagyok biztos abban, hogy jogszerűen jártak el. Esetleg megbeszélhetné a dolgot egy ügyvéddel. Nem tartom kizártnak, hogy komoly kártérítésre tarthat igényt a várostól.

- Nem értem! Azt mondták, hogy a feleségemet nem kell felboncolni.

- Ezért tartom szokatlannak én is a dolgot - értett egyet Strickland. - Csaknem harminc éve gyakorolom már ezt a hivatást, apáim is ezzel foglalkozott egész életében, és egyikünkkel sem fordult elő soha hasonló.

- Kik voltak azok az emberek? - kérdezte Jurij, és a kagylót a vállához szorítva a pohárért nyúlt. Kivette a mélyhűtőből a vodkát, és ivott egy kortyot. Úgy érezte, nagy szüksége van rá.

- Egyikük egy kórboncnok, dr. Jack Stapleton - válaszolta Strickland. - A segédje volt vele...

- Hogy hívják az orvost?! - vágott közbe Jurij. Bár még álmos volt, nem tért teljesen magához, a név megszólaltatta agyában a vészcsengőt.

A második korty vodka után jött rá, honnan ismerős: Jack Stapletonnek hívták azt a férfit, akivel a Corinthian Rug Company irodájában találkozott.

- A felesége egyik hozzátartozója is elkísérte az orvost - folytatta, Strickland. - Dr. Stapleton mint Frank Thomast mutatta be az illetőt, de maguk között csak Flashnek szólította.

Jurij fázósan megborzongott, és a lába szempillantás alatt úgy elgyengült, hogy kénytelen volt gyorsan leülni. Flash Thomas volt az egyetlen ember a világon, akitől igazán félt, nem pusztán a testi ereje miatt, hanem azért is, mert már többször megfenyegette. Utolsó összezördülésükkor határozottan kijelentette, ha Jurij még egyszer megüti Connie-t, elmegy Brighton Beachre, és megöli.

- Ott van még? - kérdezte Strickland, miután utolsó mondatára hosszú ideig hiába várta a választ.

- Igen - nyögte ki Jurij. Lázasan törte a fejét, nem értette, mi köze lehet Flash Thomasnek a rejtélyes Jack Stapletonhoz. Miféle különös véletlennek tudható be, hogy éppen ők ketten mentek el a temetkezési vállalathoz?

- Szükségünk lenne az utasításaira - ismételte meg korábbi kijelentését Strickland. - Nyitott koporsót óhajt?

- Nem! - kiáltotta Jurij, de gyorsan észhez is tért, és visszafogta magát. - Nem. Szeretném a legegyszerűbb megoldást. Connie is így akarná.

- El kellene jönnie hozzánk, hogy kiválassza a koporsót.

- Mi a legolcsóbb?

- Sokkal jobb lenne, ha személyesen beszélnénk meg a dolgot - tartott ki az ajánlata mellett Strickland. - Megmutatnánk a teljes választékot, és elmondanánk mindnek az előnyét, hátrányát.

- És ha elhamvasztják?

- Természetesen azt is lehet, de akkor is ki kell választania az urnát.

- Azt akarom, hogy hamvasszák - jelentette ki Jurij. - És minél előbb, lehetőleg még ma!

- Búcsúztatást nem óhajt? - érdeklődött a vállalkozó.

- Nem. Ellenkezik a hitemmel.

- Értem.

- Milyen mintákat vett dr. Stapleton? - kérdezte Jurij.

- Különböző folyadékokat, és kis bőrszövetet - válaszolta idegesen Strickland.

- Nem akarom, hogy hozzányúljanak a holttesthez! - jelentette ki határozottan Jurij, és közben azon törte a fejét, vajon mi indíthatta dr. Stapletont arra, hogy vizsgálati mintákat vegyen azok után, hogy az illetékesek úgy döntöttek, nem kell felboncolni Connie-t.

- Még egyszer elnézését kérem. Sajnos, nem akadályozhattuk meg, ami történt.

- Holnap, ha lesz rá időm, beugrom magukhoz kiválasztani az urnát, és a számlát is rendezem - ígérte Jurij.

- Amikor csak óhajtja.

- Addig is, hamvasztassa el, mielőtt bárki másnak eszébe jutna hozzápiszkálni!

- Haladéktalanul intézkedem - ígérte meg készségesen Strickland.

A telefonkagylót a helyére rakva Jurij a gondolataiba merült. Lehetséges, hogy a hatóságok gyanakodnak, sejtik, hogy Connie-val botulinustoxin végzett, kérdezte magától, de az összes lehetőség számbavétele után is csak arra a megállapításra jutott, hogy ez lehetetlen. Flash Thomas azonban közvetlen veszélyt jelentett a számára. Megpróbálta elképzelni, hogyan védhetné meg magát a sógorával szemben, és minél tovább törte rajta a fejét, annál kevésbé tartotta lehetségesnek.

Rájött, hogy nincs semmi, amivel Flasht meg tudná állítani, ha úgy dönt, hogy végez vele. Mivel a házat és a laboratóriumot nem hagyhatta el, módot kellett találnia rá, hogyan védje meg magát.

A hűtőszekrény fölött az órára nézve Jurijnak támadt egy ötlete. Már majdnem öt óra volt, ami azt jelentette, hogy Curtnek hamarosan lejár a munkaideje. A telefonért nyúlt, a Duane Street-i tűzoltóállomást hívta, és közölte az ügyeletessel, hogy Curt Rogers hadnaggyal akar beszélni.

- Várjon, legyen szíves! - mondta a tűzoltó.

Jurij tekintete a konyhaajtóra vándorolt, és látta, hogy reggel, amikor megérkezett, nem zárta be rendesen, nincsen rátolva a retesz. Ügyelve, hogy a telefonzsinór ne szakadjon ki a helyéről, odament, és rátolta.

- Rogers hadnagy! - hallotta a készülékből Curt határozott, a rangjához illően erélyes hangját.

- Curt, itt Jurij! A segítségedre van szükségem. - A vonal másik végén csönd volt.

- Hallottad, mit mondtam?

- Az isten szerelmére, hogy jutott eszedbe itt keresni?! - kérdezte halk, feszült hangon Curt. - Világosan megmondtam, hogy tartsd távol magadat a munkahelyemtől.

- Azt mondtad, ne menjek oda, de azt nem, hogy ne is telefonáljak.

- Jézusom! Mindent külön a szádba kell rágnom?! Használd néha az eszedet! Az orosz akcentusod a telefonban is hallható. Nem akarom, hogy bárkinek feltűnjön, orosszal állok kapcsolatban!

- Muszáj volt telefonálnom - mentegetőzött Jurij. - Komoly gondban vagyok.

- Mi a baj? - kérdezte ingerülten Curt.

- Fegyverre van szükségem. Mesélted, hogy az ÁNH-nak sok fegyvere van. Adj egyet!

- Mi az ördögnek?

- Connie testvére miatt - magyarázta Jurij. - Az előbb szóltak, hogy elment a temetkezési vállalathoz, megnézni a nővérét.

- Na és?

- Hát nem érted?! - idegeskedett Jurij. - Láttad este a szemét! Kapott tőlem egyet, az öccse viszont megfenyegetett, hogy megöl, ha még egyszer meg merem ütni.

- Jézusom! - mordult fel dühösen Curt.

- Komolyan beszélek. Bivalyerős fekete fickó! Folytatnom kell a munkát, de nem maradhatok itt védelem nélkül.

- Rendben van, szerzünk neked fegyvert.

- Most, azonnal kell! - erősködött Jurij.

- Ötkor jár le a munkaidőnk. Utána feléd kanyarodunk, és megkapod - ígérte Curt.

- Köszönöm.

- Viszlát!

Jurij kedvetlenül, a fejét csóválva rakta helyére a kagylót. Nemcsak Flashről, Jack Stapletonről is be akart számolni Curtnek, de letett róla, mert ugyanazt a dühős indulatot, elutasítást fedezte föl benne, amit előző este. Elfogadhatatlannak tartotta ezt olyan ember részéről, akivel állítólag közös cél megvalósításán fáradoznak, és kénytelen volt ismét föltenni magának a kérdést, hogy Curt valóban olyan jó barátja-e, mint korábban gondolta.

Gyors mozdulattal bedöntötte maradék vodkáját, berakta a poharat a mosogatóba, és az órára nézve azt találgatta, vajon mennyi ideje maradt Curt érkezéséig, érdemes-e átöltözni, és ellenőrizni a laborban a második érlelőtartályt. Végül úgy döntött, hogy igen, nagyobb biztonságban fogja érezni magát a lépfenepor közelében, mint odafent a lakásban.

13. FEJEZET

Kedd, október 19. 17.00

Stapleton a Harmincadik utcán szállt ki Warren kocsijából, és a hátsó bejáraton át tért vissza a munkahelyére. Lehetségesnek tartotta, hogy brooklyni kalandjának híre már eljutott az intézetbe, és nem akart összefutni sem az igazgatóval, sem a helyettesével. Abban reménykedett, hogy mielőtt bármelyikükkel konfrontációra kerül sor, sikerül megkapnia a Connie Davidovtól vett minták vizsgálati eredményeit, és azok igazolásul szolgálnak arra, amit tett.

A megérzése azt súgta, hogy Flashnek igaza volt, a nővére halála körül nincs minden rendben. Szívroham és agyvérzés hiányában, figyelembe véve az asszony és férje közötti elmérgesedett kapcsolatot, könnyen elképzelhetőnek tartotta a mérgezést. Ezt a véleményt erősítette benne az erősen bedagadt, elszíneződött szem is. Bár Flashnek nem mondta, szakmai tapasztalata azt súgta, hogy az elváltozást nem valamilyen fertőzés, hanem külső fizikai behatás okozta, és az inkább lehetett egy összeszorított ököl, mint bármilyen, mégoly kemény, fürdőszobai tárgy.

Hogy mielőbb kezében tudhassa a számára is mentségül szolgáló, gyilkossági nyomozásra okot adó információt, Stapleton egyenesen a harmadik emeleti toxikológiai laborba ment. Szándékosan elkerülte a laborvezetőt, John DeVriest, aki - efelől biztos volt - legalább egyhetes várólistára tette volna, és egyenesen Peter Lettermanhez, a sovány, szőke, hermafrodita laboránshoz ment, aki nem egyszerűen megszállottja volt a munkájának, hanem úgy viselkedett, mintha a laborral házasodott volna össze. Számtalanszor előfordult, hogy még este tízkor is odabent kuksolt, lázas szenvedéllyel dolgozott.

- Nagy szükségem van a segítségedre - mondta köszönés helyett Stapleton a gázkromatográf mellett ügyködő laboránsnak.

Letterman nem is válaszolt, csak a szemöldökét vonta fel kissé - hozzászokott már ahhoz, hogy az intézet orvosai a legfantasztikusabb hivatkozásokkal igyekeznek elérni megrendeléseik mielőbbi teljesítését. A toxikológiai labor valóban túlterhelt volt, pénzhiánnyal küszködött, de ugyanezt el lehetett mondani az intézet összes többi részlegéről.

- Lehet, hogy hamarosan ceruzát fogok árulni az utcán, ha nem kapok róluk pozitív eredményt - folytatta Stapleton. Kipakolta táskájából a mintatartó üvegeket, és közben röviden elmondta Lettermannek, mivel töltötte a délutánt. A temetkezési vállalatnál történtek halvány mosolyra késztették a kisfiús, de rendszerint nagyon komoly arcú fiatalembert.

- Azt hiszed, az egészet csak kitaláltam? - kérdezte Stapleton.

- Dehogy! - tiltakozott Letterman. - Túl. fantasztikus a sztori ahhoz, hogy ne legyen igaz.

- Szóval elhiszed, hogy nagy bajom lehet belőle?

- Hogyne! - válaszolta pillanatnyi gondolkodás nélkül a laboráns.

- Segítesz?

- Konkrétan mit keresel? - kérdezte Letterman.

- Valamit, ami megállítja a légzést. Gyógyszert, cianidot, szén-monoxidot, etilénglikolt, vagy bármit, ami eszedbe jut. A mennyiség egyelőre nem fontos, elég, ha találsz valamit.

- Rendben van. Utánanézek.

- Mikor tudod megcsinálni? - kérdezte Stapleton.

- Mit szólnál hozzá, ha rögtön? Akár most el tudom indítani a tesztet.

Stapletont annyira váratlanul érte ez az ajánlat, hogy nem tudta fékezni magát, és lelkesen magához ölelte Lettermant.

A laboráns láthatóan zavarba jött tőle, mélyen elvörösödve szabadult ki a szorításból.

- A szobámban leszek - mondta Stapleton. - Sokáig bent maradok, rengeteg az elmaradásom. Szólj, mihelyt megtudsz valamit!

Letterman némán bólintott.

- Majd megünnepeljük egy vacsorával - ígérte az orvos, és biztatóan hátba is verte.

- Kösz - mondta a laboráns, és már nyúlt is az üvegekért. - Kiállítom az átadási jegyzőkönyvet. Ha kiderül, hogy valóban gyilkosság történt, kérni fogják a pontos dokumentációt.

Miután végzett a papírmunkával, Stapleton a negyedik emeletre indult. Sokkal jobban érezte magát, mint félórával korábban, és vidáman lépett be a szövettani laborba. Maureen O'Connert, a vezetőt már kabátban, indulásra készen találta.

- Ilyen az én szerencsém! - kiáltott fel megjátszott elégedetlenséggel Maureen. - Épp akkor kell elmennem értekezletre, amikor álmaim lovagja végre erre kóborol.

Szavaira jókedvű nevetés volt a válasz.

Stapleton és Chet McGovern volt csak nőtlen a férfi kórboncnokok közül, és a szövettani labor lányai élvezettel kihasználták az alkalmat, ha ugrathatták őket. Bőven nyílt rá lehetőségük, mivel egy folyosón dolgoztak.

- Nekem nem kell értekezletre mennem. Szabad vagyok - mondta az egyik, újabb nevetést váltva ki kolléganőiből. Stapleton kinyitotta a táskáját, és elővette a Connie Davidov arcbőréből kimetszett, kis darabot tartalmazó üveget.

- Ó, a fenébe! - jegyezte meg Maureen. - Nem úgy néz ki, mintha randira akarnál hívni.

- Ma beérem azzal, ha csináltok belőle néhány metszetet, de holnap is lesz nap - válaszolta mosolyogva Stapleton.

- Hallottátok ezt, lányok?!

A laborvezető kérdésére lelkes igenek kórusa felelt. Maureen átvette a mintatartó üveget, és továbbadta a hozzá legközelebb álló laboránsnak. - Vedd úgy, hogy már meg is történt! - mondta Stapletonnek. - Valamilyen különleges kívánság?

- Semmi, csak a szokásos. Biztos akarok lenni abban, hogy az elszíneződést sérülés okozta, és nem valamilyen fertőzés.

- Mikorra kell?

- Tegnapelőttre.

- Én vagyok a bolond, hogy egyáltalán megkérdeztem! - mondta Maureen, és szenvedő arccal a plafonra nézett, mintha Istent akarta volna tanúként hívni, hogy micsoda megpróbáltatásban van része.

A szövettani laborból kilépve Stapleton végigment a folyosón, és amikor Laurie irodájához ért, az üvegen-át látta, hogy odabent még ég a villany. Benyitott, és rögtön mozdulatlanná is merevedett: Laurie nem volt egyedül, Soldano ült az íróasztala előtt, és mintha kínosan ügyelt volna mindkettő, hogy véletlenül se nézzen egymásra.

- Mi ez? Halottvirrasztás? - kérdezte a nyilvánvaló feszültséget jól érezve Stapleton.

Egyszerre, mintegy vezényszóra fordultak feléje. Laurie szemmel láthatólag dühös volt, a hadnagy zavart, bűnbánó.

- No lám! Megérkezett a bűntárs! - csattant fel Laurie, mihelyt meglátta Stapletont.

- Megadom magam. Milyen bűnről van szó?

- Elmondtam, mit találtam Paul Sutherland dossziéjában - vallotta be a nyomozó -, és azt is, hogy maga tudja.

- Értem. És mint általában, most is a rossz hírt hozót feszítik keresztre.

- Még csak az hiányzik, hogy mentegesd! - tiltakozott mérgesen Laurie. - Senki nem kényszerítette rá, hogy szaglásszon utána. Én biztosan nem!

- Igaz - válaszolta Stapleton. - Mégis, talán nem haszontalan, ha megismered leendő férjed viselt dolgait.

- Mi az, hogy a viselt dolgait?! - kérdezte frissen feltámadó indulattal Laurie. - Mire célzol?

- Csak a kokainról beszéltem - jegyezte meg bátortalanul Soldano.

- Ajjaj! - Stapleton hatalmasat nyelt.

- Ha netán arra céloztál, hát vedd tudomásul, hogy Paul nem kábítószer-kereskedő! - heveskedett Laurie.

- Bejöhetek?

- Gyere! És nagyon ajánlom, hogy valami értelmes dolgot mondj!

Stapleton az egyik széket közelebb húzva Soldano mellé ült, és Laurie-ra nézett. Dacos, támadó tekintetet kapott cserébe.

- Paul Sutherland fegyverkereskedelemmel foglalkozik - közölte halkan.

Laurie kékeszöld szeme riadtan ugrált Stapleton és Soldano között. - Honnan tudod? - kérdezte jócskán megszelídült hangon.

- Lou derítette ki. Ugyanabban a nyilvántartásban szerepel, amelyikben a kokain.

A hadnagy bűnbánóan bólintott, és előrehajolva mereven bámulta tovább térdére rakott kezét.

- Mit érdekel engem, hogy mivel kereskedik?!

Stapleton és Soldano is hallgatott, túl jól ismerték Laurie-t ahhoz, hogy a mesterkélten könnyed hang félrevezesse őket.

- Milyen fegyvereket árul?

- Hogy most milyet, azt nem tudom - törte meg hosszúra nyúlt hallgatását Soldano. - 1994-ig bolgár gyártmányú AK-47-es géppisztolyokkal foglalkozott.

A válasz annyira megdöbbentette Laurie-t, hogy halottsápadt lett.

- Vitatkoztunk Lou-val, hogy melyikünk mondja meg - vette át a szót Stapleton. - Tudjuk, mi a véleményed a szabad fegyvertartásról, és úgy gondoltuk, tudnod kell.

Laurie némán bólintott, sóhajtott egyet, és elfordult. Stapleton nagyon szerette volna, de nem tudta megállapítani, dühös-e, szomorú vagy esetleg mindkettő. Legalább egy percig egyikük sem szólalt meg. Végül Laurie törte meg a kínosan hosszúra nyúló csöndet.

- Köszönöm uraim, hogy teljesítették állampolgári kötelességüket, és lelkiismeretesen tájékoztattak. Ha megengedik, folytatom a munkát. Rengeteg az elmaradásom.

A két férfi tekintete összevillant. Felálltak, visszarakták a helyére a széküket, és elköszöntek, választ azonban nem kaptak. Laurie már szétterítette maga előtt a papírjait, és teljesen beletemetkezett a munkába.

Lassan ballagtak Stapleton irodája felé, és mindaddig egyikük sem szólalt meg, amíg biztosak nem lehettek abban, hogy Laurie nem hallja, miről beszélnek.

- Gratulálni akartam a bátorságához - kezdte Stapleton -, egészen addig, amíg rá nem jöttem, hogy csak elkezdte a dolgot, de a nehezét rám hagyta.

- Hála istennek, hogy időben jött! - sóhajtott fel Soldano. - Már kezdtem utolsó szemét alaknak érezni magam, és azon gondolkodtam, hogy nem önzésből teszem-e, amit teszek.

- Lehet, hogy némi önzés is volt abban, amit csináltunk, de szerintem mindenképpen jobb így neki - válaszolta Stapleton.

- Megpróbálom így felfogni a dolgot - mondta különösebb lelkesedés nélkül a hadnagy.

- Van egy kis ideje? Szeretnék elmondani valamit.

Soldano az órájára nézett. - Amilyen késésben vagyok, még egy félóra nem sokat számít.

- Nem fog olyan sokáig tartani.

A szobájába benyitva Stapleton felkattintotta a villanyt. - Hol az ördögben lehet Chet?! - kérdezte ingerülten. - Reggel óta nem láttam. Nem szokott csak úgy, szó nélkül ennyi időre eltűnni.

Miközben Soldano egy széket kerített magának, felkapta, és elolvasta az íróasztalán talált papírt,

- Hmm! - mondta elgondolkodva. - Ted Lynch, a DNS-es varázsló hagyta itt. Azt írja, hogy a szőnyegkereskedőnél talált kis kék csillag telis-tele volt lépfenespórával. Érdekes!

- Miért? - kérdezte Soldano.

- Nem értem. - Stapleton a homlokát ráncolva félrerakta a papírt. - Mintha az orrom előtt lenne a megfejtés, csak képtelen volnék rájönni, mi az. Annak alapján, amit Ted leír, úgy tűnik, mintha azt a csillagot beleejtették volna egy doboz lépfene-baktériumba.

- Ez nekem magas. Inkább azt mondja, amiért hívott! - változtatott a témán Soldano.

Stapleton elmesélte Connie Davidov történetét, a nyomozó pedig éberen figyelt, és a temetkezési vállalatnál történtekről szóló résznél mosolygott is.

- Járt már ilyen helyen Warren? - kérdezte. Stapletonön keresztül jól ismerte Wilsont.

Az orvos a fejét rázta.

- Megrémülhetett, amikor látta a balzsamozást.

- Állította, hogy élete eddigi legszörnyűbb élménye volt.

- El tudom képzelni.

- Megkíméltem volna tőle, de nem lehetett - mondta Stapleton. - Szükségem volt rá a temetkezési vállalkozó megfélemlítéséhez. Tulajdonképpen csodálkozom rajta, hogy ilyen könnyen megúsztuk a dolgot.

- Miért mesélte el? - kérdezte a nyomozó. - Tudok segíteni valamiben?

- Azon töröm a fejem, hogy mit lehetne csinálni a holttesttel. Fogalmam sincs, hogy balzsamozzák-e, vagy elhamvasztják, de szeretném, ha még egy darabig épségben maradna, és megvizsgálhatnám. Van valamilyen módja annak, hogy rendőrségi beavatkozással el lehessen intézni?

- Csak a maguk hivatalának hivatalos felkérésére - válaszolta Soldano.

- Ettől féltem! - mondta nehéz sóhaj kíséretében Stapleton. - Mindegy, próbálkozni nem bűn. Remélem, még ma este megkapom a laborvizsgálati eredményeket. Ha bármilyen mérgezésre, vagy gyógyszer-túladagolásra utaló jelet találnak, azonnal hívom.

- A mobilomon ér el - mondta a hadnagy. Az ajtóhoz ment, kinyitotta, és miután egy pillantást vetett I.aurie irodája felé, még visszafordult. - Mit gondol, menjek be hozzá? Beszéljek még vele? - kérdezte.

- Azt. hiszem, mindent elmondtunk neki, amit lehetett - felelte Stapleton, - Most már neki kell eldöntenie, hogy fontosnak tartja-e, vagy gyorsan elfelejti.

- Azt hiszem, igaza van. Jó munkát! - búcsúzott el még egyszer Soldano,

- Viszlát!

Az ajtócsukódást megvárva Stapleton kibújt a zakójából, az íróasztalán halmozódó dossziékért nyúlt, és munkához látott - mivel egymás után két délutánt is az irodáján kívül töltött, a szokásosnál nagyobb volt az elmaradása.

14. FEJEZET

Kedd, október 19., 18.30

Curt ráfordult az Oceanview Lane-re. Bár nem volt még sötét, a keskeny utcában megsűrűsödött árnyékok miatt felkapcsolta a kocsi reflektorát. Akárcsak előző este, most is szemeteskukák álltak mindenütt a járdán, néhány az úttest szélére is került belőlük, úgyhogy óvatosan kellett vezetnie, amíg eljutott Jurij garázsáig.

- Mindennel egyetértek, amit eddig csináltunk, kivéve azt, hogy fegyvert adunk ennek a komcsinak - jegyezte meg Steve, miután Curt leállította a motort. - Őszintén mondom, nagyon nem örülök neki.

- Mi egyebet tehetnénk? Mondtam már, hogy halálra van rémülve a sógorától. A fickó megfenyegette, hogy megöli.

- Tudom, mit mondtál, de amilyen hülyén viselkedik, meg amilyen őrültségeket beszél - ott van például az a gyökértelen kultúráról szóló baromság -, csöppet sem örülök, ha fegyver van nála. Pláne a miénk! Mi van, ha ellenünk fordítja?

- Nem fogja ellenünk fordítani - válaszolta ingerülten Curt. - Az isten szerelmére, mi vagyunk az egyedüli barátai. Különben is, valószínűleg belülről sem találna el még egy hordót sem. Nálad van a revolvered?

- Persze!

- Jól van, én is elhoztam a magamét. Egy pókhasú kis orosz csak nem okozhat gondot kettőnknek. Gyere! Legyünk túl a dolgon! - hívta Curt Steve-et.

Kiszálltak a kocsiból, és a bejárathoz indultak. Curt barna papírzacskót vitt magával.

- A legfontosabb, hogy folytassa a munkát a laborban - mondta menet közben. - Ha ehhez az kell, hogy legyen fegyvere, hát megkapja. Közel vagyunk a célhoz. Nem mondhatunk le a Rozsomák hadműveletről csak azért, mert Jurij be van szarva a nigger sógorától!

- Megnehezítheti a fiúk dolgát, ha fegyvere van - mondott újabb ellenérvet Steve.

- Gondolod, hogy a Glock automata bármit számít fél tucat Kalasnyikovval szemben? Ugyan már! Ne hülyéskedj!

- Hát... Azt hiszem, tényleg nem.

- Persze, hogy nem! - jelentette ki határozottan Curt. - Mihelyt megkapjuk a lépfeneport, és biztonságba helyezzük a White Pride-ban, elindítjuk a csapatot. Glock ide vagy oda, öt másodperc alatt elintézik a dolgot, azt is megmondjuk nekik, hogy gyújtsák fel, égessék porig ezt a kócerájt.

- Rendben. Igazad van - adta be a derekát Steve. - Csak szeretnék biztos lenni a dologban. Minél többet gondolok rá, annál kevésbé tetszik, hogy lépfene-baktériummal akarja telehinteni a Central Parkot.

- Nyugodt lehetsz benne, én sem rajongok az ötletért. A park nem katonai célpont, mint a kormányzati épület.

- Dühít, hogy azzal hencegett, mennyivel több áldozata lesz annak, amit ő csinál, mint amit mi. Dögöljek meg, ha elhiszem! A Jacob Javits Building szellőztetője az egész környéket be fogja teríteni a szerrel.

- De mennyire! - értett egyet a barátjával Curt. - Nyugatra, a bírósági épületek felé fog terjedni a por. Tökéletes!

- Jobb nem is lehetne! - lelkesedett Steve.

- Jurij pedig halott lesz abban a pillanatban, hogy kiadjuk a parancsot a katonáknak.

Steve egyetértőn bólintott.

- Nem látok fényt sehol - mondta a bejárathoz érve Curt. Az ajtó fölé szerelt lámpa fénye zavarta, ezért egészen közel kellett hajolnia az üveghez. - Ajánlom neki, hogy itthon legyen!

Ököllel erősen rávert az ajtóra, és az azonnal kinyílt - Jurij türelmetlenül várakozhatott mögötte.

- Hála istennek! - kiáltott fel megkönnyebbülten. - Gyertek be!

Mihelyt az ajtó becsukódott mögöttük, Curt és Steve teljes sötétségben találta magát.

- Mi az ördögnek oltottad le az összes lámpát?! - kérdezte ingerülten Curt. - Az orromig sem látok!

- Elnézést! - kért bocsánatot Jurij, és sietve villanyt gyújtott. - Féltem, hogy Connie testvére előbb ér ide, mint ti, és azt akartam, hogy azt higgye, nem vagyok itthon.

- Így már jobb! - nyugtázta Curt a fényt.

- Kértek egy kis hideg vodkát?

- Én kihagyom - hárította el a kínálást Curt.

- Én is - csatlakozott hozzá Steve.

- Elhoztátok a fegyvert?

- Persze. - Curt Jurij elé tartotta a barna papírzacskót. - De mielőtt odaadnám, beszélgessünk kicsit!

- Persze. Nem baj, ha én iszom egy kortyot?

- Igyál csak nyugodtan!

Míg Jurij a konyhában kiszolgálta magát, Curt és Steve helyet foglalt, előbbi a kereveten, barátja pedig a két egyenes támlájú szék egyikén. A másikat meghagyták Jurijnak, hogy kettőjük között helyezkedjen el.

- Fantasztikus, mi indul útjára ilyen szánalmas viskó pincéjéből! - súgta a társának Curt. - Beleborzongok, ha csak rágondolok.

- Megértelek - válaszolta Steve. - Jelentéktelen helyről is származhatnak nagy dolgok, ahogy Krisztus is jászolban született. Ez a biológiai fegyver valószínűleg megváltoztatja a világot.

- Elégedjünk meg egyelőre azzal, hogy megmentjük az országot! Jurij pohárral a kezében belépett a szobába, és leült az üresen hagyott székre.

- Miről akartok beszélgetni? - kérdezte, és jóleső érzéssel ivott egy korty vodkát. Bár az utóbbi időben akadt félreértés közöttük, örült a barátainak, a jelenlétük bátorítóan hatott rá.

- Tekintettel a váratlanul felmerült problémákra, úgy döntöttünk, hogy felgyorsítjuk az akciót - válaszolta Curt. - Ahogy tegnap este is mondtuk, aggódunk, nehogy kitudódjon valami. Napközben alaposan megtárgyaltuk a dolgot, és úgy határoztunk, hogy pénteken meg kell csinálni, vagyis csütörtökön este, mához két napra meg akarjuk kapni a magunk lépfenespóra adagját.

- Ez nagyon váratlanul jött! - mondta megdöbbenve Jurij. Az eredeti terv úgy szólt, hogy az akció pontos dátumát csak azután jelölik ki, hogy elkészítette a megfelelő mennyiségű port.

- Elhiszem, de akkor is, meggyőződésünk, hogy így lesz.

- Bonyolult ügy. - Jurij tekintete idegesen ugrált Curt és Steve között. - Mindkét helyre legalább két, két és fél kiló kell, hogy megfelelő legyen a hatás.

- Akkor tehát csütörtök este kérünk kettő vagy inkább kettő és fél kiló port. És ez nem vitatéma! Érthetően fejeztem ki magam.

- Nem is tudom, mit mondjak - bizonytalankodott tovább Jurij.

- Azt, hogy: "Rendben van, Curt, gyertek, mire megérkeztek, elkészítem!" Az elején azt mondtad, műanyagba fogod csomagolni, úgy néznek majd ki a csomagok, mintha nagyobb virslik lennének. Ez még áll?

- Igen. - Jurij reszkető kézzel emelte a szájához a poharat, és újabb kortyot ivott.

- És biztonságos lesz a kezelése - folyatta Curt. - Úgy értem, nem kell hozzá védőruha.

- Hacsak a műanyag el nem szakad. Leforrasztom a tasakokat, és a külsejüket fertőtlenítem.

- Mennyire erősek a zacskók? Lehet abból baj, ha például elejtünk egyet?

- Még nem próbáltam ki - ismerte be Jurij. - Mindenesetre semmiképpen sem ajánlom, hogy dobáljátok, vagy esetleg kiszúrjátok őket. Ideális körülmények között mindegyik virsli százezer ember kiirtásához elegendő.

- Hány font szered van most?

- Nem tudom pontosan - felelte Jurij.

- Tegnap este azt mondtad, a hétvégére készen leszel - emlékeztette Curt. - Valami fogalmadnak tehát kell lennie róla. A csütörtök este elég közel van a hétvégéhez.

- Ma reggel készültem el újabb adaggal, és még nem mértem meg a készletet.

- Vagyis már közel jársz a kívánt mennyiséghez - forszírozta tovább a témát Curt.

- Igen, közel. - Jurij, mintha magát akarta volna biztatni, többször is bólintott, mielőtt mély lélegzetet vett, hogy aztán enyhe csücsörítéssel hosszan kifújja a levegőt. Úgy nézett ki, mint aki súlyos izgalmat élt át, de végre sikerült megnyugodnia. Poharát Curtre és Steve-re is ráköszöntötte, nagy kortyot ivott, és mint valami nemes bort, egy darabig ízlelgette a vodkát, mielőtt lenyelte volna.

- Mi van a második érlelővel? - kérdezte Steve. - Átállítottad lépfenére?

- Ma reggel.

- És? Van eredménye? - érdeklődött Curt.

- De mennyire! - Jurij most már elmosolyodott. - A lépfene-baktérium sokkal gyorsabban szaporodik, mint a Clostridium botulinum. Magam is meglepődtem, amikor nem sokkal az érkezésetek előtt ellenőriztem. Még ma este elkészül egy újabb jókora adag.

- Tudunk szerezni még egy érlelőtartályt, ha kell - ajánlotta Steve.

- Fölösleges - mondta Jurij, és magabiztos kézmozdulatot tett. - Most, hogy már a második is lépfenespórát gyárt, nincs rá szükség. Ha jól belegondolok, tulajdonképpen biztos, hogy csütörtök estére megleszek a szükséges mennyiséggel.

- Komolyan mondod?

- A legkomolyabban.

- Pár perce még nem voltál egészen biztos benne - jegyezte meg Curt.

- Tényleg nem - ismerte be Jurij. - De aztán Steve eszembe juttatta a második érlelőt. Ha ilyen sebességgel szaporodik a baktérium, legalább öt kiló lesz belőle, vagy még több, ha folyamatosan dolgozom...

- Van valami akadálya annak, hogy megtedd?

- Nincs. A hátralévő időben legfeljebb majd nem taxizom.

- Szeretnénk, ha még valamit megtennél.

Jurij arca a kéréstől ismét komorrá vált.

- Ne ess kétségbe! - biztatta Curt, látva a gyors hangulatváltozást. - Pofonegyszerű a dolog, legalábbis neked. Szeretnénk, ha leírnád, hogyan állítod elő a lépfeneport. Lehet, hogy azután is szükségünk lesz rá, hogy te visszamégy Oroszországba.

Jurij arcára a megnyugtató választól visszatért a mosoly. - Persze! - válaszolta készségesen. - Örömmel.

- Tökéletes!

Curt ugyancsak mosolyogva a barna papírzacskóért nyúlt, és Jurijnak nyújtotta. Mihelyt az átvette tőle, Curt keze hátul a derekán lévő tokban nyugvó revolvere markolatára csúszott, és ugyanúgy Steve-é is.

Jurij mindebből semmit nem vett észre, úgy el volt foglalva a saját fegyverével. A csövénél fogva kiemelte a zacskóból, alaposan megnézte, és meg is emelte néhányszor, hogy érezze, mennyit nyom.

- Könnyű - állapította meg.

- Az - értett egyet vele Curt. - Glocknak hívják. Nagyon jó fegyver, a milíciák tagjainak is az egyik kedvence.

- Van valami, amit feltétlenül tudnom kell róla? - Jurij kivette a pisztolyból a tárat, és gondosan megszámolta a töltényeket.

- Elég, ha rátartod a sógorodra, és meghúzod a ravaszt. A többit magától elvégzi - válaszolta Curt.

Jurij vidáman nevetett, a ravaszra illesztette az ujját, és a hűtőszekrényre célzott. - Bumm! - utánozta a lövés hangját, és kissé fel is rántotta a fegyvert, mintha visszarúgott volna. Újból elégedetten nevetett, és lerakta maga elé, a kisasztalra a pisztolyt. Curt és Steve megnyugodva dőlt hátra a helyén.

- Van még valami a zacskóban! - figyelmeztette Curt az oroszt.

- Igen? - Jurij kíváncsian fölvette a padlóról a zacskót, és celofánzacskót húzott ki belőle, amelyben mintha fekete haj lett volna. Amikor meglátta, a szája szögletében kis mosoly jelent meg, azt hitte, a barátai valamilyen tréfát eszeltek ki.

- Ez meg mi a fene?

- Álszakáll. Jelmezboltban vettük idefelé jövet - válaszolta Curt.

- Minek...

- Mindjárt elmondom. A fegyver csak végszükség esetére van, nem akarjuk, hogy használd. Tartsd távol magadat a sógorodtól, és kapcsold ki a telefonodat is, hogy ne tudjon felhívni! Ne beszélj vele! Ha elmégy a háztól, győződj meg arról, hogy nem vár rád, és viseld ezt a hülye szakállt! Ha beszélni akarna veled, ne engedd be, küldd el valahogy! Ha ugyanis használod a fegyvert, a rendőrség kiszáll hozzád, elkezd körbeszaglászni, és a Rozsomák hadműveletnek vége. Mi pedig Steve-vel és az ÁNH katonáival nagyon csalódottak leszünk. Világos?

- Ne aggódj! - válaszolta magabiztosan Jurij. - Csak akkor használom a fegyvert, ha az életemről van szó. Leginkább arra kell, hogy biztonságban érezzem magam.

- Ebben bíztam.

- Végül is a Rozsomák hadművelet ugyanolyan fontos nekem is, mint nektek - folytatta a zacskót feltépve Jurij. - Eszem ágában sincs olyasmit csinálni, amivel veszélyeztetem.

Kivette a zacskóból az álszakállt, az arcához illesztette, és megkérdezte: - Hogy nézek ki?

- Hülyén - válaszolta Curt.

Jurij nevetve elcsomagolta a fekete szőrzetet.

Curt felállt, Steve is követte a példáját, és Jurij lelkes kézrázással elbúcsúzott tőlük.

- Csütörtök este hánykor? - kérdezte még Curt.

- Amikor akarjátok. A szer készen lesz.

- Nagyszerű. Sötétedés után jövünk, hozok magammal egy tűzoltó kézitáskát, ami akkora, mint egy közepes sporttáska. Elég lesz a virsliknek?

- Még sok is - válaszolta Jurij. - A lényeg, hogy ne legyen benne hegyes, kiálló rész, vagy él. A biztonság kedvéért adok egy törülközőt, hogy beletekerjétek a csomagokat.

- Remekül hangzik! - Elégedettsége jeleként Curt feszesen tisztelgett, Jurij pedig komoly arccal viszonozta a mozdulatot.

Mihelyt kiléptek az ajtón, a két tűzoltó hallotta, hogy Jurij belülről rátolja a reteszt. Szótlanul visszamentek a kocsijukhoz, és beszálltak.

- Na? Mi a véleményed? - kérdezte Curt, miután beindította a motort.

- Megnyugodtam - felelte Steve. - Azért voltam olyan ideges, amikor megjöttünk, mert kétségeim támadtak. Azt hittem, Jurij akadékoskodni fog, arra hivatkozik majd, hogy nincs elég lépfenepor.

- Én is aggódtam, de mintha hirtelen felismerte volna, hogy jobb minél előbb végrehajtani a Rozsomák hadműveletet - mondta Curt. - Jól tettük, hogy eljöttünk hozzá, és megszorongattuk kicsit. Akár egy héttel előbb is csinálhattuk volna, de most már mindegy. A lényeg az, hogy a dolog sínen van, és pénteken elszabadul a pokol a Nagy Almában (New York - a fordító).

- Örülök, hogy ilyen készséges volt, de ezzel együtt is süket alaknak tartom. Nem voltál ideges, amikor elővette a fegyvert?

- Egy kicsit - vallotta he Curt. - De főleg attól, amit érkezéskor mondtál. Szerintem egész egyszerűen szánalmas a fickó. Gyerekes volt, ahogy a lövést utánozta, amikor pedig a szakállt felrakta, alig álltam meg, hogy ne röhögjek.

- Ragyogó ötlet volt megkérni, hogy írja le, hogyan készíti a lépfeneport - állapította meg Steve.

- Isteni sugallat - válaszolta mosolyogva Curt, miközben rákanyarodott az Ocean Avenue-ra.

- Villámcsapásként jött a felismerés. Ha minden úgy fog történni, ahogy terveztük, akkor valószínűleg újabb támadást is végrehajtunk.

orvosi krimi

15. FEJEZET

Kedd, október 19. 19.30

Stapleton szeretett munkaidő után bent maradni, és nyugodt körülmények között dolgozni. Élvezte, hogy megszűnt körülötte a jövés-menés, nincsenek zavaró telefonok, és ilyenkor néha többet tudott végezni, mint egész nap. Most is már egy órája senkit sem látott, kivéve egy takarítót, aki a folyosót mosta. Hogy könnyítsen a dolgán, szétpakolta maga körül az iratokat, átcsoportosította őket, és McGovern íróasztalát is igénybe vette, arra rakta a szövetminták vizsgálatához szükséges mikroszkópot. Kihasználva, hogy kerekes széke van, gurulva közlekedett az egyes "munkahelyek" között.

- Jézusom! Hajléktalan lettem! - hallatszott váratlanul egy hang a háta mögül, és hátranézve Stapleton megpillantotta McGovernt, aki szomorú arccal meredt íróasztalára.

- Á, az elveszett kórboncnok! És még, te beszéltél nekem arról, miért megyek ki a terepre mintát gyűjteni. Elmondanád, hol a fenében voltál? Reggel óta nem láttalak - mondta.

- Szóltam, hogy patológus-konferenciára megyek - válaszolta McGovern.

- És ott voltál?

- Persze. A pihenőben, a délelőtti kávézás közben.

- Elnézést! Teljesen kiment a fejemből. - Stapletonnek rémlett, hogy hallott a dologról, de arra is emlékezett, hogy reggel minden gondolatát lekötötte a Laurie-nak szánt bocsánatkérés. - Kicsit összezavarodtam. Túl sok minden történt egyszerre.

- Úgy néz ki ez a szerencsétlen iroda, mintha ciklon söpört volna végig rajta - jegyezte meg McGovern.

- Valami olyasmi. Várj, mindjárt felszabadítom az asztalodat!

- Hagyjad csak! Egy pillanatra ugrottam be, a táskámért. Megyek a tornaterembe.

- Tényleg ne szedjem össze a holmimat?

- Tényleg! - McGovern átlépett néhány padlón heverő dossziét. - El kellett volna jönnöd a konferenciára. Az egyik legjobb volt, amin valaha részt vettem.

- Igen? - kérdezte különösebb érdeklődés nélkül Stapleton, és a rendőrségi őrizetes metszeteit kezdte tanulmányozni, amelyek a csoda határát súroló sebességgel érkeztek meg a szövettani laborból.

- Különösen az utolsó előadás volt fantasztikus. McGovern elővette íróasztala fiókjából az irattárcáját. - A zoonózisról szólt, tudod, azokról az állati betegségekről, amelyeket az ember is megkaphat.

- Tudom, mi a zoonózis - válaszolta csak félig odafigyelve Stapleton.

- Igazából az tette érdekessé, hogy városi állatorvosok is jelen voltak, és hozzászóltak. Elképesztő, mennyi betegséggel kell harcolniuk szünet nélkül. Hihetetlen!

- Hát igen. - Stapleton David Jefferson agymetszeteit kereste, főleg a halántéklebenyről készülteket.

- És nemcsak olyanokkal, amelyekről naponta hallani a hírekben, mint például a mosómedvék veszettsége. Az egyik fickó például elmondta, hogy ma Brooklynban, Brighton Beach környékén valamitől halomra döglöttek a csatornapatkányok.

- Mit mondtál?! - kérdezte a fejét hirtelen felkapva Stapleton.

- Mint mindig, most sem figyelsz rám - panaszkodott a barátja.

- A végét nem értettem tisztán.

McGovern megismételte, amit a patkányokról mondott.

- Brighton Beachen történt? - kérdezte elgondolkodva, maga elé nézve Stapleton.

- Igen! - felelte kissé hevesen McGovern. Mindig felbőszítette, hogy miközben beszél, Stapleton képes teljesen kikapcsolni, oda se figyelni arra, amit mond. - Miért olyan különös ez?

Stapleton nem válaszolt, maga elé nézett, és látszott rajta, hogy a gondolatai egészen máshol járnak.

- Halló! - kiáltott rá McGovern, és meg is lengette arca előtt a kezét. - Ébresztő, Jack! Köszönt a Föld! - Enyhén megcsóválta a fejét. - Jézusom! Harmadikos egyetemista korom óta nem használtam ezt a kifejezést.

- Mitől döglöttek halomra a patkányok? - kérdezte Stapleton. - Járvány tört ki közöttük?

- Nem. Éppen ez az érthetetlen az egészben. Az állatorvosok még nem tudták megállapítani az okot, de nagyon aggódnak. Ami különösen furcsává teszi a dolgot, az az, hogy a begyűjtött patkányok közül kettőnél bőrfekélyt találtak, és megállapították, hogy lépfene okozta.

- Ez furcsa! - jegyezte meg Stapleton. - Gondolják, hogy a többivel is lépfene végzett?

- Nem. A lehetőségek közül majdnem teljes bizonyossággal kizárták a baktériumokat, beleértve a lépfenéét is. Most valamilyen vírus után kutatnak, a lépfenét csak érdekes mellékkörülménynek tartják.

- Ma már másodszor találkozom Brighton Beach nevével - mondta Stapleton -, pedig korábban azt sem tudtam, hogy létezik.

- Engem az lepett meg a legjobban, hogy ilyen problémák - na jó, talán nem ennyire drámaiak - állandóan előfordulnak, csak mi nem hallunk róluk. Sosem hittem, hogy ennyire elfoglaltak a hatósági állatorvosok.

- Van valamilyen ötletük arra vonatkozóan, honnan származhat a lépfene?

- Nincs - válaszolta McGovern. - Arra gondolnak, hogy függetlenül attól, mit mondanak a szakkönyvek, magukban a patkányokban fejlődött ki. Komolyan mondom, fantasztikusan izgalmas az egész dolog.

- Hadd mondjam el a saját Brighton Beach-i esetemet! - kérte Stapleton. - Van egy perced?

- Csak akkor mondd, ha nem tart sokáig! - felelte McGovern, és rá is nézett az órájára. - Nem akarom lekésni az aerobic foglalkozást. Emlékszel, meséltem már arról a fantasztikus alakú lányról, aki csak kedd esténként van ott.

Stapleton a diagnózis körüli kérdésekre összpontosítva röviden összefoglalta, mi történt Connie Davidovval, felsorolta, milyen lehetséges mérgek jutottak eszébe, és megkérdezte a barátját, van-e valamilyen ötlete.

McGovern felfújta az arcát, gondolkodott egy darabig, aztán megrázta a fejét.

- Semmi nem jut eszembe. Azt hiszem, minden lehetőségre gondoltál.

- Furcsa, hogy Connie Davidov pont azon a napon hal meg gyanús körülmények között, szerintem mérgezéstől, amikor a környékükön halomra döglenek a patkányok.

- Ajaj! Ez meglehetősen merész képzettársítás - mondta mosolyogva McGovern -, hacsak ki nem derül, hogy Mrs. Davidov az elmúlt huszonnégy órában ideje jelentős részét a csatornarendszerben töltötte, vagy az, hogy a városi patkányság egy részének az ő háza volt a kedvenc tartózkodási helye.

Stapleton a hajába túrva jót nevetett barátja abszurd feltételezésén. - Igazad van - mondta -, de akkor is furcsa egybeesés, különösen ha a lépfenét is hozzáveszed, és a tegnapi manhattani lépfenés esetemet. Szép kis napok! Az ellenségemnek sem kívánom őket.

- Na jó! Hagylak, törd csak a fejedet ezen a rejtélyen, amíg én egészen más, élvezetesebb csodákkal foglalkozom - mondta McGovern, és már indulni akart, de egy váratlan hang megállította.

- Elnézést!

Megfordulva a két orvos az elmaradhatatlan vegyszerfoltos köpenyét viselő Peter Letter-mant látta az ajtóban. A laboráns egy számítógépről kinyomtatott hosszú papírt tartott a kezében.

- Peter! - Az íróasztal mögül felpattanva Stapleton lázasan kutatta a fiatalember arckifejezését, de nem lett tőle okosabb.

- Elvégeztem az összes tesztet, amit kértél.

- És?! - Stapleton úgy érezte magát, mint az Oscar-díj kiosztásán jelen lévő, a szavazási eredményt tartalmazó borítékok kibontására váró filmesek.

Letterman átadta neki a papírkígyót, bele is nézett, de fogalma sem volt arról, mit lát.

- Minden eredmény negatív - mondta mély bűntudattal a hangjában a fiatalember. - Nem találtam semmit.

- Semmit?! - kérdezte mélységes csalódással Stapleton. Letterman szomorúan megcsóválta a fejét. - Sajnálom. Tudom, pozitív eredményre számítottál, és néhány próbát többször is megismételtem, de minden esetben negatív eredményt kaptam.

- Ó, a francba! - Stapleton dühösen magasba emelte a kezét. - Ennyit a megérzésekről. És talán az állásomról is.

- Szén-monoxidot is vizsgáltál? - kérdezte McGovern.

- Természetesen.

- Ciánkálit?

- Mindent, amit Jack kért, és más szereket is - mondta Letterman.

- Köszönöm - szólt közbe Stapleton. - Lehet, hogy ez most nem hangzott túl lelkesen, de hidd el, nagyon hálás vagyok azért, hogy bent maradtál, és megcsináltad, amit kértem!

- Ha bármi egyéb eszedbe jut, csak csörögj!

- Rendben.

Letterman kiment, csöndben behúzta maga után az ajtót.

- Hát ez szép! - Stapleton, hogy felhalmozódott feszültségét valamivel levezesse, az asztalra hajította a golyóstollát, aztán heves mozdulatokkal nekiállt összeszedni a szétteregetett papírokat, és visszarakni őket a tartóikba.

McGovern szótlanul nézte egy darabig, majd hogy bátorítsa, odaszólt neki: - Ha eszembe jut valamilyen egyéb teszt, felhívlak.

Stapleton halvány mosollyal válaszolt csupán, és folytatta a pakolást.

- Hazamégy? - kérdezte McGovern.

- Igen. Azt hiszem, nekem is jót fog tenni egy kis testmozgás.

Elköszöntek egymástól, és McGovern rögtön távozott. Miközben a mikroszkópot visszavitte a saját asztalára, Stapletonnek eszébe jutott az előző huszonnégy óra összes furcsa, szokatlan eseménye. Rejtély rejtélyre halmozódott, egyiket sem sikerült megoldania, mégis mosolygott, ahogy számba vette őket, pontosan ezek a komoly szellemi kihívást jelentő feladatok voltak azok, amelyek miatt szerette a munkáját.

Bezárta maga után az ajtót, és gyors pillantást vetett Laurie szobája felé. Zárva volt, a gazdája elment anélkül, hogy beköszönt volna. Stapleton vállat vont - nem tudta, mi egyebet tehetne még azon kívül, amit nem kis belső viaskodás árán addig tett.

A földszintre érve eloldozta helyéről a biciklijét, kitolta a teherkapun, és a járdán nyeregbe pattanva elindult az Első sugárúton.

A gyors kerekezés, mint mindig, ezúttal is felszabadítóan hatott rá, segített abban, hogy fizikailag és szellemileg is eltávolodjon napi gondjaitól. A forgalom már gyér volt, és szabadon száguldhatott. A nap körülbelül egy órája lenyugodott, az ég alján ezüstperemű lilás sáv látszott csupán, amely percről percre egyre sötétebbé vált, érzékelhető sebességgel indigókékbe fordult. A sötét park közepén az első szikrázó csillagokat is ki tudta venni.

Az utcájukba kanyarodva egyenesen a kosárlabdapályát a járdától elválasztó magas drótkerítés felé haladt. Ahogy közelebb ért, rögtön látta, amit keresett: a pályán heves küzdelem zajlott. Játékosok rohangáltak fel-alá, és bár nem ugyanabban a csapatban játszott, köztük volt Warren és Flash is.

Stapleton az elkésettség érzésével cipelte fel a kerékpárját a lakásba, és mihelyt lerakta, azonnal vetkőzni kezdett. Az átöltözéssel végezve lélekszakadva rohant vissza az utcára, és kissé kifulladva érkezett a pályához.

Sajnos, így is elkésett, már megkezdődött az újabb mérkőzés, ami azt jelentette, hogy egy vagy két meccset várnia kell, mielőtt bekapcsolódhat a baráti vetélkedésbe. Mint általában, ezúttal is Warren csapata nyert, és maradt a pályán, Flash pedig az újabb lehetőségre várakozók között állt. Stapleton lassan odasétált hozzá.

- Hogy élsz, ember?! - kérdezte Flash, mihelyt meglátta. A pályán megszokott baráti üdvözlést használta, amely független volt attól, hogy a délután nagy részét együtt töltötték.

- Remekül - válaszolta Stapleton. - Minden rendben?

- Eddig igen. - Flash nem nézett felé, tekintetét mereven a pályára szegezte. - Még jobb lenne, ha megnyertük volna az előző meccset.

- Figyelj ide! - szólt rá Stapleton. - Az összes mintát, amit ma a nővéredtől levettem, beadtam a laborba. Most vizsgálják őket. Szeretnék biztos lenni abban, hogy észnél maradsz, és nem csinálsz semmilyen hülyeséget.

- Nyugodt vagyok - válaszolta színtelen hangon Flash.

- Ennek igazán örülök. - Stapleton egyelőre nem akart szót ejteni a vizsgálati eredményekről. Függetlenül attól, hogy Letterman negatív eredményre jutott, még mindig hajlott arra, hogy Connie-t megmérgezték, vagy valamilyen más módon, de megölték.

- Apropó, hol lakott?! - kérdezte rövid szünet után. - Mintha azt mondtad volna, hogy valamilyen családi házas környéken. Valami szép, történelmi városrészben?

- Nem hiszem, hogy történelmi lenne - válaszolta Flash -, de azért elég öreg.

- Mennyire?

- Honnan tudnám? Egyébként is, miért érdekel?

- Egyszerűen kíváncsi vagyok - mondta enyhe vállvonogatás kíséretében Stapleton. - New Yorkban nem sok olyan rész akad, ahol megmaradtak a családi házak. Lehetnek vagy százévesek.

- Gondolom, igen. - Flash hanyagul megvonta a vállát. - Azt hiszem, nyaralónak építették őket.

Stapleton csöndben bólogatott, és megpróbálta elképzelni, hogyan mutathatott száz évvel korábban az a környék. Az első, ami eszébe jutott, az volt, hogy a csatornázásuk a legjobb esetben is kezdetleges. Még az is lehet, ötlött fel benne, hogy emésztőgödrük van, és nem kötötték be őket a városi csatornarendszerbe.

- Pontosan mi is a cím? - kérdezte. - Jól emlékszem, hogy Oceanview Lane 15?

- Igen. Miért izgat annyira? El akarsz menni megnézni?

- Lehet. Néha nem árt, ha egy kórboncnok helyszíni szemlét tart, hogy rekonstruálni tudja a halál bekövetkezése előtti eseményeket. Persze, ennek akkor van igazán értelme, ha a holttestet még nem mozdították el a helyszínről.

- Nekem azt mondták, hogy a Coney Island Hospitalben halt meg. - Flash arcán látszott, hogy nem érti, miért forszírozza annyira a témát Stapleton.

- Igaz, de úgy tűnik, hogy a sérülését a fürdőszobájukban szerezte. Na mindegy! Bármire jutok is, feltétlenül szólok.

- Kösz, doki!

Stapleton felkapott egy karnyújtásnyira tőle a betonon pihenő labdát, és elvonult vele az egyik oldalpalánkhoz, hogy néhány ráfutással bemelegítsen. Félgőzzel tudta azonban csak csinálni, mert közben is azon gondolkodott, milyen különös, hogy Connie Davidov a fürdőszobájukban összeesve éppen akkor halt meg - feltehetően valamilyen ismeretlen méregtől -, amikor ugyanazon a környéken érthetetlen okból halomra pusztultak a csatornapatkányok. Nézte a fölpattanó labdát, és közben lázasan működött az agya. Bármennyire fantasztikusnak tűnt is az ötlet, képtelen volt kiverni a fejéből a kérdést, hogy Flash nővére és a patkányok vajon nem ugyanattól a szertől pusztultak-e el. Mi van, ha Connie-ék fürdőszobájában valami módon a csatornából valamilyen mérgező gáz szökött ki? Az ötlet csábítónak tűnt, csupán az volt a gond, hogy a beteget kórházba szállító mentősök nem éreztek a fürdőszobában gázszagot.

- Á! Ennek semmi értelme! - mondta hangosan, és a labdáért nyúlva újból kosárra tört. Megpróbált újabb lehetséges elméletet találni, de nem jutott eszébe semmi. Lendületesen mozgott, és közben Connie, az elpusztult patkányok és a régi, nyaralónak épült házak körül forogtak a gondolatai.

Laurie lerakta a desszerteket felsoroló étlapot, és megrázta a fejét.

- Tele vagyok - mondta. - Egy falat sem fér belém.

- Nem baj, ha kérek valamit? Hátha kedvet kapsz hozzá - mondta Sutherland. - Tudom, hogy imádod a csokoládét.

- Dehogy! Csak békülj meg vele, hogy a kilenctizedét te fogod megenni! Szívesen innék viszont egy koffeinmentes kávét!

- Máris! - A férfi magasba emelte a kezét, hagy felhívja magára a pincér figyelmét. Az este kellemesen alakult, és Laurie sokkal jobban érezte magát, mint korábban, a Stapletonnel és Soldanóval folytatott beszélgetés után. Amikor az intézetből hazaért, első gondolata az volt, hogy lemondja a Paullal már egy hete tervezett programot, a Lincoln Center-beli balettelőadást, és a rákövetkező vacsorát. Némi bizonytalankodás után azonban úgy döntött, annak, amit megtudott, nem feltétlenül kell veszekedéshez vezetnie. Nem volt tökéletesen meggyőződve arról, hogy amit a barátai mondtak, maradéktalanul igaz, és úgy gondolta, ha a csupasz tények helytállóak, akkor is sokat változtathat rajtuk a magyarázat. Tulajdonképpen az zavarta a leginkább, hogy az egészről olyan váratlanul értesült.

- Mit szólnál egy kis desszertborhoz? - kérdezte a férfi.

Laurie mosolyogva megrázta a fejét - remek bort ittak az ételhez, nem akarta elrontani az utóízét, és több alkoholt sem kívánt.

Sutherland a reggeli szóváltás miatt a szokásosnál is több virággal érkezett a találkozójukra, és többször bocsánatot kért. Elmondta, hogy tökéletesen megérti a munkája iránti odaadását, sőt, azt is hozzátette, hogy hivatástudata miatt még jobban becsüli.

Beszélgetés közben Laurie többször is erős kísértést érzett, hogy saját munkájáról beszélve mintegy mellesleg megkérdezze, mivel foglalkozik a férfi, de mindig letett róla. Őszinte bocsánatkérése után nem akart érzéketlennek mutatkozni, és úgy döntött, megvár egy önként adódó pillanatot.

Kellemes meglepetés is hozzájárult ehhez: Paul közölte vele, hogy a budapesti programot sikerült egy héttel eltolnia, és reméli, hogy akkor már kettesben tudnak elutazni. Még azt is hozzátette, hogy gondolja át nyugodtan a dolgot, egy teljes hete van rá.

A pincér eléjük tette a műalkotásnak is beillő desszertet. Az alapja puha, sötétbarna csokoládés keksz volt, amelynek Laurie egyszerűen nem tudott ellenállni. Belekóstolt, és annyira ízlett neki, hogy utána óriási élvezettel még a száját is körülnyalta.

Sutherland konyakot rendelt, és amikor meghozták, körbeforgatta a pohárban, beleszagolt, és csak azután ízlelte meg. A kortyot lenyelve hátradőlt a széken, elmosolyodott, maga volt a megtestesült elégedettség.

- Szeretnék kérdezni valamit, Paul - mondta Laurie. Úgy érezte, ennél jobb alkalom belátható időn belül nem lesz, hogy fölvesse a gondolatai között bujkáló kérdést. - Tudom, amikor reggel előhozakodtam vele, támadásnak tűnt, pedig nem annak szántam, és most sem az. Egyszerűen érdekel, hogy mivel is foglalkozol.

Sutherland keze megállt a levegőben. Lerakta a poharat, és koromfekete szeme rezzenéstelenül megállapodott Laurie-n.

- Miért érdekel? - kérdezte nyugodt hangon.

- Úgy gondolom, hogy mint leendő feleségedre, rám is tartozik. - Laurie meglepődött, nem gondolta, hogy a válasz visszadobott kérdés lesz. - Ha te nem tudnád, mi a munkám, én biztosan el akarnám mondani.

- Reggel, amikor ez szóba került, azt kérdeztem, hogy számít-e - felelte Sutherland. - Számít?

- Lehet. Vegyük például az én munkámat! - mondta Laurie. - Anyám azt mondja rá, hogy undorító. Előfordulhatna, hogy ugyanígy érzel.

- Szó sincs róla!

- Nagyon örülök neki, de próbálj megérteni! Szerintem anyám a világ minden kincséért hozzá nem megy apámhoz, ha kórboncnok lett volna.

- Azt akarod mondani, hogy ha olyasmivel foglalkozom, amivel nem értesz egyet, akkor nem jössz hozzám? - kérdezte a férfi.

- Nem veszekedni akarok, Paul! - válaszolta Laurie. - Rosszul esik, hogy kiforgatod a szavaimat. Kérlek, arra válaszolj, amit kérdeztem! Mivel foglalkozol?

- Védelmi cikkekkel kereskedem - mondta némi éllel a hangjában Sutherland.

- Rendben van, kezdetnek ez is megteszi. - Laurie előrehajolt, és kis ideig elmélyülten tanulmányozta a kávéját. - Pontosítanád kicsit?

- Mi ez? Kihallgatás? - kérdezte a férfi.

- Nem, Paul! Ahogy már mondtam, egyszerű beszélgetés.

- És milyen szórakoztató!

- Miért vagy ilyen ingerült? Csöppet sem vall rád - jegyezte meg Laurie.

- Azért, mert elegem van azokból a közhelyekből, amelyeket a fegyverüzlettel kapcsolatban hallani.

- És gondolod, hogy nekem is az a véleményem róla?

- Lehetséges.

- Mivel kereskedsz?

- Fegyverekkel. Nem beszélhetnénk valami másról? - kérdezte Sutherland.

- Ágyúkkal, bombákkal, kézifegyverekkel?

- Ezzel is, azzal is. Amire éppen kereslet van.

- AK-47-es bolgár géppisztolyokkal is?

- Persze - válaszolta a konkrétan megfogalmazott kérdésen meglepődve a férfi. - Az egyik kedvencem. Megbízható, olcsó, jól megcsinált fegyver. Sokkal jobb, mint a kínai változat.

Laurie behunyta a szemét, és felváltva Brad Cassidyt és gyászoló szüleit látta maga előtt. Pontosan emlékezett rá, mit érzett, amikor Shirley Cassidy elmondta, hogy a fia bolgár gyártmányú AK-47-eseket árult más skinheadeknek. Mélyen felkavarta már a puszta gondolata is annak, hogy Paulnak köze lehet az ilyen ügyletekhez, főleg akkor, ha belegondolt, micsoda szörnyűségeket látott munkája során az elmúlt években.

Mély lélegzetet vett. Tisztában volt azzal, hogy érzelmei néha magukkal ragadják, és olyankor hajlamos elsírni magát, de most nem akarta, hogy ez bekövetkezzen. Valahányszor előfordult, zavarba jött, mert úgy érezte, hogy eltereli a figyelmet a lényegről.

Tágra nyitotta hát a szemét, a férfira nézett, és meghökkent, mert az védekezésként fölényeskedő arckifejezést vett föl.

- Gondoltál már arra, mit okoznak azok a fegyverek, amelyeket árulsz? - kérdezte. Szerette volna fenntartani a beszélgetést, nem engedni, hogy zavart keltő csönd álljon be közöttük.

- Természetesen! -. válaszolta ingerülten Sutherland. - Lehetővé teszik, hogy az emberek megvédjék magukat egy veszélyes világban.

- És mi van azokkal, amelyek erőszakos szélsőjobboldali csoportok kezébe jutnak? - kérdezte Laurie. - Például a skinheadekébe.

- Ugyanúgy joguk van hozzá, hogy megvédjék magukat, mint bárki másnak.

- A gond csak az, hogy az ilyen bigott csoportok tagjainak a kezében könnyen elsül a fegyver, és ártatlanokat öl meg.

- A fegyver önmagában nem gyilkos - mondta fellengzősen Sutherland. - Az ember öl, nem az eszköz.

- Ez pontosan úgy hangzott, mintha az NRA (National Rifle Association - az Egyesült Államokban a szabad fegyvertartásért és fegyverkereskedelemért fellépő befolyásos országos szervezet - a fordító) szóvivője mondta volna.

- Az NRA érveiben sok igazság van. Például az, hogy az alkotmány egyértelműen biztosítja mindenki számára a szabad fegyverviselést. Amikor a kormányzat ezt korlátozni akarja, akkor egyértelműen alkotmányt sért.

Laurie elképedve nézett reménybeli férjére, és csak annyi ereje volt, hogy elkeseredve a fejét csóválja. Képtelen volt felfogni, hogyan lehet homlokegyenest különböző felfogásuk ilyen lényeges kérdésben, amikor rengeteg egyéb szempontból tökéletesen összeillenek.

- Őszintén szólva meglep, hogy pontosan azt az elcsépelt véleményt vallod a foglalkozásommal kapcsolatban, amelyről az előbb beszéltem - mondta Sutherland, indulatosan az asztalra dobva a szalvétáját. - Gondolom, most már megérted, miért nem beszéltem róla korábban.

- Én is csalódott vagyok - válaszolta Laurie. - Csöppet sem örülök annak, hogy fegyverekkel kereskedsz, és főleg nem azoknak a bolgár géppisztolyoknak, bárhol áruld is őket. Jól értettem, hogy nem idehaza foglalkozol velük?

- Törvényellenes lenne, hála az Omnibus Crime Billnek - válaszolta Sutherland.

- Nem ezt kérdeztem. Tudom, hogy tilos kereskedni velük. Arra voltam kíváncsi, árulod-e még őket.

A férfi szótlanul állta Laurie tekintetét, hevesen emelkedő és süllyedő mellkasa árulta csak el, miféle érzelmek dúlnak benne.

- Nem akarsz válaszolni?! - kérdezte döbbenten, hosszúnak tűnő várakozás után Laurie.

- Annyira ostoba kérdés, hogy szerintem választ sem érdemel - felelte elutasítóan Sutherland.

- Ennek ellenére szeretném hallani, mit mondasz - mondta makacsul Laurie.

A férfi a poharáért nyúlt, ivott egy kortyot, és mielőtt lenyelte, pár pillanatig őrizgette a szájában. - Nem. Nem árulok bolgár gyártmányú AK-47-eseket az Egyesült Államokban - mondta. - Most elégedett vagy?

Laurie is belekortyolt a kávéjába, és nem válaszolt rögtön. Csöppet sem volt elégedett a beszélgetés alakulásával, zavarta, hogy Paul olyan ellenségesen válaszolt természetes, normális hangon föltett kérdéseire. Egyetlen jó oldala volt csak a dolognak. Kibuggyanni készülő könnyei elapadtak, sőt, a rá szegeződő, fennhéjázó tekintettől egyre éberebbé vált, felpaprikázódott.

- Őszintén szólva csöppet sem örülök annak, hogy így alakult ez a beszélgetés - mondta. - Azért érdeklődtem csak a munkádról, mert fölhívták a figyelmemet arra, hogy mivel foglalkozol.

- Kicsoda?! - kérdezte megütközve, parancsoló hangon Sutherland.

- Lényegtelen, nincs jelentősége. De ugyanabból a forrásból tudom, hogy kokainbirtoklás miatt elítéltek. Van még valami, amiről esetleg beszélni akarsz?

Paul szeme pillanatra megsokszorozni látszott az asztalon álló gyertya fényét.

- Ez tényleg kezd inkvizíciós kihallgatáshoz hasonlítani! - mondta.

- Nevezd, aminek akarod! Én csak a helyzet tisztázásának tartom - válaszolta Laurie. - Van itt néhány dolog, amit jobban szerettem volna tőled hallani, és nem másoktól.

Sutherland felugrott, a székét éles csattanással a padlóra döntötte. A vendégek közül többen értetlenül néztek feléjük, a közelükben álló pincérek pedig azonnal ugrottak, hogy felállítsák a széket.

- Azt hiszem, nekem mára ennyi bőven elég! - mondta fojtott hangon a férfi. A zakója zsebébe nyúlt, remegő ujjakkal kinyitotta a pénztárcáját, és egy marék százdollárost dobott az asztalra.

- Ennyit a kellemes estéért! - közölte, és feszesen megpördülve kiviharzott az étteremből.

Laurie percekig nem tért magához. Hallott már kínos, nyilvános helyen előforduló jelenetekről, de még egyszer sem volt része benne. Félénken a kávéjáért nyúlt, és ivott belőle néhány kortyot. Elvben tudta, hogy butaság úgy tenni, mintha semmi köze sem lenne az egészhez, de nem jutott eszébe más. Úgy érezte, legalább a látszatot muszáj fenntartania. Erőt vett magán, lassan itta meg a kávéját, és csak miután az utolsó kortyot is kihörpintette, szólt, hogy kéri a számlát.

Negyedórával később még mindig félve, lépett ki az étteremből. Attól tartott, hogy Paul odakint várja, és megkönnyebbülve jött rá, hogy tévedett. Nem akart beszélni vele, legalábbis egy ideig nem. Állt a járda szélén, és azon gondolkodott, merre menjen - az étterem az Upper West Side-on volt, a Columbus Avenue-n. Már éppen fölemelte a kezét, hogy leintsen egy taxit, amikor rájött, hogy mindössze tizenöt-húsz saroknyira van Jacktől, és úgy döntött, felugrik hozzá. Mindennél nagyobb szüksége volt egy igazi barátra, akinek őszintén kiönthette a lelkét.

A kocsiba beszállva bemondta Stapleton címét, mire a sofőr - született New York-i - hátrafordult, és úgy nézett rá, mintha őrülttel akadt volna össze. Laurie ingerülten felhúzta a szemöldökét, és határozottan megismételte a mondatot.

A forgalom kicsi volt, könnyen lehetett haladni. A taxis a Columbus Avenue-ről balra kanyarodott, és elindult északnak a Central Park Westen. A házat, mivel nem volt rajta számozás, Laurie-nak kellett megmutatnia.

- Nem lesz baja, Miss? - kérdezte a sofőr, miközben fizetett. - Elég veszedelmes ez a környék.

Laurie biztosította róla, hogy tud vigyázni magára, és kiszállt. Fölnézett Stapleton házára, és megállapította, hogy semmi nem változott rajta, a mennyezetpárkány nagy része továbbra is hiányzott, és a második emeleten még mindig be volt deszkázva két ablak.

Valahányszor meglátogatta Stapletont, mindig elcsodálkozott azon, hogy nem költözik máshová. Megértette, hogy ragaszkodik a kosárlabdához, a megszokott társasághoz, de abban is biztos volt, hogy ha akarna, találna jobb állapotban lévő épületet a környéken.

A lépcsőház még a homlokzatnál is siralmasabb állapotban volt, szánalmas maradványa csupán egykor elegáns, mozaikpadlós, márványfalú önmagának. A mozaiklapoknak több mint a fele hiányzott, a márványfalakat sűrűn összefirkálták, a levélszekrények közül egyet sem lehetett bezárni, és a folyosó sarkaiban szemét halmozódott.

Laurie nem próbálkozott a kaputelefonnal, tudta, hogy rossz, és különben is, a belső ajtót valamikor régen kiszakították, és azóta sem jutott eszébe senkinek megcsinálni.

Ahogy fölfelé haladt, egyre bizonytalanabbá vált. Késő volt, anélkül érkezett, hogy előtte telefonon odaszólt volna Stapletonnek, és abban sem volt biztos, hogy beszélni akar az estéről, mielőtt magában alaposan megrágná, átgondolná a történteket. Az első emeleti lépcsőfordulónál kis időre megállt - a legközelebbi lakásból dühös kiabálást, sikoltozást hallott. Stapleton elmondásából tudta, hogy állandóan veszekedő házaspár lakik ott, és elszomorodott, mert arra gondolt, hogy néha mennyire meg tudják nehezíteni egymás életét az emberek. Erősen tanakodott azon, hogy menjen-e tovább, és végül az segített a döntésben, hogy eszébe jutott, neki jólesne, ha fordított helyzetben Jack váratlanul azzal állítana be hozzá, hogy nem jól érzi magát, barátra van szüksége. A lakásban nem volt csengő, úgyhogy odaérve erősen kopogott.

Amikor az ajtó kinyílt, Laurie-nak erőt kellett vennie magán, hogy ne mosolyodjon el szélesen. Stapleton annyira meglepődött, amikor meglátta, hogy az arca leginkább eltúlzott mimikájú pantomimoséra emlékeztetett. Bokszeralsót viselt, kivágott nyakú trikót és strandpapucsot, jobb kezében pedig orvosi könyvet szorongatott. Nyilván nem számított látogatóra, legfeljebb Warrenre, vagy valamelyik másik kosárlabdás haverjára.

- Laurie! - kiáltott föl megdöbbenve, mint aki szellemet lát.

A lány köszönésképpen csak bólintott, és néhány másodpercig szótlanul nézték egymást.

- Bemehetek? - kérdezte végül, amikor már kezdett túl hosszúra nyúlni a csönd.

- Persze! - Stapleton még nagyobb zavarba jött, szégyellte magát, hogy nem hívta be rögtön. Miközben az ajtót becsukta, eszébe jutott hiányos öltözéke, és beugrott a fürdőszobába, felkapni egy rövid nadrágot.

Laurie egyenesen a nappaliba ment. A szobában kevés volt a bútor: heverő, egy fotel, könyvespolc és néhány kisasztal. A falon nem voltak képek, és a szoba nagyobbik része homályba veszett, csak az olvasólámpa égett a kerevet mellett, ahol érkezése előtt Stapleton nyilván olvasott. Az egyik kisasztalon bontott sörösdoboz állt, a padlón orvosi szakszótár hevert kinyitva.

Stapleton trikóját kekisortjába gyűrögetve, bocsánatkérő arccal jelent meg.

- Remélem, nem zavarlak - mondta Laurie. - Tudom, nagyon késő van.

- Csöppet sem zavarsz - válaszolta a férfi. - Éppen ellenkezőleg, kellemes meglepetést szereztél. Ideadod a kabátodat?

- Persze. - Laurie kibújt a kabátból.

- Kérsz egy sört? - kérdezte Stapleton, miközben a gardróbban vállfát keresett.

- Köszönöm, nem. - Laurie a kopott fotelben elhelyezkedve körbehordozta tekintetét a szobán. Tudta, miért ragaszkodik a férfi az aszketikus, nem sok kényelmet kínáló környezethez, és valahányszor erre gondolt, mindig szomorú lett tőle. Nyolc éve múlt, hogy Stapleton családja meghalt repülőbalesetben, és szerette volna, ha a férfi végre rá tudná szánni magát, hogy kicsit jobban élvezze az életet.

- És mást? Vizet, teát, gyümölcslevet? Még Gatoraile-em is van - sorolta a lehetőségeket Stapleton.

- Köszönöm, semmit. Remekül bevacsoráztam, teljesen tele vagyok.

- Aha - mondta színtelen hangon a férfi, és leült a kerevetre.

- Remélem, tényleg nem bánod, hegy csak így, bejelentés nélkül felugrottam - mondta Laurie. - A Columbus Avenue-n voltam, a Természettudományi Múzeum közelében.

- Dehogy! Örülök, hogy látlak.

- Eszembe jutott, hogy megnézlek, ha már ilyen közel vagyok.

- Komolyan mondom, hogy örülök! Tényleg!

- Köszönöm.

- Történt valami vacsora közben? - kérdezte Stapleton.

- Igen. Kellemetlenül végződött - válaszolta Laurie.

- Sajnálom. Amiatt, amit délután Lou-val mondtunk?

- Annak is volt köze hozzá.

- Akarsz beszélni róla?

- Nem igazán. Gondolom, ez elég illogikus azok után, hogy hozzád jöttem, és nem haza, hogy egyedül legyek - felelte Laurie.

- Hé! Senki nem kényszerit, hogy olyasmiről beszélj, amiről nem akarsz.

A lány némán bólintott. Stapleton nem tudta megállapítani, valóban normálisan érzi-e magát, vagy csupán hajszál választja el a sírástól.

- Beszéljünk inkább rólad! - törte meg a csöndet Laurie.

- Rólam? -. kérdezte feszengve Stapleton.

- Hallottam, hogy Warren Wilson ma bent járt az intézetben. Hogyhogy rászánta magát?

Laurie jól ismerte Warrent, és tudta, hogy a világ minden kincséért be nem tenné a lábát hullaházba. Amikor még sűrűn találkozgatott Stapletonnel, gyakran csináltak közös programot Wilsonnal és a barátnőjével, Natalie Adamsszel, sőt, egyszer még Egyenlítői-Afrikába is elmentek négyesben szafarira.

- Ismered Flash Thomast? - kérdezte Stapleton.

- Nem emlékszem rá, hogy találkoztunk volna.

- Ö is rendszeresen lejár kosarazni. A nővére tegnap váratlanul, teljesen érthetetlenül meghalt.

- Szörnyű! - sóhajtott fel Laurie. - Megkértek, hogy nézz utána?

- Igen. Furcsa történet. Érdekel?

- Hogyne! De előbb hadd fogjalak szavadon: jólesne egy pohár víz.

Stapleton már a konyhában belekezdett délutánja elmesélésébe. Laurie nagy érdeklődéssel hallgatta, és őszintén felháborodott Randolph Sanders viselkedésén.

- Volt mersze kiadni a holttestet! - mondta indulatosan. - Annak ellenére, hogy tudta, fáradságot nem kímélve elmégy hozzá.

- Őszintén szólva nem lepődtem meg rajta különösebben - válaszolta vállvonogatva Stapleton. - Azt hiszem, mindig is utált bennünket, manhattanieket.

- Nyitván úgy érezte, átnyúltál a feje fölött, akár mint brooklyni főnöknek, akár mint ottani vezető kórboncnoknak.

- Ez igaz, de megvolt rá az okom.

Amikor Stapleton elmesélte, hogyan verekedte be magát a temetkezési vállalathoz, hogy folyadékmintát vegyen Connie Davidovtól, Laurie akkorát nevetett, hogy félrenyelt.

A férfi azt is elmondta, milyen lehetséges halálokokra gondolt, és azzal fejezte be, hogy Peter Letterman semmit sem talált, minden minta, beleértve a gyomortartalmat is, negatívnak bizonyult.

- Érdekes - mondta elgondolkodva Laurie, miután végighallgatta a történetet. - Kár, hogy nem tudtad felboncolni.

- Szerencsém volt, hogy egyáltalán a bőrmintát meg tudtam szerezni. A szokásos dolgokon kívül te mit keresnél? - kérdezte a férfi.

- A mentősök szerint cyanosisos volt?

- Igen. És a vér-oxigénszintje is nagyon alacsony. Ezért gondoltam, hogy légzésleállító szert adtak be neki. Annyira biztos voltam benne, hogy amikor Peter közölte, hogy semmit sem talált, alig jutottam szóhoz.

- A biztonság kedvéért megnéztem volna, nincs-e veleszületett anasztomózisa, ami esetleg szétnyílt.

- Még soha nem akadt dolgom vele - vallotta be Stapleton.

- A klinikai állapotot mindenesetre megmagyarázná.

- Egyéb ötlet? Nem jut eszedbe valamilyen egyéb gyógyszer, vagy méreg, ami ezt okozhatta?

- Ha Peter semmit nem talált a gyomortartalomban, akkor tényleg nem tudom, mit mondjak. Gondoltál esetleg methemoglobinémiára?

- Nem túl ritka az? - kérdezte Stapleton, felidézve magában, mit tud a methemoglobinémiá-ról: az az állapot, amikor a hemoglobin képtelen oxigént szállítani.

- Azt kérdezted, mi okozhatta az elkékülést - válaszolta Laurie. - A methemoglobinémiát okozó nitrátoknak, nitriteknek, esetleg még szulfátamidoknak is mindenképpen utána kellene nézetned.

- Nemcsak olyanoknál okozhatnak gondot, akik születéstől fogva érzékenyek rájuk?

- A szulfátamidok talán, de a nitrátok és nitritek nem. Ezekre is gondolj, ha nem akarsz kihagyni semmilyen lehetőséget!

- Igazad van - ismerte el Stapleton. - Reggel szólok Peternek, hogy ezeket a teszteket is csinálja meg. Egyéb?

Laurie kis ideig gondolkodott, és végül nemet intett.

- Van a történetben még egy csavar - mondta a férfi, és elmesélte, mit hallott a Brooklynban, Connie Davidovék környékén bekövetkezett tömeges patkánypusztulásról.

- Gondolod, hogy a kettőnek köze lehet egymáshoz?

- Fogalmam sincs, mindenesetre furcsa egybeesés - válaszolta Stapleton. Elmondta, hogy Flash nővére családi házas környéken lakik, és azt is megemlítette, hogy feltételezése szerint a ház cső- és csatornarendszere jócskán elöregedett, primitív.

- Akkor is elég bizonytalannak tűnik a kapcsolat - állapította meg Laurie. - Ha valamilyen méreg szabadult ki a csatornából, miért csak egy házban okozott tragédiát?

- Megfogtál - ismerte be Stapleton. - Van aztán még valami - mondta, és elmesélte, mit talált Ted Lynch a Corinthian Rug Company irodájából elhozott kis sztaniolcsillagon. - Mintha ragasztót kentek volna rá, és bedobták volna egy lépfenespórákkal teli edénybe.

- Miért mindig te kapod a legérdekesebb eseteket? - kérdezte ingerkedve Laurie.

- Ne hülyéskedj! Komolyan beszélek. Meg tudod ezt magyarázni? Az asztal minden részéről mintát vettem, a mappáról is, amin a csillag volt, és a polimerlánc-reakciós teszt annyira érzékeny, hogy már egy-két spórát is kimutat, de minden tiszta volt, leszámítva a csillagot.

- Elképzelésem sincs, mi lehet a magyarázat: - Laurie az órájára pillantott. - Jaj! Elmúlt éjfél, és még mindig feltartalak! - mondta, és egyből fel is állt.

- Jó, ha most hazamégy? - kérdezte Stapleton. - Nyugodtan maradhatsz, megkapod az ágyat. A legtöbbször úgyis itt szoktam elaludni, a kereveten.

- Köszönöm az ajánlatot. Nagyon kedves vagy, de tényleg mennem kell. Tiszta ruha sincs nálam, amiben holnap dolgozni mehetnék.

- Ahogy gondolod. Örülnék, ha maradnál, de ha mindenképpen menni akarsz, legalább azt ígérd meg, hogy mihelyt hazaérsz, idecsörögsz! Elég késő van már, még a ti környéketeken is veszélyes mászkálni.

- Úgy lesz - ígérte meg Laurie, és hosszan, erősen megölelte a férfit.

Stapleton lekísérte, és elment vele a sarokig, a Central Park Westen sokkal könnyebb volt taxit fogni, mint az ő utcájukban.

A kocsiban ülve Laurie az este folyamán történteken gondolkodott. Hálás volt Stapletonnek a vendégszeretetéért és barátságáért. Beszélgetésük - még ha a munkájuk körül forgott is - megnyugtatta, és segítette, hogy némi távolságtartással szemlélje az étteremben történteket. A Paullal támadt szóváltásban az zavarta a leginkább, hogy képtelen volt nyugodt, értelmes párbeszédet folytatni. Nem tartotta magát annyira vaskalaposnak, hogy ne fogadja el, ha bizonyos dolgokban nem értenek egyet, bár ez nem teljesen volt igaz a betiltott fegyverekkel folytatott kereskedelem esetében. Úgy érezte, ha nem tudnak normálisan kommunikálni, akkor nincs jövője a kapcsolatuknak, függetlenül attól, hogy hétköznapi dolgokban jól megértik egymást.

Az utcájukba érve már a Stapletontől hallott eseten gondolkodott, és önkéntelenül is elmosolyodott, amikor felidézte magában a temetkezési vállalatnál történteket. Remélte, hogy barátja nem kerül ismét bajba a brooklyni Törvényszéki Orvostani Intézetben tett látogatása miatt. Tudta, hogy Harold Bingham és Calvin Washington, bár sokra tartja Stapleton intelligenciáját és szakmai hozzáértését, nehezen viseli el egyéni, az előírásokat gyakran felrúgó módszereit.

A lakását védő számtalan zárral bajlódott éppen, amikor a szomszéd ajtaja halk nyikorgással résnyire nyílt. Mint mindig, Laurie ezúttal is csak a kócos ősz hajat és a véreres szemeket látta Debra Engler arcából. Debra nem állta meg szó nélkül, kötelességének tartotta, hogy emlékeztesse, milyen későre jár.

Laurie nem válaszolt, egyszerűen hátat fordított. Szomszédjának szűnni nem akaró, napszaktól független kíváncsisága volt az egyetlen, ami kellemetlenül hatott rá a házban. Dühösen bevágta maga mögött az ajtót, és ráfordította a zárakat. Többször előfordult már, hogy szándékosan durva volt a szomszédasszonyához, megmondta neki, hogy törődjön a maga dolgával, és hagyja őt békén, de hasztalan, Debra kedvét semmi nem tudta elvenni a leselkedéstől.

Laurie megsimogatta Tom-2-t, aztán levetette a kabátját. Ha fordított sorrendet választott volna, a kényeztetésre vágyó burmai macska biztosan felkapaszkodik a lábán. Az ölébe vette, simogatta az elégedetten doromboló jószágot, és úgy hívta fel Stapletont.

- Ébren vagy még? - kérdezte, meghallva az álmos hangot.

- Többé-kevésbé.

- Jelentem, biztonságban hazaértem.

- Inkább maradtál volna.

Laurie nem tudta eldönteni, mit jelent a megjegyzés, de korábbi tapasztalatai arra intették, jobban teszi, ha nem kérdez rá. Különben is, már nagyon késő volt, úgyhogy inkább azt mondta: - Útközben Connie Davidovon gondolkodtam.

- És? Támadt valami új ötleted?

- Igen. Eszembe jutott még valami, aminek Peter utánanézhetne.

- Éspedig?

- A botulinustoxinnak. Annak alapján, amit elmondtál, akár abból is kaphatott jókora adagot.

Laurie szavaira hosszú hallgatás volt a válasz.

- Jack! Ott vagy?

- Igen. Ezt komolyan mondod? - kérdezte Stapleton.

- Persze, hogy komolyan. Szerinted kizárt, hogy húsmérgezés okozta a halálát?

- Hogy téged idézzelek, meglehetősen bizarr ötlet - felelte Stapleton. - Nem tapasztaltak nála semmilyen botulizmusra utaló jelet. Egyszerűen bement a fürdőszobájukba, és összeesett.

- A húsmérgezés leállítja a légzést és cianózist okoz - érvelt Laurie.

- Igen de hány fordul elő belőle évente?

- Több, mint ahány lépfene, pedig azzal épp most találkoztál.

- Oké, elfogadom - mondta Stapleton. - Reggel szólok Peternek, hogy ennek is nézzen utána.

- Köszönöm, hogy beszélgettél velem. Nagy szükségem volt rá.

- Bármikor, ha kedved van hozzá.

A telefont lerakva Laurie beletúrt Tom-2 selymes bundájába, és arra gondolt, hogy Jack a legcsodálatosabb ember lenne, ha nem viselkedne úgy, mint Jack. Annyira abszurdnak érezte a gondolatot hogy hangosan-fölnevetett, és csak aztán indult a fürdőszobába.

16. FEJEZET

Szerda, október 20. 5.30

Stapleton már nem is emlékezett rá, mikor fordult vele elő utoljára, hogy ilyen sok különálló problémával kellett birkóznia. Először is ott volt Laurie, aki nemcsak a viselkedésével ejtette zavarba, hanem azzal is, amilyen reakciót kiváltott belőle. Miután a lány hazament, óriási erőfeszítés árán volt csak képes elaludni. Egyfolytában Laurie szavai zsongtak az agyában, kuszán összekeveredve az előző negyvennyolc óra eseményeivel. Még mindig erős bűntudata volt, mert féltékenyen reagált Sutherland felbukkanására, és dühös volt a mentegetőzési kísérletére kapott válasz miatt. Egyszerűen nem tudott eligazodni a kapcsolatukon.

Aztán a két rejtélyes eset! Hiába erőlködött, képtelen volt kicsit is ésszerű, elfogadható magyarázatot találni a Jason Papparis irodájából származó csillag erős szennyezettségére. Ami Connie Davidovot illeti, feltételezését, hogy légzést bénító szert adtak be neki, egyértelműen cáfolta a toxikológiai vizsgálat, és bár sok órát töltött olvasással, még többet lázas gondolkodással, nem jutott eszébe újabb, kicsit is helytállónak tűnő elmélet. Laurie methemoglobinémiára vonatkozó ötlete volt az egyetlen, amelyről úgy érezte, megér egy alaposabb vizsgálatot.

Végül, de nem utolsósorban, valamilyen elfogadható magyarázatot kellett találnia mindarra, amit a brooklyni Törvényszéki Orvostani Intézetben és a Strickland Temetkezési Vállalatnál művelt. Bingham csak az előző nap rendelte magához raportra olyasmiért, ami jelentőségében messze eltörpült későbbi kalandjaihoz képest. Ha megtudja, mi történt Brooklynban, magánkívül lesz, és magyarázatot fog követelni, amelyre még nem készült fel. Azóta, hogy a központi Törvényszéki Orvostani Intézetben munkába állt, Stapletonnek először jutott eszébe, hogy viselt dolgaiért akár fel is mondhatnak neki.

Nem elég, hogy komoly erőfeszítés árán tudott csak elaludni, a szokásosnál korábban ébredt. A hajnali szürkületben az intézet felé kerekezve egyfolytában vészesen összetorlódott problémáin törte a fejét. Amikor beért, még mindig nagyon korán volt, egy órát tudott dolgozni, mielőtt lement kávézni a pihenőbe.

Vinnie Amendola volt az első, akit meglátott - a kávéfőzőt készítette be éppen -, rögtön utána pedig George Fontworth, aki az éjszaka beszállítottak névsorát nézte át, hogy eldöntse, melyik esetet kire szignálja ki.

- Elnézést, George! - zavarta meg a koncentrálásban Stapleton. - Hogy látod, milyen napunk lesz?

Fontworth álmos szemmel újból végigfutott a listán.

- Úgy néz ki, hogy a szokásosnál valamivel gyengébb.

- Nagyszerű! Szeretnék egy "papírnapot", ha lehet. - Papírnapnak nevezték azt, ha valamelyik kórboncnok az irodájában maradt, és az elfogyni soha nem akaró hivatalos akták lezárásával töltötte a munkaidejét. Bár hivatalos utasítás nem szólt erről, ezeket a programokat illett előre bejelenteni.

- Mi történt? Csak nem vagy beteg?! - kérdezte Fontworth.

Gúnynak nyoma sem volt a hangjában, mivel pontosan tudta, hogy Stapletont soha nem kell biztatni, anélkül is a legtöbb boncolást végzi a munkatársak közül. Ha bárki kérdezte, miért vállal olyan rengeteg feladatot, mindig azt válaszolta, hogy az állandó lekötöttség jót tesz neki, megakadályozza abban, hogy hülyeséget csináljon, és bajt hozzon magára.

- Az egészségemmel nincs semmi gond, csak rengeteg az elmaradásom - válaszolta.

-. Azt hiszem, nincs semmi akadálya - mondta készségesen Fontworth. - Persze, csak akkor, ha senki nem jelent beteget az utolsó pillanatban.

- Ha szükség lenne rám, csak szólj! - biztatta Stapleton, és a kávéfőzővel ügyködő Amendolához lépett. - Hogy áll, maestro?

- Két másodperc, és megkapja a kávéját - felelte Vinnie.

- Nem tudja, Peter Letterman bejött már?

- A toxikológiai labor hivatalosan csak kilenckor nyit, de tudom, hogy korábban szokott kezdeni, sokszor már nyolc előtt.

- Itt tölti a fél életét - jegyezte meg némi rosszallással a hangjában Stapleton.

- És ezt épp maga mondja!

Frissen kifőzött kávéjával egyensúlyozva Stapleton a lifthez indult, hogy visszatérjen a szobájába, és igencsak meglepődött, amikor a folyosón Laurie-val találkozott össze. Az órájára nézett, és alig tudta túltenni magát a csodálkozáson.

- Nem túl korai ez neked? - kérdezte a köszönés után.

- De igen. - ismerte be a lány. - Új lapot nyitok, egy darabig csak a munkára akarok koncentrálni. Rendszerint akkor határozom ezt el, amikor valami miatt szomorú vagyok.

- Értem. - Stapleton elbizonytalanodott, nem tudta, hogy meg merje-e kérdezni, mitől szomorú.

- Még egyszer köszönöm a tegnap estét - folytatta Laurie. - Tényleg rengeteget segítettél.

- Nem csináltam semmit! - tiltakozott a férfi.

- Ott voltál, amikor szükségem volt rád, és megvigasztaltál. Igazi barátként viselkedtél, és pontosan az kellett.

Együtt szálltak be a liftbe, és Stapleton megnyomta a negyedik emelet gombját.

- El akarod mondani, mi történt tegnap este, vacsora közben? - kérdezte kissé idegesen, miután az ajtó becsukódott mögöttük.

- Egyelőre nem - válaszolta mosolyogva Laurie. - Először magamban kell tisztáznom. De köszönöm, hogy megkérdezted.

Stapleton tétova mosollyal az arcán, zavartan emelgette a lábát; valahányszor része volt benne, mindig megdöbbent azon, milyen könnyen zavarba tudja hozni Laurie.

- A rejtélyes eseteiden dolgozol ma is? - kérdezte a lány.

- Megpróbálok zöld ágra vergődni velük. Van újabb ötleted Connie Davidovval kapcsolathan?

- Semmi azon kívül, amit már tegnap este is mondtam.

- Ha bármi mégis eszedbe jut, azonnal hívj fel! - kérte Stapleton. - Kellene valami, amivel féken tudom tartani a vadászebeket.

Laurie egyetértőn bólintott, pontosan tudta, mire gondol Stapleton. Együtt mentek végig a folyosón a férfi szobájának ajtajáig.

- Szeretnék mondani még valamit - fordult Stapletonhoz a lány. - Bocsánatot kérek azért, ahogyan reagáltam, amikor tegnap délután Lou-val elmondtátok, mi derült ki Paulról. Nagyon nem örültem neki, és ahogy mondtad is, az üzenethozón töltöttem ki a bosszúmat. Igazatok volt, hogy elmondtátok, még akkor is, ha úgy érzem, hogy Lou-nak nem feltétlenül kellett volna szaglásznia.

- A féltékenység furcsa dolgokra képes rávenni az embert - válaszolta Stapleton. - Ezt most magamra értem.

- Bóknak veszem - mondta Laurie. - Sok szerencsét a nyomozáshoz.

- Köszönöm. Szükségem lesz rá.

Stapleton az íróasztalához ülve újból beletemetkezett a munkába, és elsőként a rendőrségi őrizetes dossziéját tette maga elé. Remélte, hogy másnapra le tudja zárni az ügyet, és megörvendeztetheti vele Washingtont.

Munka közben a tekintete többször is az órára tévedt. Amikor már csak néhány perc volt hátra nyolcig, lerakta a tollát, és az egy szinttel lejjebb lévő toxikológiai laborba indult. Már amikor közeledett, látta, hogy nem lesz szerencséje - az ajtó csukva volt, és a vastag, mintás üvegen nem szűrődött ki fény. Hasztalan próbálkozott a kilinccsel is, de amikor megfordult, hogy visszamenjen a szobájába, Lettermant látta közeledni a lift felől. Mint lazán a karjára terített kabátja is elárulta, éppen akkor érkezett.

- Eszedbe jutott, mit lehetne még megnézni azokban a mintákban? - kérdezte Letterman, miközben kinyitotta a labor ajtaját.

- Igen. Pontosabban nem is nekem, hanem Laurie Montgomerynek - válaszolta Stapleton.

Követve a laboránst ablaktalan, szűk kis munkaszobájába, elmondta a methemoglobinémiára vonatkozó ötletet. Letterman egyetértően bólogatott, miközben felakasztotta a fogasra kabátját.

- Vagyis amilnitrátot, nátriumnitritet és nitrocianidot kell keresnem - mondta, felvéve hosszú, fehér köpenyét. - Volt szívbetegsége az illetőnek?

- Tudomásom szerint nem - válaszolta Stapleton.

- Akkor nem hiszem, hogy ezek közül bármelyik számításba jöhet. Van azonban még jó néhány vegyület, ami methemoglobinémiát okozhat. Akarod, hogy mindegyiknek utánanézzek, hátha valamilyen gyógyszerben, beszedte őket?

- Kérlek! - mondta Stapleton. - Nagy szükségem lenne valamilyen pozitív eredményre.

- Rendben. - Letterman kifelé indult a parányi irodából, az orvos pedig úgy követte, mint a hűséges kiskutya.

- Mikorra tudod megcsinálni? - kérdezte.

- Máris hozzákezdek. Jobb, ha elindítom a tesztet, mielőtt dr. DeVries bejön, mert ha akkor kezdek hozzá, rögtön elkezd akadékoskodni.

- Köszönöm a segítséget, Peter! - mondta Stapleton. - Remélem, tudom valahogy viszonozni. Egyébként, ha már a főnöködről beszélünk, tudsz valamit a David Jefferson-féle mintákról?

- Ő az a rendőrségi őrizetes? - kérdezte Letterman.

- Igen.

- John éppen tegnap panaszkodott miatta. Amennyire tudom, megvan az eredmény. Sikerült egyértelműen kimutatni benne a kokaint.

- Van isten az égben! - kiáltott föl elégedetten Stapleton. - Calvin végre megnyugodhat. Bárcsak én lennék ilyen szerencsés Connie Davidovval!

- Rajtam nem fog múlni - ígérte meg Letterman. Stapleton már az ajtónál járt, amikor megtorpant, mert eszébe jutott Laurie utolsó ötlete.

- Ja! Laurie ajánlott még valamit - vetette oda hátrafordulva. - Szerinte a botulinustoxinnak sem ártana kissé utánanézni.

Letterman már belemerült a munkába, és csupán a kezét fölemelve jelezte, hogy hallotta a figyelmeztetést.

Stapleton jobb hangulatban ment vissza az emeletére, mint ahogy távozott: a Jefferson-ügy határidőre történő, és ami talán ennél is fontosabbnak számított, Washington elvárásaival összhangban történő lezárása legalább halvány fényt jelentett problémái sötét alagútjának végén.

A szobájukba benyitva Chetet már a helyén találta - barátja ragyogott, és mihelyt megpillantotta lázasan mesélni kezdte, mi történt előző este az aerobic foglalkozáson - a fantasztikus, csábító idomú lány nemcsak ott volt, hanem gyümölcsjoghurtot is hajlandó volt elfogyasztani McGovernnel az óra után. Stapleton kénytelen volt türelmesen végighallgatni az áradó szuperlatívuszokat, és csak amikor Chet kifogyott a dicséretből, akkor jutott szóhoz.

- Mondd csak, Casanova, tudod, hol lehet megtalálni valakit azok közül az állatorvosok közül, akik a tegnapi értekezleten részt vettek? - kérdezte.

- Azt hiszem, igen. Miért?

- Szeretném megtudni, rájöttek-e már, mi ölte meg azokat a patkányokat, és hogy többen is találtak-e lépfenét.

- Ha akarod, utánanézek - ajánlotta McGovern.

- Hálás lennék érte - mondta Stapleton, és az asztalához visszaülve, folytatta félbehagyott munkáját.

- Lesz boncolásod?

- Papírnapot vettem ki - felelte anélkül, hogy fölnézett volna a dossziékból.

- Beteg vagy?! - kérdezte ijedten McGovern.

- George-nak is rögtön ez jutott eszébe - válaszolta nevetve Stapleton. - Bár az lennék! Legalább tudnék mire hivatkozni. De, sajnos, nem erről van szó. Egyszerűen próbálom csökkenteni a lehetőségét, hogy a főnökség megint letoljon. Pontot akarok tenni néhány akta végére.

- Azért vagy állandó lemaradásban, mert sokat vállalsz.

- Lehet - motyogta Stapleton, elmerülve David Jefferson egyik agymetszetének vizsgálatában.

Miután McGovern a boncterembe távozott, gondosan bezárta utána az ajtót, nehogy bárkinek eszébe jusson csak úgy, jobb program híján benézni hozzá. A nyugodt körülmények ellenére sem tudott azonban koncentrálni. Annyira tele volt a feje nyugtalanító gondolatokkal, hogy állandóan az órájára pillantgatott, és ahogy közeledett a tíz óra, úgy vált egyre idegesebbé, minden pillanatban várta a telefoncsörgést. Biztos volt abban, hogy Cheryl jelentkezni fog, és közli vele, hogy az igazgató azonnal beszélni akar vele. Úgy számította, hogy addigra dr. Jim Bennettnek és Gordon Stricklandnek is lesz alkalma felhívni Binghamet, és a nyakába zúdítani összes, minősíthetetlen viselkedése miatti felháborodását.

A telefon, mintha pontosan tudta volna a dolgát, éppen tízkor szólalt meg, és bár azt hitte, hogy felkészült rá, a csörgés váratlanul érte Stapletont. Várt egy darabig, azon gondolkodott, felvegye-e, de rájött, hogy ostobaság halogatni az elkerülhetetlent, úgyhogy mély lélegzetet vett, és a kagylóért nyúlt. Legnagyobb meglepetésére nem Cheryl hívta, hanem Peter Letterman.

- Akarsz egy meglepetést? - kérdezte a laboráns.

- Jót vagy rosszat?

- Feltételezem, hogy jónak fogod tartani: Connie Davidovnak nem volt methemoglobinémiája, de az összes mintában találtam botulinustoxint, beleértve a gyomortartalmat is.

- Jézusom! Ez csak rossz vicc, ugye?! - Stapleton nehezen tudott magához térni a meglepődéstől.

- Szó sincs róla. Néhány mintával kétszer is elvégeztem a tesztet, hogy biztos legyek benne, nem tévedek - válaszolta, Letterman. - Minden eredmény pozitív volt, és az is biztos, hogy jókora adag méreg jutott a szervezetébe. Majd megállapítom, pontosan mennyi, de azt akartam, hogy tudd a lényeget.

- Köszönöm! - mondta lelkesen Stapleton. - Nagyon leköteleztél!

- Örülök, hogy segíthettem - válaszolta búcsúzóul Letterman.

Stapleton vegyes érzelmekkel küszködve rakta le a kagylót. Egyrészt örült, mert beigazolódott a gyanúja, miszerint Connie Davidov halálát mérgezés okozta, másrészt nagyon megdöbbent, mivel húsmérgezésre egyáltalán nem gondolt.

A székét hátrarúgva felpattant, kiviharzott a szobából, és Laurie irodájához rohant - azt akarta, hogy ő tudja meg elsőként az eredményt, mivel az ötlet is tőle származott. Sajnos, nem találta a helyén, nyilván lent volt még a boncteremben.

A helyére visszatérve azon kezdte törni a fejét, hogy kit hívjon fel először, és végül - némi kajánsággal - Randolph Sanders mellett döntött. Beletelt néhány percbe, amíg sikerült megkapnia. Sanders boncolás közepén tartott éppen, de Stapleton ragaszkodott ahhoz, hogy a telefonhoz hívják, és sikerült is elérnie, amit akart. Amikor beleszólt a készülékbe, jól lehetett érezni a hangján, hogy lóhalálában érkezett.

- Á, üdvözlöm, Randolph! Itt a kedvenc kollégája, Jack Stapleton!

- Azt mondták, sürgős ügyről van szó! - mordult fel Sanders.

- Valóban az - válaszolta Stapleton. - Ebben a pillanatban kaptam a hírt, hogy Connie Davidov, akiről tegnap beszéltünk, jókora adag botulinustoxin áldozata lett.

Jelentőségteljes csend következett, Sanders csak hosszú másodpercek múltán kérdezte meg: - Hogyan derült ez ki?

- Személyes kitartásomnak köszönhetően - felelte Stapleton. - Elmentem a temetkezési vállalathoz, és a tulajdonos megengedte, hogy folyadékmintát vegyek.

- Erről nem is hallottam - mondta Sanders. A hangja érezhetően sokat veszített az éléből.

- Valóban? Azt hittem, szóltak magának. Na mindegy! Szívességből, hiszen mindig készséggel segítünk egymásnak, inkább magát tájékoztatom, semhogy dr. Binghamet rohanjam le a hírrel.

- Hálás vagyok érte - préselte ki magából a köszönetet Sanders.

- Természetesen van a dolognak gyakorlati oldala is - folytatta Stapleton. - Connie Davidov esete Brooklynhoz tartozik. Feltételezem, hogy a lehető leghamarabb vissza akarja kapni a holttestet. Nyugodt szívvel rábízom a hozzáértésére azt is, hogy értesítse a megfelelő hatóságokat.

- Természetesen. Köszönöm - nyögte Sanders.

- Nincs mit. - Stapleton rettenetesen élvezte a szituációt. - Jó tudni, hogy mindig számíthatunk egymásra.

Széles mosollyal az arcán lerakta a telefont. A bosszú édes volt - könnyen el tudta képzelni, mennyire magánkívül lehet Sanders.

A következő hívás Warrennek szólt. Stapleton röviden elmagyarázta, mit derített ki a laborvizsgálat Connie-nál, és elkérte Flash munkahelyi telefonszámát. Warren néhány percig keresgélte, de végül sikerült megtalálnia, és bemondta a telefonba.

Flash egy szállító és raktározó vállalatnál dolgozott, és várni kellett rá, amíg előkerítették. Kifulladva szólt bele a készülékbe, mert ládacipelésből érkezett.

- Kiderült, mi történt a nővéreddel - mondta Stapleton, miután bemutatkozott. - Ahogy Warren is figyelmeztetett rá tegnap, kénytelen leszel a kosárpályán kitombolni magadat, és nem nekiesni Connie férjének.

- Nem ő ölte meg?

- Úgy néz ki, hogy nem. Minden jel szerint húsmérgezésben halt meg. Tudod, mi az?

- Azt hiszem, igen- válaszolta Flash. - Az ételmérgezés egy fajtája.

- Tulajdonképpen az. Bizonyos baktérium által termelt toxin okozza, és a baktériumot az teszi különösen veszélyessé, hogy oxigén nélkül is képes szaporodni - magyarázta Stapleton. - Általában konzerveknél fordul elő a mérgezés, ha gyártás közben nem hevítik fel őket eléggé, és nem pusztul el az összes spóra. A nővéred esetében ez csak azért érdekes, mert így ki lehet zárni a szándékosságot.

- Biztos vagy benne?

- Az előbb kaptam meg a laboratóriumi jelentést. A technikus megesküdött rá, hogy többször is ellenőrizte az eredményt. Meggyőződésem, hogy a nővéred húsmérgezésben halt meg, és néhány elszigetelt esetet leszámítva - például Reinhard Heydrichét, Hitler egyik legközelebbi munkatársáét a második világháború idején -, nem tudok róla, hogy a botulinustoxint valaha is szándékosan mérgezésre használták volna. Először is, túl bonyolult lenne előállítani, nem hiszem, hogy a nővéred férje képes rá.

- A fenébe! - háborgott Flash.

- Figyelj ide! Warrennel megbeszéltük, hogy kárpótlásul nyerni engedünk, amikor legközelebb egymás ellen játszunk - mondta Stapleton. Flash fölnevetett, de érezni lehetett a hangján, hogy nem igazán vidám.

- Ne kábíts, doki! Amilyem megveszekedett játékosok vagytok, nem hiszem, hogy egy meccset is eladnátok. Mindenesetre köszönöm, hogy utánanéztél a dolognak. Nagyon rendes tőled!

- Örülök, hogy segíthettem. Kérdeznék azonban valamit! Hogy hívják a nővéred férjét?

- Jurijnak - felelte utálkozva Flash. - Miért érdekes?

- Azt hiszem, fel kell hívnom. Valószínűleg ő is veszélyben van.

- Tőlem megdögölhet!

- Elhiszem. Mint barátodat, engem sem igazán érdekel, de orvosként másképp fogom fel a dolgot. Megmondanád a számát?

- Muszáj? - kérdezett vissza Flash.

- Gondolom, utána tudnék nézni, esetleg megszerezhetném a brooklyni irodától, de egyszerűbb lenne, ha te mondanád meg.

- Úgy érzem, mintha szívességet tennék a mocsoknak - háborgott Flash, de azért megadta a számot.

Stapleton felírta, váltottak még néhány szót arról, hogy este valószínűleg mindketten lemennek játszani, aztán elbúcsúztak.

Stapleton egy pillanatra szakította csak meg a vonalat, utána egyből a Brighton Beach-i számot hívta. Miközben a kapcsolásra várt, gondolatban megfogalmazta, mit fog mondani. Kíváncsi volt rá, vajon van-e akcentusa Jurij Davidovnak, és valóban olyan szörnyeteg-e, amilyennek Flash lefestette. Egyelőre nem sikerült megtudnia - a szám foglalt volt.

Sokkal jobb hangulatban folytatta a munkát, mint ahogyan elkezdte, és rövid idő alatt sikerült is lezárnia egy újabb dossziét. Miután félrerakta, újból megpróbálkozott a hívással, de a szám ezúttal is foglalt volt.

Nem lepte meg különösebben a dolog, valószínűnek tartotta, hogy a férfit sokan hívják, kifejezni részvétüket a felesége halála miatt. Ám, amikor a sokadik próbálkozás is eredménytelennek bizonyult, Stapleton elveszítette a türelmét. Felhívta a telefonközpontot, és kérte, nézzenek utána Jurij Davidov telefonjának. Pár perc múlva visszahívták, hogy a megadott számról nem folyik semmilyen beszélgetés.

- Ez mit jelent? - kérdezte Stapleton.

- Azt, hogy vagy a kagylót rakták mellé, vagy a készülék rossz - válaszolta a központos. - Ha akarja, átkapcsolom a karbantartókhoz.

- Nem fontos - mondta Stapleton, arra gondolva hogy Davidov otthon lehet ugyan, de valószínűleg nem akar beszélni senkivel. Megértette, hogy mellé rakta a kagylót, ugyanakkor dühös is volt, mert nem tudott kapcsolatba lépni vele. Nem akart mást, csak figyelmeztetni a húsmérgezés veszélyére. Azok után, hogy tájékoztatta Randolph Sanderst a történtekről, joggal számíthatott rá, hogy a brooklyni iroda kötelességszerűen kezébe veszi a dolgot, értesíti az illetékes városi hatóságokat, köztük a járványügyi felelőst, Clint Abelardot is, aki kapcsolatba lép Jurij Davidovval. Ennek ellenére erkölcsi kötelességének tartotta, hogy mivel ő fedezte fel a fertőzést, személyesen szóljon róla a férfinak.

Szórakozottan játszadozott a telefonzsinórral, és próbálta számba venni a lehetőségeket. Elképzelhetőnek tartotta, hogy a brooklyni kórbonctani intézetnek nehézségei támadtak, nem tudja visszaszerezni a holttestet, amelyet talán már el is hamvasztottak. Ebben az esetben, mivel a diagnózist megerősítő vizsgálatokat nem tudják elvégezni, a gépezet késve lendül mozgásba, és Jurij Davidov talán csak akkor értesül a veszélyről, amikor már késő lesz.

A fiókjába nyúlva Stapleton várostérképet vett elő, a brooklyni részhez lapozott, nekiállt megkeresni Brighton Beachet. Abból indult ki, hogy a vízparton lehet, és meg is találta Coney Islandnek az Atlanti-óceánba nyúló egyik kiszögellésén.

Úgy saccolta, körülbelül huszonkét kilométerre lehet a városközponttól. Bár biciklivel nem járt még azon környéken, hétvégi kerekezései során többször eljutott már a brooklyni Prospect Parkig, és pontosan emlékezett az útra. Brighton Beach onnan már nem volt messze, a parktól induló Coney Island Avenue egyenesen oda vezetett.

Az órájára pillantva úgy döntött, hogy ha két óránál többet vesz is igénybe, egy Brighton Beach-i kirándulás ragyogó módja lesz az ebédszünet eltöltésének. Bár a Jurij Davidov egészségéért érzett aggodalom hajtotta leginkább, a lélekölő papírmunkáért is meg akarta jutalmazni magát, egyben újabb érvet találni, amellyel megindokolhatja előző napi, a hivatali előírásokat többszörösen felrúgó viselkedését. A legjobban azonban a ragyogó napfény, az enyhe, langyos szellő csábította, az a gondolat, hogy talán ez lesz az utolsó kellemes nap a tél beköszönte előtt.

Mielőtt elindult, benézett Laurie-hoz, hogy beszámoljon neki a húsmérgezésről, de a lány még a boncteremben volt. Nem várta meg, elhalasztotta a beszélgetést a kirándulás utánra.

Az út kellemesebb volt, mint feltételezte. Különösen a Brooklyn Bridge-en és a Prospect Parkon átvezető szakaszt élvezte. A Coney Island Avenue-n végigmenni már nem volt annyira lélekpezsdítő, de azért jólesett a kerekezés. A Neptune Avenue-t elérve feltűnt neki valami, amire nem is számított: a környék összes üzlete fölött cirill betűs felirat volt látható.

Az Oceanview Avenue-n Stapleton lassított, és kérdezgetni kezdte a járókelőket, merre találja az Oceanview Lane-t. Három ember is csak a fejét rázta az érdeklődésre, csupán a negyedik tudta útbaigazítani.

Meglepőnek találta a környéket. Ahogyan Flash elmondta, Brooklynnak ezt a részét kis családi házak alkották kusza összevisszaságban. Egyeseket közülük elég jól karbantartottak, míg mások már-már összedőléssel fenyegettek. Volt tiszta, virággal szépen beültetett udvar, de olyan is, amelyen szemét, kidobott, rozsdásodásnak indult háztartási gépek halmozódtak. A tetők kuszán, a legkülönbözőbb szögekben álltak, emlékeztetve az összehangoltság nélküli, mindenkinek egyéni ízlése és pénztárcájának pillanatnyi állapota szerint végrehajtott háznagyobbításra, toldás-foldásra. A háztetőkről magasba nyúló rudak tetején tévéantennák alkottak áttekinthetetlen erdőt.

Stapleton lassított, és alaposabban is szemügyre vette a házakat. Egyeseken viktoriánus kori díszítések maradványai látszottak, a legtöbbre nagyon ráfért volna már az alapos festés. Körülbelül a felének volt különálló, az épület oldalához csatlakozó garázsa. Amerre csak ment, mindenütt kutyák ugattak, embert viszont nagyon keveset látott, gyereket pedig - néhány anyjával lévő apróságot leszámítva - még kevesebbet, nyilván azért, mert tanítási nap volt. A házak normális utcasorokat alkottak ugyan, de szép számmal akadt kis köz, beugró is, amelynek még neve sem volt, és olyan keskeny volt, hogy csak gyalog lehetett bemenni rajta. Az Oceanview Lane-t Stapleton telefonpóznára erősített, kézzel festett tábla alapján találta meg. Rákanyarodott, és azonnal fékeznie is kellett, mivel az úttesten jókora hasadékok húzódtak, amelyek felborulással fenyegették a kerékpárt. Kevés háznak volt száma, de egy utcára kitett kukán felfedezte a 13-ast. Utána csak a 15-ös következhetett - az épület hasonlított a környezőkhöz, azzal a különbséggel, hogy nem salakbeton oszlopokon állt, hanem tömör betonalapja volt, és két gépkocsira méretezett garázsa is. A zsindelylapok több helyen elcsúsztak a tetején, néhány hiányzott is közülük, a külső, szúnyoghálós ajtó a sarkán fityegett, a sarki ereszcsatorna is kilazult, felső része elvált a faltól. Az egész ház úgy nézett ki, mintha erősebb szellő is elég lenne ahhoz, hogy összedőljön. A gazos, elhanyagolt előkertet derékig érő, rácsos kerítés választotta el a járdától.

Stapleton hozzálakatolta a biciklijét, benyitott a kapun, és a ház felé indult. A bejárat melletti ablakokon csukott zsalugáterek akadályozták meg, hogy belásson.

Mivel hiába kereste a csengőt, kinyitotta a külső ajtót, és bekopogott, majd némi várakozás után másodszor is. A harmadik kísérlet után felhagyott a próbálkozással, csalódott volt, hiába tette meg Manhattanből a hosszú utat, nem tudott beszélni Jurij Davidovval.

Már éppen vissza akart menni a biciklijéhez, amikor halk zúgásra lett figyelmes. Visszafordult az ajtóhoz, hallgatózott, és megállapította, hogy a zaj nem egyenletes, hanem lüktető, mint a helikopter rotorlapátjainak távolból érkező búgása. Értetlenül nézett a házra - nem találta elég nagynak ahhoz, hogy ilyen erős zajt keltő ventilátor működjön benne.

Körbehordozta tekintetét a környező épületeken is. Sehol sem látott mozgást - a tulajdonosok föltehetően dolgoztak, vagy legalábbis elmentek otthonról. Az egyik udvaron üldögélt csak egy öregember, aki egyáltalán nem törődött vele. Stapleton a füvön átvágva benézett a Davidovék háza és a szomszéd épület közötti kis résbe. A sikátor legfeljebb két méter széles lehetett, alacsony drótkerítés volt a végén. Miután vetett még egy pillantást a napsütést élvező öregemberre, Stapleton végigment a sikátoron, megkerülte Davidovék házát, és talált is egy, az alapzattól kiinduló, embermagasságnál feljebb nyúló, erősen vibráló szellőzőcsövet. Vastagsága, és ebből következően a hozzá csatlakozó ventilátor a ház méreteivel összevetve eltúlzottnak tűnt.

Stapleton továbbment, körbekerülte a házat, és azon az oldalon, ahol a garázs volt, újabb ajtót talált, amelyen ismét bekopogott. Mivel választ nem kapott, a kezéből ernyőt tartva közel hajolt az üveghez. Odabent L alakú helyiséget látott, amely berendezése alapján egyszerre szolgált konyhának és nappalinak.

Az ajtót otthagyva Stapleton a ház elülső frontjához ment, és a sarkot megkerülve bevásárlószatyrot cipelő, szakállas férfival találta szembe magát. A garázs sarka miatt korábban nem látta, csupán az utolsó pillanatban vette észre, és váratlan felbukkanása megriasztotta. A szakállas is meglepődött, annyira, hogy még a szatyrát is elejtette, zsebre dugott kezét pedig lázas igyekezettel próbálta előrángatni.

- Elnézést! - kért bocsánatot Stapleton.

Kilépett a kapun, és lehajolt, hogy segítsen összeszedni a szatyorból kiszóródott holmikat.

- Nagyon sajnálom, hogy megijesztettem - mondta, miközben visszapakolt néhány tortalisztes zacskót, egy doboz fagyasztott készételt, fahéjat, és egy üveg csodával határos módon épen maradt vodkát.

- Nem a maga hibája - válaszolta a férfi. Miközben a többi holmit pakolgatta, a tekintete idegesen ide-oda ugrált, mintha attól tartott volna, jöhet még valaki, és újból ráijeszt.

Stapletonnek feltűnt a férfi erős szláv akcentusa, és gyanúját megerősítette a sötét szakáll és a széles karimájú, orosz zsidókra jellemző kalap is.

- Itt lakik a környéken? - kérdezte.

- Igen - válaszolta némi bizonytalankodás után az illető.

- Nem ismeri véletlenül Jurij Davidovot? Ebben a házban lakik.

A férfi előbb Stapletonre, aztán az épületre nézett.

- Csak látásból - felelte. - Miért kérdezi?

Stapleton a levéltárcájáért nyúlt, és miközben elővette, megkérdezte az illetőt, hogy ő is orosz-e. Igenlő választ kapott.

- Feltűnt, hogy a környéken többnyire cirill betűs feliratok vannak.

- Sok orosz lakik Brighton Beachen.

Stapleton bólintott, és a levéltárcát szétnyitva megmutatta a férfinak fényes kórboncnoki igazolványát. Úgy tapasztalta, a jól látható hivatalos pecsét általában közlékenyebbé teszi az embereket, miután megnézik, készségesebben válaszolnak a kérdéseire.

- Dr. Jack Stapleton vagyok - mutatkozott be.

- Jegor.

- Örülök, hogy megismertem, Jegor! A manhattani Törvényszéki Orvostani Intézetben dolgozom. Nem tudja, hol van pillanatnyilag Jurij Davidov? Kopogtam nála, de nem nyitott ajtót.

- Biztosan a várost járja a taxijával.

- Értem. - Stapletonnek két lehetőség jutott eszébe: Davidov vagy nagyon erős egyéniség, és uralkodni tud a bánatán, vagy a házaspár közötti kapcsolat, ahogyan Flash is jelezte, tényleg nem volt felhőtlen. - Mit gondol, mikor jön haza?

- Csak valamikor későn - felelte Jegor.

- Kilene-tíz körül?

- Valahogy úgy. Valami baj van?

Stapleton bólintott. - Beszélnem kell vele! Nem tudja, melyik taxivállalatnál dolgozik?

- Egyiknél sem. Önálló.

- Az bizony baj - mondta elégedetlenül az orvos.

- Hallottam, hogy meghalt a felesége. Amiatt keresi? - érdeklődött Jegor.

- Igen.

- Nem akarja, hogy átadjak valamilyen üzenetet, ha esetleg találkozom vele?

- Annyit mondjon neki, legyen szíves, hogy kiderült, mi okozta a felesége halálát. Nagyon fontos, hogy azonnal hívjon fel, mihelyt teheti, mert úgy néz ki, ő is veszélyben van. - Stapleton névjegyet vett elő. - Megadom az otthoni telefonszámomat, azon is nyugodtan kereshet - mondta, és odaadta a férfinak a kártyát.

- Ez a munkahelyi címe? - kérdezte Jegor, miután megnézte a lapot.

- Igen. - Stapleton törte a fejét, hogy mit kérdezhetne még, de nem jutott eszébe semmi. - Köszönöm a segítséget.

- Nincs mit. Meddig lesz bent a munkahelyén? - érdeklődött az orosz.

- Legalább hatig.

- Megmondom Jurijnak, ha látom - ígérte a férfi, és biccentéssel elbúcsúzva továbbment.

Stapleton pár másodpercig nézett utána, aztán visszafordult Davidovék házához, és eszébe jutott, hogy az ajtó alatt is bedug egy névjegyet. Egyetlen veszélye lehetett csak a dolognak, az, hogy Clint Abelard is kiszáll a helyszínre, megtudja, hogy beleártotta magát a dolgába, és panaszt tesz Binghamnél.

- Kit érdekel?! - kérdezte magától hangosan Stapleton, és újabb kártyát vett elő. Ráírta, hogy Davidov azonnal hívja fel, mihelyt teheti, és a hivatali mellékét és az otthoni telefonszámát is odabiggyesztette az üzenethez.

Miután a lapot becsúsztatta, eloldozta a kerékpárját, és úgy döntött, mielőtt Manhattannek veszi az irányt, tesz egy kört Brighton Beachen. Érdekelte a környék, és az is megfordult a fejében, hátha talál egy állatorvosi rendelőt, ahol érdeklődhet a tömeges patkánypusztulás felől.

17. FEJEZET

Szerda, október 20. 12.15

Ennél nagyobb izgalmat Jurij még soha életében nem élt át. Amikor váratlanul szembe találta magát Jack Stapletonnel, pillanatig azt hitte, kiugrik a helyéről a szíve. Hogy még szörnyűbb legyen a helyzet, a Glockot sem tudta előrántani, mert a fegyver kiálló része beleakadt kabátja zsebének a bélésébe.

Mint kiderült, a baleset tulajdonképpen jól jött, mert ha sikerül elővennie a revolvert, az tovább rontott volna a helyzeten. Jack Stapleton végül is önmagában nem ejtette annyira pánikba, mint Flash Thomas, aki Gordon Strickland szerint szintén ott járt a hullaházban.

Amikor megbizonyosodott arról, hogy a kórboncnok egyedül van, Jurij összeszedte magát, és normálisan tudott beszélni vele. Megdöbbent azonban, amikor kiderült, hogy Stapleton rájött a mérgezésre.

Mintán elbúcsúztak, vissza sem nézett, hanem egyenesen a környék egyik bárjába ment. Csak amikor az ajtón belül volt, akkor mert hátrafordulni, és megnézni, nem követte-e az orvos. Mivel nem látta, a bárpulthoz lépett, kért egy vodkát, és egy hajtásra megitta.

- Akar még egyet? - kérdezte a csapos. Szerencsére nem volt ismerős, mert ha az lett volna, nyilván elcsodálkozik a szakállon, amelyet Jurij még nem mert levenni.

- Egy duplát - mondta. Változatlanul egész testében remegett, nyugtalanította a gondolat, hogy Jack Stapleton minden jel szerint megkerülte a házat, és nyilván látta a laboratórium szellőztetőjének kürtőjét. Nagyon szerette volna tudni, mit gondol róla, rájött-e, mire való.

Amiatt is ideges volt, hogy Stapleton esetleg benézett a garázsablakon, és meglátta a permetezőgéppel ellátott teherautót. Ez legalább olyan veszélyes lehetett, mint az, hogy felfedezte a labor szellőztető berendezését.

Jurij az órájára pillantott - nem tudta, elegendő időt hagyott-e az orvosnak a távozásra, de nem várhatott tovább. Kifizette az italt, felhajtotta a maradékát, és a szatyrát magához véve, otthagyta a bárt. Az Oceanview Lane torkolatánál megállt, a háza felé nézett, és mivel nem látott senkit, valamelyest bátrabban ment tovább a keskeny kis utcán. Jobb kezét a kabátja zsebében, a revolver markolatán tartotta, mint korábban is. A különbség annyi volt, hogy ezúttal ügyelt arra, nehogy a fegyver beakadjon. Nem akarta, hogy újból meglepjék, és főleg nem, hogy Flash Thomas legyen az.

A ház nyugodtnak tűnt, ugyanúgy a környék is. Meggyőződve, hogy Stapleton már nincs a környéken, Jurij belépett a kertbe, és az oldalajtóhoz futott. Amilyen gyorsan csak tudta, kinyitotta, és a házba lépve ugyanolyan sebesen be is zárta maga mögött. Végre biztonságban érezte magát, nekivetette a hátát az ajtónak, és megkönnyebbülve mélyeket lélegzett. Gyors körbepillantással meggyőződött, hogy távollétében senki nem járt a házban. Lerakta a konyhapultra a szatyrát, és egyből a pincébe indult. Szerencsére a laboratórium ajtaján a zárat is sértetlenül találta. A konyhába visszatérve a fagyasztott készétclt és a vodkásüveget berakta a hűtőbe, a többi holmit kint hagyta az asztalon. A fürdőszobába menet meglátta az ajtó résén becsúsztatott névjegyet, fölvette, és miután látta, hogy szintén Stapletontől származik, berakta a zsebébe, a másik mellé. Végre megszabadulhatott az álszakálltól: nagyon zavarta, hogy a ragasztó húzza a bőrét. Megnézte magát a tükörben, ahol a szakáll volt, ott az arca enyhén kipirosodott. Megmosta, és mivel jobb ötlete nem volt, borotválkozás utáni szert rakott rá, de annyira csípte, hogy könnyes lett tőle a szeme. Amikor újból megnézte magát, látta, hogy csak rontott a helyzeten, az arca pirosabb, mint volt. A konyhába visszatérve Jurij elővette a fiókból a kocsikulcsát. Azóta, hogy a bárból elindult, egyfolytában azon törte a fejét, kell-e tennie valamit Jack Stapleton váratlan felbukkanása miatt. Bár viszolygott még a gondolattól is, úgy döntött, a helyzet elég súlyos ahhoz, hogy megkísérelje riasztani Curtöt, és vállalja, hogy ezzel újból kivívja a haragját. Mindenképpen személyesen akarta csinálni, és nem telefonon érintkezésbe lépni vele. Az ablakhoz lépett, és a zsalugáter résein keresztül kinézett az utcára, de csak gyerekkocsit toló fiatal nőt látott, rajta kívül senkit, és idegen járművet sem vett észre a közelben. A konyhaajtóhoz ment, megállt, a garázsajtót figyelte, és azon gondolkodott, felragassza-e újból az álszakállt. Végül úgy döntött, hogy nem, kis pihenést engedélyez meggyötört, kivörösödött bőrének. A revolvert azonban elővette, ráterített egy törülközőt, hogy ne legyen olyan feltűnő, és úgy nyitotta ki az ajtót.

Miután még egyszer meggyőződött, hogy nem figyeli senki, Jurij kilépett a házból, bezárta maga után az ajtót, és a garázshoz futott. Izgatottan nyitotta ki, és pattant be a taxijába. Már a kis utcán járt, amikor kezdett megnyugodni. Az Oceanview Avenue-n a Shore Parkway felé indult, amely a napnak ebben a szakaszában a leggyorsabb útvonalat kínálta Manhattenbe, és amikor az autópálya felhajtójához ért, akkor rakta csak be a revolvert a kesztyűtartóba.

Jurij tisztában volt azzal, hogy Curt dühös lesz, ha meglátja, de úgy érezte, nincs más választása. Telefonálhatott volna ugyan, de barátja haragja akkor sem lett volna kisebb, és úgy érezte, sokkal jobb, ha személyesen beszél vele, maga mondja el, milyen súlyos a helyzet.

Ahogyan közeledett a belvároshoz, úgy lett egyre felháborodottabb amiatt, hogy egyáltalán aggódnia kell, tartania Curt mérgétől. Nevetségesnek, elfogadhatatlannak tartotta, hogy közös célért dolgozó emberek esetében ilyesmi egyáltalán előfordulhat. Hiába törte rajta a fejét, más magyarázatot nem talált rá, csak azt, hogy Curt a szlávokat is ugyanúgy utálja, mint mindenki mást, aki nem tősgyökeres amerikai.

A Brooklyn Battery alagúton át érkezett meg Alsó-Manhattanbe, és a "Foglalt!" jelzést bekapcsolva a West Streeten egy darabig észak felé haladt, Chambers felé, hogy aztán jobbra kanyarodva eljusson a Duane Streetre.

A tűzoltóállomáshoz közeledve Jurij lassított, és azon gondolkodott, leparkoljon-e, vagy sem. Meglátva négy, a bejárat közelében felállított asztalnál kártyázó tűzoltót, úgy döntött, jobb, ha a kocsiban marad. Az épület hatalmas ajtajai a kellemes időben nyitva voltak, jól lehetett látni a bent sorakozó, tűzpiros létrás kocsikat.

Jurij az épület elé kanyarodott, és a fallal párhuzamosan megállt. Érkezésére a tűzoltók abbahagyták a játékot, kíváncsian felé néztek.

- Elnézést! - szólt ki a leeresztett utasoldali ablakon Jurij. - Rogers hadnagyot keresem.

- Hé, hadnagy! - kiáltott hátra a válla fölött az egyik férfi. - Látogatója jött.

Curt pár pillanat múlva megjelent, és a szemét a tenyerével ernyőként védve az erős fénytől, körbenézett. Arca érdeklődő volt egészen addig, amíg meg nem látta Jurijt, mert akkor nehezen féken tartott indulat jelent meg rajta.

- Mi az ördögöt keresel itt? - kérdezte dühösen.

- Vészhelyzet van! - vágott vissza Jurij, és odanyújtotta neki Jack Stapleton egyik névjegyét.

Curt átvette, de mielőtt megnézte volna, félig hátrafordulva idegesen kollégáira villantotta a tekintetét.

- Mi ez? - kérdezte.

- Olvasd el! - válaszolta Jurij. - Ettől van a vészhelyzet.

Curt alaposabban megnézte a kártyát, és amikor ismét a sofőrre nézett, tekintetében az indulat némi értetlenséggel keveredett.

- Veszélyben van a Rozsomák hadművelet - közölte Jurij. - Azonnal meg kell beszélnünk a dolgot!

Curt idegesen beletúrt rövid, szőke hajába. Újabb pillantást vetett a kártyázókra, meggyőződött, hogy teljesen belemerültek a játékba, nem érdekli őket, mi zajlik körülöttük.

- Rendben van! - mordult fel. - De ajánlom, hogy tényleg fontos dolog legyen! A sarok mögött van Pete bárja. Szólok Steve-nek, és amilyen hamar csak tudunk, megyünk.

- Várlak benneteket - mondta Jurij, és a kocsit sebességbe kapcsolva továbbhajtott. Mérges volt Curtre, mert olyan ingerülten fogadta, a visszapillantó tükörbe nézve látta, hogy még egyszer megnézi a kezében tartott névjegyet, és csak aztán megy vissza az épületbe.

A bár sötét volt, füstös, áporodott sör- és koszszag ülte meg. A kurta étlapon csak hamburger, sült krumpli és leves szerepelt. A sarokban álló zenegépből countrymuzsika szólt, de olyan halkan, hogy bármennyire hegyezte is a fülét, Jurij egy-két - természetesen a szerelemről szóló - szövegfoszlányt tudott csak elkapni. Ebédidő lévén elég sok volt a vendég. Végig kellett mennie a keskeny helyiségen, végül a mosdó mellett talált üres bokszot. Vodkát rendelt, hamburgert, és mihelyt a pincér meghozta, Curt és Steve is megjelent.

Mindkettőn látszott, hogy ingerült, köszönés nélkül ültek le. Egyetlen szót sem szóltak, miközben a pincér Jurij elé tette a hamburgert, elhelyezte mellette a szalvétát, és amikor kérdőn feléjük nézett, akkor rendeltek csak egy-egy pohár csapolt sört.

Amikor hármasban maradtak, Curt elővette Jack Stapleton névjegykártyáját, és úgy hajította az asztalra, hogy lecsúszott róla, Jurij mellé.

- Beszélj! - mondta parancsoló hangon. - És ajánlom, hogy legyen is értelme annak, amit mondasz!

Jurij nem felelt, beleharapott a hamburgerébe, és tekintetét a barátaira szögezve, némán majszolni kezdte. Tudta, hogy türelmetlenek, de nem törődött vele, pontosabban jólesett neki, hogy provokálhatja őket.

- Az isten szerelmére, nem érünk rá. - csattant fel Curt. Jurij lenyelte a szájában lévő falatot, ivott rá egy korty vodkát, majd nyelvével körbekotorva a száját, lehajolt a névjegyért, és visszadobta az asztalra, a tűzoltók elé.

- Ez a dr. Jack Stapleton az a kórboncnok, akiről már meséltem. Vele futottam össze a Corinthian Rug Company irodájában.

- Nagy dolog! - mordult fel Curt. - Az két napja volt.

- Tegnap a Strickland Temetkezési Vállalatnál járt - folytatta Jurij -, és vele volt Connie öccse is.

- Ezt nem mondtad.

- Nem tartottam fontosnak, legalábbis tegnap nem.

- És ma már az?

- Feltétlenül. - Míg Curt és Steve megkapta a sörét, Jurij újból beleharapott a hamburgerbe, és türelmesen kivárta, hogy a pincér távozzon. - Dr. Jack Stapleton ma nálam volt.

- Miért? - kérdezte Curt. Ingerültségnek, támadó kedvnek már nyoma sem volt a hangjában, a helyét az aggodalom vette át.

- Figyelmeztetni akart, hogy veszélyben vagyok - válaszolta Jurij. - Úgy tűnik, sikerült megállapítania, mitől halt meg Connie, ráakadt a botulinustoxinra.

- A szentségit! - mordult fel Curt.

- Hogy az ördögbe sikerülhetett neki? - kérdezte idegesen Steve. - Azt mondtad, ilyesmi nem fordulhat elő.

- Nem tudom, mi vezette rá, hogy elvégezze a teszteket, de azt igen, hogy mintát vett Connie-ból.

- Mit mondtál neki? - faggatta tovább Jurijt Curt.

- Először is nem tudta, hogy velem beszél. Amikor összefutottunk az utcán, rajtam volt az álszakáll, és az sem biztos, hogy a nélkül felismerne. Egyszer találkoztunk, akkor is csak pár percre. Jegorként mutatkoztam be neki, és úgy tűnt, el is hitte. Megkérdeztem, mit mondjak Jurij Davidovnak, de csak annyit volt hajlandó elárulni, hogy veszélyben lehet.

- És te most arra gondolsz, hogy rájött a húsmérgezésre? - kérdezte Curt.

- Igen.

- Gondolod, hogy visszajön?

- Estig talán nem. Azt mondtam neki, hogy Jurij Davidov dolgozni ment, és csak kilene-tíz tájban ér haza.

- Nem tetszik ez nekem - mondta Steven-re nézve Curt.

- Nekem sem.

- Gondoljátok, hogy nekem talán igen? - kérdezte Jurij. - Körbejárta a házat, egész biztosan látta a laboratórium szellőzőjét, és hallotta a ventilátor búgását. Még az is lehet, hogy a teherautót is észrevette.

- Jóságos ég! - nyögött fel Curt.

- Azt hiszem, neki is mennie kell, akárcsak Connie-nak - mondta Jurij. - Az Árja Népi Hadseregnek mielőbb meg kell szabadulnia tőle, ha lehet, még ma délután.

Curt egyetértőn bólintott, aztán megkérdezte Steve-et: - Mi a véleményed?

- Azt hiszem, Jurijnak igaza van. Ha nem lépünk, ez a fickó egymaga megtorpedózza a Rozsomák hadműveletet. A gond csak az, hogyan szabaduljunk meg tőle.

- A névjegyén rajta van a munkahelyi címe, ahol legalább hatig bent lesz, és a kártya hátára az otthoni telefonszámát is felírta - mondta Jurij. - Azt hiszem, biciklivel ment ki Brighton Beachre. Ennyi információ nyilván elég az ÁNH-nak.

- Azt akarod mondani, hogy nem kocsin jár, hanem biciklin? - kérdezte Curt.

- Szerintem igen.

- Követhetjük, ha kijön a munkahelyéről - latolgatta a lehetőséget Steve. - Megvárhatjuk a legkedvezőbb alkalmat, hogy lecsapjunk rá.

Miközben bólintott, Curtnek tovább járt az agya. - Hogyan ismerjük fel?

- Velünk kell jönnie, hogy azonosítsa - válaszolta Steve, és Jurijra mutatott.

- Vissza tudsz jönni ötre? - kérdezte Curt.

- Pontosan hová? Tudom, hogy nem akartok a tűzoltóállomáson látni.

- Ide, ebbe a bárba.

- Itt leszek.

- Rendben van, akkor ezt eldöntöttük. Kiadom a parancsot, hogy az Árja Népi Hadsereg számoljon le dr. Jack Stapletonnel - mondta Curt.

- Ez azt jelenti - fordult Steve-hez -, hogy azonnal Bensonhurstbe kell menned, értesíteni a harcosokat. Azt hiszem, ajánlatos lesz ehhez az akcióhoz teherautót is lopni.

- Nem gond - nyugtázta az utasítást Steve.

- Nagy tűzerőre lesz szükség. Gyors, elháríthatatlan csapást akarok - folytatta Curt. - Nem egyetlen lövést, amit esetleg megúszhat.

- Egyetértek.

- Rendben van, akkor ezt megbeszéltük. - Curt felhajtotta maradék sörét, és kissé megemelkedve kezdett kicsúszni a bokszból.

- Van még valami - szólt utána Jurij.

Curt megállt.

- Azt akarom, hozzuk előre holnapra, csütörtökre a Rozsomák hadműveletet.

- Csütörtökre! - kiáltott fel elképedve a tűzoltó. - Azt hittem, péntekre is csak nehezen tudod előállítani a szükséges mennyiségű lépfeneport.

- Éjszaka is dolgoztam, és a délelőtt nagy részében - válaszolta Jurij. - Így, hogy a második érlelő is dolgozik, jól haladunk. Ma estére meglesz a mindkét helyszínre elegendő mennyiség.

- Azt hiszem, nincs különösebb akadálya - fogadta el Curt a javaslatot. - Hogy csütörtökön csináljuk, vagy pénteken, az lényegében már mindegy - tette hozzá, és mintegy megerősítésre várva Steve-re nézett.

- Én sem látok benne különösebb problémát. A terv legkritikusabb része a menekülés volt, de annak az útvonala is kész.

- Csütörtökön kell csinálni - ütötte tovább a vasat Jurij. - Ahogy tegnap is mondtátok, létfontosságú a biztonság. Ha sikerül is megszabadulnunk Jack Stapletontől, akkor sem tudhatjuk, kinek adta tovább, amire rájött. Túl nagy kockázat további huszonnégy órát vámi.

- Azt hiszem, igazad van - mondta kurta kis nevetés kíséretében Curt.

- Tudom, hogy igen - jelentette ki Jurij. - Feltéve, hogy valóban végre akarjuk hajtani a Rozsomák hadműveletet.

- Természetesen. Mikor menjünk a szerért?

- Jobb volna későn. Még megfelelően be is kell csomagolnom. Mondjuk, úgy tizenegy körül.

- Tökéletes - fogadta el az időpontot Curt. - Ott leszünk. - Steve-vel a nyomában kiszállt a bokszból, Jurij maradt.

- Befejezem a hamburgeremet - mondta magyarázatul.

- Ötkor találkozunk - búcsúzott Curt, és mielőtt Steve után eredt, még tisztelgett is.

Jurij elgondolkodva nézte, amint távoznak. Szánalmasnak tartotta a viselkedésüket, azt, hogy katonásdit játszanak, és zavarta, hogy köze van hozzájuk. Mégis, a beszélgetésük után sokkal jobban érezte magát, mint addig bármikor a nap folyamán. Úgy tetszett neki, minden probléma ellenére a dolgok kezdenek helyre rázódni. A hamburgerét majszolva felmerült benne, hogy hazafelé menet be kellene ugrania az utazási irodába, lefoglalni csütörtök estére a New York-Moszkva repülőjegyet, de aztán úgy döntött, telefonon intézi el, úgy kevesebb időbe fog telni. Végül is rengeteg munkája volt még este tizenegyig.

18. FEJEZET

Szerda, október 20. 14.15

Stapleton a központi Törvényszéki Orvostani Intézet teherkapujánál fékezett, és lepattant kerékpárja nyergéből. Lihegett az erőfeszítéstől, attól, hogy lépést tartott az Első sugárút gépkocsiforgalmával, de nem bánta, mert így legalább a Houston Streettől zöld hullámban haladhatott, és egyszer sem kellett megállnia.

A biciklivel a vállán fölment a rámpán, be az épületbe. A Brighton Beach-i kirándulás fantasztikusan jólesett neki, nem bánta meg annak ellenére, hogy eredeti célját nem sikerült elérnie. Amit lehetett, megtett a baj elhárítása érdekében, amit tehetett, a többi már az arctalan városi bürokrácia dolga volt, illetve Jurij Davidové.

A szobájukban, miközben felakasztotta a kabátját, látta, hogy McGovern mikroszkópja az íróasztalán áll, a lámpája ég, és papírok hevernek szanaszét körülötte, jelezve, hogy tulajdonosa éppen nagy munka közepén tart. Gyanította, hogy barátja szokásához híven leugrott a második emeleti ételautomatához valami harapnivalóért.

Mielőtt leült volna, hogy folytassa a munkáját, Stapleton Laurie-hoz indult - alig várta, hogy elmondhassa, a feltételezése helyes volt, a laborvizsgálat botulinustoxint mutatott ki Connie Thomas maradványaiban. Az iroda ajtaját azonban zárva találta, ami csöppet sem volt természetes. Nem emlékezett rá, mikor fordult elő utoljára, hogy Laurie vagy a szobatársa bezárta volna. Vállat vont, és elindult vissza a szobájába. Alig tett pár lépést, amikor megemelt, ingerült férfihangot hallott. Nem értette, mit mondott az illető, de megdöbbentette, hogy a hang Laurie-ék csukott szobájából hallatszott. Éppen azon gondolkodott, mit tegyen, amikor ismét meghallotta a kiáltást, és utána erős döndülést, mintha valaki ököllel fémasztalra, vagy irattartó szekrényre vágott volna.

Nyugtalanul tért vissza az ajtóhoz, és fölemelte a kezét, hagy bekopogjon, de meggondolta magát, mivel az ajtó csukva volt, nem akart zavarni. Éppen azon gondolkodott, mit tegyen, amikor újabb dühös szavak, csattanás hallatszott ki a szobából, végül Laurie tisztán hallható hangja:

- Kérlek!

Inkább az ösztöneire, mintsem az eszére hallgatva Stapleton bekopogott, és választ sem várva kinyitotta az ajtót. Laurie az irattartó szekrény mellett, a falnál állt, és félelemmel vegyes megdöbbenés látszott az arcán. Paul Sutherland elegáns, sötét öltönyben állt vele szemben, az arca vörös volt az indulattól, és jobb keze mutatóujját mereven a lányra szögezte úgy, hogy alig egy araszra lehetett csak Laurie arcától. Stapleton váratlan felbukkanása szemmel láthatóam meglepte, mozdulatlanná merevedett tőle.

- Remélem, nem zavarok.

- De igen! - mondta, magához térve Sutherland. - Pontosan azért volt zárva az az átkozott ajtó, hogy senki ne jöjjön be! - Szembefordult Stapletonnel, és kihívóan csípőre rakta ökölbe szorított kezét.

- Nagyon sajnálom. - Stapleton kissé oldalra hajolt, hogy a zömök Sutherland mellett elnézve jobban lássa Laurie-t. - Te is így gondolod?

- Nem egészen - válaszolta a lány. - Ez a beszélgetés, ha egyáltalán annak lehet nevezni, kezdett nagyon elfajulni.

- Kifelé! - kiáltotta dühösen Sutherland. - Laurie-val itt és most lerendezzük ezt a dolgot!

- Már mondtam, hogy sem az idő, sem a hely nem alkalmas rá - tiltakozott a lány.

- Úgy látszik, némi nézeteltérés támadt - mondta könnyedén Stapleton. - Szívesen felajánlom döntőbírói szolgálataimat.

- Figyelmeztetem! - sziszegte dühösem Sutherland, és a szemét fenyegetően résnyire zárva tett felé egy lépést.

- Paul! Kérlek! - szólt dühösen Laurie. - Az a legjobb, ha most elmégy!

Sutherland pillanatra sem vette le a szemét Stapletonről. - Kifelé! - ismételte meg a korábbi figyelmeztetést.

- Már elsőre hallottam, de ez dr. Montgomery irodája, és az történik benne, amit ő akar. Azt hiszem, ideje, hogy távozzon, hacsak nem akarja megbeszélni a dolgot Murphy őrmesterrel is.

Sutherland dühösen előrelendült, hogy megüsse, Stapleton azonban számított a mozdulatra, elhajolt előle, és kihasználva ellenfele pillanatnyi egyensúlyvesztését, az öltönyét megmarkolva kilódította a nyitott ajtón át a folyosóra. A manővert hasadó szövet éles reccsenése kísérte. Sutherland hamar visszanyerte az egyensúlyát, és a nyakát enyhén behúzva maga elé kapta az öklét, azt az érzést ébresztve Stapletonben, hogy tud bokszolni. Mivel nem volt járatos ebben a sportban, azon gondolkodott elfusson-e, vagy odaugorjon, és a karját lefogva védekezőn magához szorítsa. Szerencsére nem kellett döntenie, mivel hangos kiáltás kíséretében McGovernt látta feléjük futni a folyosó vége felől, egyik kezében sültkrumplis-zacskóval, a másikban egy doboz energiaitallal. Az esélyeit számottevően rontó túlerő láttán Sutherland kiegyenesedett, dühösen a zakóját kezdte vizsgálni, és hamarosan meg is találta a szakadást.

- Sajnálom - kért elnézést Stapleton. - Úgy tűnik, csak a varrás hasadt fel.

- Mi az ördög folyik itt? - kérdezte hozzájuk lépve McGovern.

- Paullal támadt egy kis nézeteltérésünk, de hála neked, úgy tűnik, sikerült elrendezni.

Sutherland, ahogyan korábban Laurie-val is tette, most Stapleton felé bökött a mutatóujjával.

- Ne higgye, hogy ilyen könnyen megússza! Még hall rólam! - fenyegetőzött.

- Állok elébe.

- Miért nem mégy el, Paul? - kérdezte Laurie. - Ha nem akarod, hogy őrizetbe vegyenek, indulj! Szóltam a biztonságiaknak.

Sutherland megigazította a nyakkendőjét, elrendezte ugyanabból az anyagból készült díszzsebkendőjét, és közben pillanatra sem vette le a tekintetét Stapletonról.

- Nem utoljára találkoztunk! - mondta, és Laurie-t is figyelmeztette: - Veled majd később beszélek! - Dacosan kihúzta magát, és elindult a lift felé.

Stapleton, Laurie és McGovern szótlanul nézett utána, amíg el nem tűnt a szemük elől.

- Mi volt ez? - érdeklődött aztán McGovern. Sem Stapleton, sem Laurie nem magyarázta el.

- Tényleg szóltál a biztonságiaknak? - kérdezte a lánytól Stapleton.

- Nem. Már éppen akartam, amikor meghallottam Chet kiáltását. Azt hiszem, jobb is így.

- Kösz, hogy jöttél, Chet! - fordult a barátjához Stapleton.

- Örülök, hogy segíthettem. Kértek egy kis sült krumplit? - McGovern odakínálta a zacskót, de mindketten a fejüket rázták.

- Akarsz beszélgetni? - kérdezte a lányt Stapleton.

- Igen. Jólesne.

- Chet, öreg haver! - Stapleton barátságosan hátba veregette McGovernt. - Még egyszer kösz a lovagias segítséget! Hamarosan megyek én is vissza a helyemre!

- Értek én a szóból - válaszolta McGovern, és a sült krumpliját elégedetten majszolva magukra hagyta őket. Laurie előrement, megvárta, hogy Stapleton is átlépje a küszöböt, és becsukta az ajtót.

- Remélem, nem bánod - mondta.

- Rosszabb sorsot is el tudok képzelni, mint hogy egy szobába legyek zárva veled - válaszolta a férfi.

Laurie elé lépett, és hosszan, erősen magához szorította, Stapleton pedig bátorítóan köré fonta a karját.

- Köszönöm, hogy megint igazi barát voltál - mondta a lány legalább egy percnyi hallgatás után. Eleresztette a férfit, szomorúan rámosolygott, és az íróasztalához ülve a zsebkendőjével megtörölte a szeme sarkát. - Utálok sírni - közölte a fejét csóválva.

- Annak alapján, amit láttam, nem csoda, hogy nincs túl jó kedved.

Laurie újból megrázta a fejét. - Alig tudom elhinni! Három nappal ezelőtt még minden csodálatosnak tűnt.

- Mi történt? - kérdezte Stapleton. Nem ült le, a lány elé lépett, és háttal nekitámaszkodott az íróasztalnak.

- Tegnap vacsora közben megpróbáltam beszélni vele arról, amit Lou-val mondtatok - válaszolta Laurie. - Nem sikerült, mihelyt belekezdtem, azonnal támadó lett, ingerült.

- Nem igazán jó jel - jegyezte meg Stapleton.

- Nekem mondod?! - Laurie újból a szeméhez érintette a zsebkendőt. - Az volt az érzésem, hogy titkol valamit, és ezt erősítette meg a mai viselkedése is. Nem kellett volna beengednem, de azzal hívott fel a portáról, hogy bocsánatot akar kérni. Szép kis bocsánatkérés!

- Mit gondolsz, mit akar eltitkolni?

- Nem tudom biztosan, de az az érzésem, hogy titokban változatlanul bolgár géppisztolyokat árul.

Stapleton hosszút füttyentett. - Az bizony nem jó!

- Enyhén szólva. - A lány elkeseredetten megrázta a fejét. - Azt hiszem, képes lennék megbarátkozni a gondolattal, hogy fegyverkereskedő, ha tudnám, hogy az áruja jogos védelmi célokat szolgál. Egész biztosan megbocsátanám neki, hogy valamikor kábítószer-birtoklásért összeütközésbe került a törvénnyel, ha biztos lehetnék benne, hogy már nem szedi. Azt azonban nem tudom elviselni, hogy civileknek, és főleg gyerekeknek, betiltott géppisztolyokat, esetleg egyéb fegyvereket árul! Úgy tűnik, Brad Cassidy, az a skinhead, akit hétfőn boncoltam, szintén ezekkel a bolgár fegyverekkel kereskedett.

- Micsoda véletlen! - szólt közbe Stapleton.

- És azt is tudod, mi a véleményem a szabad fegyverkereskedelemről.

- Igen. Szóval, milyen következtetést von le mindebből Laurie Montgomery?

- Még nem tudom pontosan - válaszolta nehéz sóhaj kíséretében a lány. - Azt hiszem, egyelőre pihentetem a dolgot, és pár nap, egy hét múlva megpróbálok beszélni Paullal. Addig, ahogy reggel is mondtam, beletemetkezem a munkába, és igyekszem elfelejteni a magánéleti kudarcokat.

- Remélem, nem fog háborgatni - mondta Stapleton. Elég makacs, kitartó embernek tűnik.

- Értem, mire gondolsz. Erről jut eszembe! Szívességet szeretnék kérni.

- Tessék!

- Nem akarok odahaza rostokolni, telefonközelben lenni, sem ma, sem holnap este - mondta Laurie. - Barátok között szeretnék lenni. Van rá esély, hogy Chettel és Colleennal elmenjünk arra a Monet-bemutatóra, amit Chet említett?

- Majd megkérdezem Chetet. Én boldogan, elmennék.

- Nagyszerű. Ami pedig a ma estét illeti - folytatta Laurie -, mit szólnál, ha Lou-val hármasban elmennénk vacsorázni? Tartozom nektek a tegnap esti viselkedésemért, úgyhogy a számlát én állom.

- Nem tartozol senkinek semmivel - válaszolta Stapleton. - Lou nevében nem beszélhetek, de én örülnék, ha együtt vacsoráznánk. Legalább részletesen elmondhatnám, miért kerestelek.

- Miért?

- A Connie Davidovval kapcsolatos ötleted telibe talált. Botulinustoxin végzett vele.

- Nem hülyéskedsz?! - kérdezte hirtelen mosolygós arccal Laurie.

- Cserkész becsületszavamra! - fogadkozott Stapleton. - Peter ma reggel erősítette meg.

- Jóságos isten! És utána mi történt? Felhívtad Randolph Sanderst?

A férfi ellökte magát az asztaltól. - Majd este elmondom. Hánykor és hol vacsorázunk?

- Nyolckor megfelel?

- Hogyne! Hol?

- Menjünk Lou kedvenc éttermébe Little Italybe! - ajánlotta Laurie. - Idejét sem tudom, mikor voltam ott utoljára.

- Hogy hívják?

- Nincs neve.

- Rendben van. A cím?

- Elfelejtettem.

- Csodálatos eligazítás! - jegyezte meg évődve Stapleton.

- Vegyél fel útközben! - kérte Laurie. - Megtalálom, egy kis mellékutcában van a Mulberry mellett. De kivételesen taxival gyere, ne biciklivel!

Stapleton ha nem is boldogan, de megígérte, hogy otthon hagyja kedvenc, kerékpárját, és visszaballagott az irodájába. Ahogy benyitott, McGovern rögtön felnézett a mikroszkópja mögül.

- Szóval?! Mi volt ez az egész? - kérdezte.

- Hosszú volna elmagyarázni - válaszolta a székére ledobva magát Stapleton. A hosszú biciklizés és a Sutherland okozta izgalom kifárasztotta. - Egy eredménye mindenesetre van. Laurie meggondolta magát a holnap estével kapcsolatban, úgyhogy ha társaságot akartok Colleennal, állunk rendelkezésre.

- Nagyszerű! - örvendezett McGovern, és rögtön nyúlt is a telefonért. - Felhívom Colleent, hogy szerezzen még két jegyet.

- Várj egy kicsit! - kérte Stapleton. - Mi van az állatorvosokkal? Sikerült utolérned valamelyiket?

- Igen. Clark Simsariannel beszéltem, aki a konferenciát is vezette. Érdeklődtem, hogy tudják-e már, mitől döglöttek halomra a patkányok, de azt mondta, egyelőre nem. Több lépfene-daganatot sem találtak.

- Van számukra egy javaslatom. Szólj dr. Simsariannek, hogy keressenek inkább botulinustoxint.

- Botulinustoxint? Connie Davidovval is az végzett, ugye?

- Peter Letterman szerint igen - mondta Stapleton.

- És változatlanul úgy gondolod, hogy a halála és a patkányok pusztulása között valamilyen kapcsolat van? - kérdezte McGovern.

- Tudom, hogy merész teória, de mivel az állatorvosok egyelőre nem találták meg az okot, akár ezzel is megpróbálkozhatnak. Ma Brighton Beach-ben beugrottam az egyik állatorvosi rendelőbe, és ott azt mondták, néhány macska is megdöglött, meglehetősen érthetetlen módon.

- Továbbítom a tippet. Mi van Randolph Sandersszel? Szóltál neki a botulinustoxinról?

- Igen. Szégyellem bevallani, de nagyon élveztem, hogy sikerült meggyötörnöm.

- Kíváncsi vagyok, mi lesz ennek a vége - mondta enyhe fejcsóválással McGovern. - Úgy dönteni, hogy nincs szükség boncolásra, aztán értesülni arról, hogy a halál oka húsmérgezés, ez minden kórboncnok legszörnyűbb rémálma.

- Engem is érdekel a dolog - válaszolta Stapleton. - Amíg beszélsz Colleennal, utána is nézek, hátha megtudok valamit.

A brooklyni Törvényszéki Orvostani Intézetet hívta, dr. Sanderset kérte, és mivel a kórboncnok nem volt az irodájában, ragaszkodott hozzá, hogy kerítsék elő. Miközben várt, McGovernnek sikerült elérnie a barátnőjét, aki megnyugtatta, hogy tud még jegyet szerezni. Feltartott hüvelykujjal éppen jelezte, hogy minden rendben, nincs akadálya a másnap esti közös programnak, amikor Randolph Sanders beleszólt a készülékbe.

- Elnézést, hogy újból zavarom! - mondta Stapleton ugyanazon a vidám hangon, amelyet előző hívásakor is használt. - Chettel éppen a Davidov-esetről beszélgettünk. Érdekelne bennünket, hol tart az ügy.

- Valóságos rémálom - válaszolta Sanders.

- Chet is pontosan így jellemezte egy perccel ezelőtt. - Stapleton rákacsintott a barátjára, aki közben dr. Simsarian jelentkezését várta.

- Nagyon örülök, hogy egyetértünk - mondta savanyúan Sanders. - Szóval, miután délelőtt beszéltünk, felhívtam a Strickland Temetkezési Vállalatot, de rossz hírt kaptam.

- Igazán sajnálom.

- A holttestet elhamvasztották.

- Ó! - sóhajtott fel megjátszott együttérzéssel Stapleton.

- Nem tudtam egyebet tenni, mint hogy átadtam az ügyet Jim Bennettnek.

- És ő jutott valamire?

- Egyelőre nem - válaszolta Sanders. - Tudom viszont, hogy fel akarja venni a kapcsolatot Binghammel. Ennek az egész zűrös ügynek a kivizsgálását szerintem felülről kell irányítani, személy szerint Harald Binghamnek.

- El tudom képzelni, milyen rosszul érzi most magát. - Bármennyire nem kedvelte is Sanderset, Stapleton valamennyire mégis együtt érzett vele.

- Soha nem történt még velem ilyesmi.

- Túl fogja élni. A mi munkánkban elkerülhetetlen, hogy az ember néha hibázzon. Az a lényeg, hogy minden lehetséges módon megpróbálja helyrehozni.

Stapleton és McGovern csaknem egyszerre fejezte be a beszélgetést, és rakta le a telefont.

- Először te! - mondta McGovern, miután találkozott a tekintetük. - Mit tudtál meg?

- Nem sokat. Binghamet is bele akarják vonni a dologba, de még nem beszéltek vele. A legnagyobb gond az, hogy a holttestet elhamvasztották. - Stapleton gondterhelten megcsóválta a fejét. - Egyet tudok csak biztosan, azt, hogy a továbbiakban nem rám tartozik.

- Igen, és maradjon így! Ne foglalkozz vele! Ami dr. Simsariant illeti, különösebben nem hozta lázba az ötleted, de azt mondta, egy próbálkozást megér - mesélte McGovern.

- Rendben van! Úgy néz ki, megtettünk mindent, amit lehetett - mondta a karját széttárva Stapleton.

- Így igaz.

Stapleton visszafordult az asztalához, amelyen már ott sorakoztak a Connie Davidovtól vett mintákból készített metszetek, és mellettük rövid üzenet Maureen O'Connertől, a szövettani labor vezetőjétől.

Elővette a mikroszkópját, és elkezdte átnézni a metszeteket, amelyek most, hogy a húsmérgezéssel tisztában volt, nem sok újat mondhattak neki. Az arcbőrből készített mintát vizsgálta csak meg alaposabban, hogy megbizonyosodjon róla, a sérülést valóban külső behatás okozta, nem pedig fertőzés, a többit pedig félrerakta, és David Jefferson dossziéjáért nyúlt. Előző nap szilárdan elhatározta, hogy pontot tesz az ügy végére, megörvendezteti Calvin Washingtont.

Miközben dolgozott, egyfolytában az járt az eszében, hogy egy vérpezsdítő kosárlabdameccs után milyen kellemes lesz egy jó vacsora mellett együtt tölteni az estét Laurie-val és Lou-val.

orvosi krimi

19. FEJEZET

Szerda, október 20. 17.05

- Viszlát holnap! - mondta a tűzoltóállomás épületéből távozóban Curtnek Bob King.

Curt intett ugyan az újoncnak, de a mozdulatban több volt a lekezelés, mintsem a valódi köszönés. Ellenkező irányba mentek, és már a Duane Streeten szétváltak. - Csak holnapután délelőtt sikerüljön minden úgy, ahogyan szeretném, soha többé nem látlak - mondta magában Curt.

Ahogyan múlt a délután, úgy lett egyre izgatottabb - a gondos tervezés, a sok erőfeszítés végre meghozni látszott a gyümölcsét. Az akció a megvalósítás utolsó szakaszához ért, a visszaszámlálásig nem egészen huszonnégy óra volt már csak hátra. Egyetlen gátló tényező maradt csak, Jack Stapleton, de egy-másfél órán belül ő is megszűnik az lenni.

Curt az órájára pillantott - mivel már elmúlt öt, biztosra vette, hogy az akció résztvevői ott vannak a szokásos találkozóhelyen, Pete bárjában. Steve egész délután nem jelentkezett, ami nyilvánvaló jele volt, hogy minden a terveknek megfelelően zajlott.

A sarkot megkerülve sötét furgont látott a bár melletti parkolóban. A jármű oldalsó ajtajára vízvezeték-szereléssel foglalkozó brooklyni vállalat neve volt felfestve. Curt jóleső érzéssel elmosolyodott - pontosan ilyen járműre gondolt, amikor Steve-et eligazította.

A bár gyakorlatilag üres volt, a countryzenét, amely korábban a háttérzajt adta, az Armageddon nevű együttes dübörgő számai váltották fel. Curt arcán újabb mosoly jelent meg - tökéletesnek találta a hangulatot.

A zene a Carl Ryerson előtt álló hordozható magnetofonból áradt. A füstös, sötét bárban Carl torz vigyora és a homlokát díszítő horogkereszt különösen sátánian hatott.

- Tetszik, kapitány? - kérdezte állával a magnó felé bökve Carl.

Curt szerette, ha az emberei kapitánynak szólítják: tiszteletteljes megszólítás volt, és fegyelmet szült. Beült a bokszba, és végighordozta a tekintetét osztagának tagjain. Vele szemben Carl ült, mellette a vörös hajú Kevin Smith. Ott volt még az apró Clark Ebersol és Mike Compisano is. Steve közvetlenül Curt jobbján foglalt helyet. Mindannyian tetoválásaikat megmutató trikót viseltek, kivéve Curtöt, akin még tűzoltó-egyenruha volt. Az asztalt ellepték a sörösüvegek.

- Lassan az ivással! - figyelmeztette a többieket Curt.

- Hé! Mi mást lehet csinálni egy bárban? - kérdezte Kevin. - Jó félórája itt vagyunk már.

- Nem akartam, hogy késsünk - magyarázta Steve.

- A furgon, amit odakint láttam, a miénk? - érdeklődött Curt.

- Igen. Hála Clarknek!

- Fegyverek?

- Három Kalasnyikov és két Glock - válaszolta lehalkított hangon Steve. - Úgy gondoltam, ennyi bőven elég. Ha a fickó tényleg biciklivel van, elég átgázolni rajta.

- Utána azért bele kell ereszteni egyet, hogy biztosak lehessünk a dologban - mondta Curt.

- Bőven van hozzá fegyverünk - nyugtatta meg Steve.

- Hol van Jurij? - Curt csak most vette észre, hogy az orosz hiányzik.

- Nem tudom. Talán elakadt a forgalomban.

Curt az órájára pillantott. - Megmondtuk a gazembernek. hogy pontosan ötre legyen itt!

- Miért nem használjuk ki az időt, hogy megbeszéljük a holnap délelőttöt? - kérdezte Steve. - Már mondtam Mikenak, hogy esetleg szükségünk lesz rá egy rövid megbízás erejéig. - Mike ragaszkodott a legkevésbé a harsogó skinhead jelvényekhez, és a leginkább hajlott arra, hogy megfogadva Curt tanácsát, tartózkodjon a figyelemfelkeltő túlzásoktól. Most, hogy szőke haja növekedésnek indult, akár normális, hétköznapi embernek is elmehetett volna, szemben a barátaival.

- Jó ötlet - értett egyet Steve-vel Curt, de mielőtt folytathatta volna, hozzájuk lépett a pincér, és megkérdezte, mit hozhat. Curt Bud I.ightot kért.

- Figyelj ide! - mondta Mike-nak, miután megkapta a sört. - Azt akarom, hogy reggel normális öltönyt vegyél, és nyakkendőt. Legkésőbb negyed tízkor légy a Jacob Javits Federal Building előtt a Worth Streeten.

- Akkor szólnom kell a munkahelyemen, hogy adjanak szabadnapot.

Curt a plafonra emelte a tekintetét, és emlékeztette magát, bármilyen nehéz is, a katonái előtt meg kell őriznie a nyugalmát.

- Persze! - mondta kissé ingerült kézmozdulat kíséretében. - A lényeg, hogy negyed tízre ott legyél. Az akciót a legpontosabb ütemterv szerint kell végrehajtani.

- Mit fogok csinálni? Csak állok ott? - kérdezte Mike.

- Nem, te idióta! - csattant fel Curt, de rögtön le is halkította a hangját. - Kapsz tőlünk egy kis füstbombát. Körülbelül akkora, mint egy nagyobb durranó cukor, és gyufával könnyen be lehet gyújtani. A legfontosabb, hogy az épület bejáratánál lévő fémdetektor nem érzékeli.

- Be kell mennem?

- Igen.

- Nem fogják megkérdezni, mi keresnivalóm van ott?

- Nem. Nagy a forgalom, egész nap ki-be járkálnak az emberek.

Mike erre nem szólt, kétkedően felvonta a szemöldökét.

- Komolyan beszélek - biztatta Curt. - Ha normálisan nézel ki, nem lesz semmi gondod. Lehet, hogy még az sem számítana, ha az lenne rajtad, ami most.

- Rendben van, tehát bemegyek. Mit kell csinálnom a füstbombával? - kérdezte Mike.

- Lifttel felmégy a második emeletre, és jobbra fordulsz. Körülbelül tízméternyire a lifttől egy férfivécét találsz. Megjegyezted?

A fiatalember bólintott.

- Bemégy, és megbizonyosodsz róla, hogy rajtad kívül senki sincs ott.

Mike tovább bólogatott.

- Tulajdonképpen az sem számít, ha van bent valaki - folytatta Curt. - A lényeg, hogy az utolsó fülkébe menj! A hátsó falán szellőzőnyílást találsz. Érmével csavarozd le a tetejét, gyújtsd be a bombát, lökd be mélyen a csőbe, és tedd vissza a tetőt!

- Ez minden?

- Igen. Ha végeztél, gyere ki az épületből! A bomba működésbe hozza a légkondicionáló rendszer füstérzékelőjét. Megszólal a tűzriasztó, de ne törődj vele, nyugodtan menj tovább! Valószínűleg nagy lesz a felfordulás. A riasztás után pár perccel Steve és én ott leszünk, de ha látsz is bennünket, ne vegyél tudomást rólunk! Ennyi az összes feladatod.

Mike röviden fölnevetett, közben körbehordozta tekintetét a többieken: - Habos torta - mondta.

- De nagyon fontos habos torta. Az Árja Népi Hadsereg szempontjából rendkívüli jelentősége van - válaszolta Curt. Alighogy ezt kimondta, meglátta az ajtón belépő Jurijt. Intett neki, az orosz észrevette, és odament hozzájuk. - Elkéstél - tett szemrehányást Curt.

- Nagy volt a forgalom, nehezen lehetett bekerülni a Battery Tunnelbe.

- Nagyon remélem, hogy Jack Stapleton még a munkahelyén lesz. - Curt felállt, és a pulthoz lépett, hogy kifizesse a számlát.

- Na jól van. Gyerünk! - adta ki a parancsot néhány perc múlva, miután végzett. Kevin és Carl kezéből kénytelen volt kivenni az üvegeket, mivel magukkal akarták vinni el nem fogyasztott sörüket.

Izgatottan nevetgélve, jókedvűen szálltak be odakint a furgonba - az erőszak lehetősége föllelkesítette a skinheadeket. Curt a volán mögé ült, és maga mellé ültette Jurijt, hogy az orosz azonnal felismerhesse a célpontot, mihelyt felbukkan. Hátul némi vita támadt, hogy ki hol helyezkedjen el a kocsi tulajdonosának szerszámai, a csövek között, és végül Steve-nek kellett közbeavatkozva eldöntenie a kérdést.

Curt nyugat felé indult el a Worth Streeten, hogy útjuk a Jacob Javits Federal Building mellett vezessen el. Meg akarta mutatni Mike-nak, hová kell mennie reggel. Miután ez sikerült, a Boweryn északnak fordult, hogy a Houston Streeten keresztül jusson el az Első sugárútra.

- Nem akarok sokáig maradni - mondta idegesen Jurij. - Csak megmutatom Jack Stapletont, aztán kiszállok, és hagyom, hogy elvégezzétek, amit kell.

Curt pillanatra oldalt fordult, és kérdőn nézett az oroszra. - Majd meglátjuk, hogyan alakulnak a dolgok - felelte. - Svungból kell csinálnunk az akciót.

- Az mit jelent? - kérdezte Jurij. Mivel Curt agresszíven, váratlan manőverekkel vezetett, mindkét kezével kapaszkodnia kellett.

- Azt, hogy nem tudtuk alaposan előkészíteni, és próbát tartani. Egyébként miért ez a nagy sietség? Azt hittem, végig velünk leszel.

- Sok mindent kell még csinálnom ahhoz, hogy holnapra készen legyek - mentegetőzött Jurij.

- Persze. Rendben van.

A furgon hátuljában ülők újból vitatkozni kezdtek, ezúttal azon, hogy melyik fegyver kinél legyen. Curt a visszapillantó tükörbe nézett, és elborzadva látta, hogy katonái éppen a Kalasnyikov fölött birkóznak. - Dugjátok el a fegyvereket! - kiáltotta. - Jézusom! Még a végén meglátják a zsaruk?

A fegyverek némi morgás kíséretében visszakerültek a kocsi padlójára.

Curtnek feltűnt, hogy Jurij ideges pillantásokat vet hátra, a csoport tagjai felé. - Kicsit izgatottak - magyarázta. - Szeretik az ilyen akciókat.

- Úgy látom, nem is kicsit - állapította meg Jurij.

- Mondd még egyszer a címet! - szólt hátra Curt.

- Első sugárút 520 - válaszolta Stapleton névjegyét megnézve Steve. - Gondolom, a kórház környékén lehet.

Az úttest jobb oldalán a Bellevue Hospitalt elérve Curt lassított.

- Ott van! - mondta Steve a kék mázas csempével díszített épületre mutatva.

Curt a Harmincadik utcán túl az út bal oldalára húzódott, megállt és bekapcsolta az elakadásjelzőt. A Törvényszéki Orvostani Intézet Első sugárúti bejáratával átlósan szemben álltak, jól látták az épületből csoportosan kilépő, gyalogosan hazafelé induló vagy taxikat leintő embereket.

Steve előrehúzódott, Curt és Jurij közé, és együtt figyelték a távozókat. - Úgy látszik, vége a munkaidőnek, mindenki indul haza - mondta.

Mögöttük az embereik most azon veszekedtek, kinél legyen a Kalasnyikov. Curt egy idő után kénytelen volt rájuk kiáltani, hogy hagyják abba.

- Honnan tudjuk, hogy nem ment már el? - kérdezte Steve. - Akár órákig is várhatunk itt hiába.

- Nagyon ajánlom, hogy még itt legyen - mondta Curt, és éles pillantást vetett Jurijra. - Próbáljuk meg felhívni! Mondd a közvetlen számát!

Míg Steve a névjegy után kotorászott a zsebében, mobiltelefont vett elő, és miközben a barátja olvasta, sorra beütötte a számokat.

Stapleton nagyon elégedett volt, mert sikerült lezárnia egy újabb ügyet. A lezárt ügyeket tartalmazó, szépen gyarapodó kupacra rakta a dossziét, és azon gondolkodott éppen, hogy amióta az intézetben dolgozik, talán még egyszer sem volt ilyen eredményes napja, amikor megszólalt asztalán a telefon.

- Jack Stapleton - szólt bele nyugodt, természetes hangon a készülékbe, de válaszként csupán halk morajt hallott, amely olyan volt, mint távoli vízesés zúgása, pár másodperc múlva pedig egy gépkocsi eltéveszthetetlen dudálását. - Halló! Halló! - mondta kétszer is, egyre hangosabban, és mivel válasz nem jött, csak egy kattanás, és utána a tárcsahang, a vállát megvonva a helyére rakta a kagylót.

- Mi történt? - kérdezte McGovern anélkül, hogy felnézett volna a munkájából.

- Nem tudom. Utcai zajt hallottam a háttérből, de nem szólt bele senki.

- Biztosan valamelyik régi barátnőd ellenőrzött.

- Persze! Hogyne! - mondta Stapleton, és legyintett is hozzá. A még elintézetlen ügyek megfogyatkozott dossziéhalmára nézett, és azon gondolkodott, folytassa-e még a munkát, amikor McGovern asztalán megcsörrent a telefon.

- Úgy látszik, eltévesztette a számot - jegyezte meg nevetve Stapleton. McGovern a kagylóért nyúlt, beleszólt, és észrevehetően egyből ki is húzta magát.

- Igen, dr. Simsarian - mondta hangosan, hogy Stapleton is feltétlenül meghallja. Pillanatra találkozott a tekintetük McGovern a meglepődéstől tágra nyitotta a szemét. - Valóban? Ez elképesztő! - mondta a telefonba.

- Elképesztő? Micsoda? - kérdezte Stapleton. Barátja feltartott kézzel csendre intette, és folytatta a beszélgetést. - Köszönöm, hogy felhívott, dr. Simsarian! Ez egyszerűen fantasztikus! Igen, nagyon érdekelne bennünket a folytatás. Feltétlenül megmondom dr. Stapletonnek, mi lett az eredmény, és a köszönetét is átadom.

- Csak nem azt akarod mondani, hogy a patkányokban botulinustoxint találtak? - kérdezte Stapleton, mihelyt McGovern lerakta a kagylót.

- De igen. Simsarian alig tud szóhoz jutni a meglepődéstől, ahogy én is. Egyáltalán, hogyan jutott eszedbe az ötlet?

- Nyilván az adta, hogy azonos a környék.

- Connie Davidov biztosan patkányt evett - jegyezte meg kaján nevetéssel McGovern.

Stapleton is elnevette magát, majd rögtön megjegyezte, hogy csak két kórboncnok lehet képes ilyen hátborzongató ötleten nevetni.

- Kíváncsi lennék rá, vajon a fertőzött patkánynak az ürülékében is előfordul-e toxin - mondta McGovern.

- Ez még undorítóbb - válaszolta Stapleton. - Kérdezd meg az állatorvosokat, ők biztosan megmondják! Valószínűbbnek tartom azonban, hogy Connie Davidov fertőzött ételt evett, és a maradékot kiöntötte a vécébe.

- Annyit, hogy attól egy csomó patkány elpusztuljon? - kérdezte hitetlenül McGovern.

- Elismerem, elég fantasztikusan hangzik, de te is tudod, milyen agresszív az az anyag.

- Mindenesetre érdekes lesz megtudni, mit állapít meg az állatjárvány-ügyi vizsgálat.

- Azt hiszem, mára ennyi elég lesz - közölte Stapleton, és felállva jó nagyot nyújtózkodott. - Rám fér egy kis mozgás, jól fog esni a kosárlabda.

- Viszlát holnap! - köszönt el a barátjától McGovern.

- Légy jó, öreg! - Stapleton belebújt a dzsekijébe, és a lift felé indult. A déli, kellemes Brighton Beach-i kirándulásra gondolva alig várta, hogy ismét kerékpárra pattanhasson.

- Azt legalább tudjuk, hogy itt van - mondta Steve.

- Igen. A kérdés csak az, hogy mikor óhajt elindulni. Nem tudom, meddig lehet visszatartani a katonáinkat attól, hogy egymás torkának essenek - jegyezte meg Curt. Rögtön azután, hogy felhívta Stapletont, Carl, Clark, Kevin és Mike újból hevesen összevitatkozott a fegyvereken, és ezúttal annyira felpaprikázódtak a kedélyek, hogy kis híján verekedés lett a dologból. Hogy elejét vegye a további veszekedésnek, Curt kénytelen volt összegyűjteni a fegyvereket, és azok most a kocsi elején, Jurij lábánál hevertek.

- Ott van! Az a biciklis! - kiáltott fel hirtelen az orosz, és lázas izgalommal a Harmincadik utca sarkán beforduló, az Első sugárúton továbbkerekező kórboncnokra mutatott.

- Jézusom! Ez aztán tud tekerni! - Curt gyorsan kiengedte a kéziféket, beletaposott a gázba, és a kormányt jobbra rántva bevágódott a forgalomba. Mögöttük egy taxis, aki hajszál híján beleszaladt a furgonba, dühösen rátenyerelt a dudára.

- Hadd szálljak ki! - kérte idegesen Jurij.

- Most nem! - kiáltott rá Curt. - Nem akarom elveszíteni a mocskot!

A forgalom sűrű volt ugyan, de a párhuzamos gépkocsisorok egyenletesen, viszonylag gyorsan haladtak.

- Nem igaz, mit művel ez a pasas! - panaszkodott Curt. Agresszívan vezetett, váltogatta a sávokat, mivel csak így kerülhetett közelebb Stapletonhöz, és nem törődött azzal, ha megkarcolt más járműveket, vagy valakinek olyan hirtelen kellett fékeznie miatta, hogy a mögötte haladó belészaladt.

- Jóságos isten! - nyögött fel Steve, amikor Curt vadul bevágott egy újabb taxi elé, és oldalról éles fémcsikorgás hallatszott. A furgon hátuljában vadul csörömpöltek az ide-oda ugráló csövek, és a katonáknak nemcsak velük, hanem a kétoldalt polcokra rakott, és most vadul záporozó csavarokkal, egyéb szerelési anyagokkal is meg kellett birkózniuk. Az állandóan újratermelődő New York-i kátyúk még nehezebben elviselhetővé tették az éles kormánymozdulatokkal tarkított száguldást.

- Jurij, add át a helyedet Steve-nek! - kiáltotta a volánt vadul ide-oda tekerve Curt.

- Menet közben?! - kérdezte rémülten Jurij. Olyan erősen kapaszkodott, hogy az ujjpercei egészen elfehéredtek.

- Persze! Mit gondoltál?!

Jurij idegesen nagyot nyelt, és megpróbálta teljesíteni az utasítást, Curt azonban éppen akkor meglátott egy rést a szomszédos sávban, és gyors kormánymozdulattal megpróbálta kihasználni. A rándulás kibillentette az egyensúlyából, nekidöntötte Jurijt, és le kellett ráznia magáról, hogy visszaszerezze uralmát a száguldó kocsi fölött.

Jurij végre a kocsi hátuljába mászott, és Steve elfoglalhatta a helyét. Nem messze maga előtt tisztán látta Stapleton hátát. Az orvos vadul tekerte a pedált, és éppen egy sörszállító autó és egy postai furgon közé készült bevágódni.

- A rohadt életbe! - kiáltott fel Curt, látva a sikeres manővert. Közvetlenül a sörszállító mögött haladt, és dühében vadul megnyomta a kürtöt.

- Készülj! - figyelmeztette Steve-et. - Megpróbálok mellé jutni, hogy leszedhesd. Az a baj, hogy meg kell kerülni ezt a rohadt teherautót.

- Ki ez a fickó? - kérdezte Steve, magához véve, és kibiztosítva az egyik Glockot. - Hivatásos kerékpár-versenyző? Gyorsabban halad, mint az autók!

Jobbra föltűnt az ENSZ székháza.

Curt átvágott a szomszédos sávba - mögöttük vad dudálás, kiabálás hallatszott -, és erősen a gázra taposva kezdte megelőzni a sörszállító autót. Valamelyest csökkentenie kellett ugyan a sebességen, nehogy beleszaladjon egy taxiba, de végül sikerült megközelítenie Stapletont.

Steve leeresztette az ablakot.

- Mit gondolsz?! Menni fog? - kiáltotta neki Curt.

- El tudom találni, de abban nem vagyok biztos, hogy hol - válaszolta Steve. - Túl erősen ugrál a kocsi.

- Elé tudnék vágni a teherautónak, ha ez a rohadt taxis valamivel gyorsabban menne! - háborgott Curt.

- Kapaszkodjatok! - kiáltotta a következő pillanatban, mert meglátta a hirtelen kínálkozó lehetőséget. Vadul jobbra rántotta a kormányt, bevágódott a sörszállító elé, amelynek a sofőrje kénytelen volt csikorgó kerekekkel teljes erőből fékezni, hogy össze ne ütközzenek. Míg Curt a volánnal küszködött, hogy a kocsi ne faroljon meg, Steve kidugta az ablakon a revolver csövét, célba vette a velük egy vonalban haladó Stapletont.

Mielőtt meghúzhatta volna a ravaszt, az orvos hirtelen fékezett, és eltűnt a szemük elől.

- A pokolba! - kiáltott fel Curt, és rögtön elkapta a lábát a gázpedálról. - Hová tűnt?

- Azt hiszem, mögöttünk van - válaszolta a fejét az ablakon kidugva Steve.

Pár másodperccel később Stapleton felbukkant Curt mellett, és csúfondárosan odamutatta kimerevített ujját. Curt vadul káromkodott, megpróbálta leereszteni az ablakot, és közben azt üvöltözte Steve-nek, .hogy lője le a mocskos disznót.

Steve ha nehezen is, de át tudott nyúlni előtte, Stapleton azonban addigra már megelőzte őket.

- Kapaszkodjatok! - üvöltötte Curt, és hirtelen gyorsított, de mihelyt másodszor is sikerült beérnie az orvost, az balra váltott, a szomszédos sávban támadt üres helyre. Curt követte, de addigra a rés már bezárult - taxi vágódott hangos csattanással a furgon oldalának. Curt a visszapillantó tükörben látta, hogy az ütközéstől a kocsi megpördül, átcsúszik a szemközti sávba, és rögtön hallotta is a többszörös karambol robaját.

- Jézusom! - szörnyülködött a mindent tisztán látó Steve.

- Vigyázat! Megint balra tart! - kiáltotta Curt. Alighogy sávot váltott, Stapleton széles ívben bekanyarodott, és áttért az Ötvenegyedik utcára.

- A francba! - Curt a fékbe taposott, és a kormányt balra rántva követte, de a heves manővertől megcsúszó kocsi két parkoló járműnek is nekiütközött, mielőtt sikerült egyenesbe hoznia.

Stapleton addigra már jócskán megelőzte őket, tekerés közben egyenletesen imbolygó hátát látták csupán.

- Ez soha nem fárad el? - kérdezte Curt, és a gázra taposva utána száguldott.

A Második sugárútnál pirosat kapott, de nem törődött vele, a kürtöt nyomva, vad káromkodással bevágódott a kereszteződésbe. Steve rémülten kucorodott le mellette, mivel ő volt leginkább kitéve annak, hogy a keresztbe jövő járművek összelapítják.

- A te seggedbe! - kiabált vissza Curt egy különösen felháborodott sofőrnek. Ha csak hajszállal is, sikerült elkerülnie az összeütközést, átjutott a Második sugárúton, és újból gyorsított. Stapleton már a Harmadik sugárút sarkánál volt, várta, hogy szabad utat kapjon.

- Most elkapjuk! - mondta dühösen Curt.

A közlekedési lámpa zöldre váltott, Stapleton tovább indult, ő pedig padlóig nyomott gázzal, óránként nyolcvan kilométeres sebességgel száguldott utána. Mindenképpen át akart érni a kereszteződésen, mielőtt a lámpa ismét pirosra vált, és kiszáradt a szája, mert érezte, hogy nagyon nehéz lesz. Magában azért imádkozott, nehogy az útjába kerüljön egy zöldjelzésre azonnal induló, északnak tartó taxi.

Baj nélkül túljutottak a Harmadik sugárúton, és Stapleton már csak fél háztömbnyire volt tőlük. De hiába csökkentette Curt a távolságot, egy járda mellől sebesen induló gépkocsi közéjük vágott. Egészen közel került hozzá, dühösen beletenyerelt a kürtbe, de a kocsi vezetője nem vett tudomást róla. Elöl Stapleton már a Lexington sugárutat keresztezte.

- Ez nem igaz! - üvöltötte Curt. A fékbe taposott, és dühében teljes erőből rávert a volánra. A saroknál voltak, de az előttük haladó szabályszerűen megállt, mert a lámpa sárgára váltott. - Kifogtuk az egyetlen New York-i autóst, aki hajlandó sárgánál megállni! - Indulatosan a hajába túrt. Ha jól meglököm, félre tudom tolni.

- Nézd meg ezt a forgalmat! - tiltakozott Steve. A Lexingtoni sugárúton keresztben összefüggő kocsisor haladt. - Nem tudunk átjutni közöttük. A következő lámpánál majd elkapjuk.

Curt dühösen morgott ugyan, de nyugton maradt, nem kockáztatta meg a lehetetlent.

- Hadd szálljak ki! - kiabálta a két első ülés között kapaszkodó Jurij, mihelyt észrevette, hogy megálltak. Steve Curtre pillantott, mire az megvonta a vállát, és bólintott: Steve gyorsan kiszállt, és megvárta, hogy remegő lábakkal Jurij is kövesse.

- Este találkozunk! - kiáltott az orosz után Curt. - Valamikor tizenegy körül. Készen leszel addigra?

- Készen! - ígérte a félelemtől reszelős hangon Jurij.

Mihelyt a lámpa zöldre váltott, Curt erősen megnyomta a dudát. Az előttük lévő kocsi kényelmesen balra kanyarodott, Curt nem győzte kivárni a manővert, türelmetlenül a gázra lépett, és félrelódította az útból a másik kocsit.

- Megérdemli! - kiáltotta, és a dühösen tiltakozó vezetővel mit sem törődve nyugatnak száguldott. A távolban Stapleton zöldet kapott, és a Park sugárutat keresztezte éppen. Steve aggódva húzta össze magát a száguldó kocsi első ülésén - nem tudta, mi fog történni, ha elérik a kereszteződést, csak abban volt biztos, hogy nem jutnak át időben. Szerencsére, elég távol voltak a lámpától, amikor az sárgáról pirosra váltott, és Curt kénytelen volt újból fékezni. Az északnak tartó forgalom erős volt, és mivel ezúttal az ő oldala került veszélybe, nem kockáztatta meg azt a manővert, amelyet a Második sugárútnál végrehajtott. Amíg várakoztak, Stapleton jobbra, a Madison sugárútra kanyarodott.

- Átkozottul dühös leszek, ha elveszítjük! - morogta Curt.

- Biztosan a park felé megy - válaszolta Steve. - Nyilván valahol az Upper West Side-on lakik.

- Igazad lehet. Mit csinálunk, ha behajt a parkba?

- Követjük, hacsak nem tévesztjük szem elől. A parkban mindig sok a bicikli, a srácok majd szereznek egyet. - Steve hátrafordult, a vad száguldástól kissé megszeppent, elcsöndesedett skinheadek felé.

- Ki van a legjobb formában ahhoz, hogy biciklizzen? - kérdezte.

A csapat tagjai egy emberként Kevinre mutattak.

- Igaz?

- Azt hiszem elég jó formában vagyok.

A szabad jelzésre Curt vadul nekilódította a kocsit, Steve pedig gyorsan előrefordult, és amennyire csak tudott, megkapaszkodott a műszerfalban.

A Madison sugárútnál, mivel a lámpa nekik kedvezett, Curt villámgyorsan fordult, mire a csövek a fiúk vad káromkodása közepette átgördültek egyik oldalról a másikra. Az Ötvenkettedik utcánál ismét meg kellett állniuk az áthaladásra várakozó kocsik mögött.

- Mintha a következő lámpánál látnám - mondta Steve.

- Igazad van. A busz és a tartálykocsi között. Jézusom! Ez a fickó semmitől sem fél.

A lámpa váltott, újból nekilódultak.

- Mit csináljak? - kérdezte elkeseredve Curt. - Ilyen forgalomban nem fogom utolérni.

- Tudjuk az otthoni telefonszámát. Talán az lenne a legjobb, ha felhívnánk, és valahogy kiszednénk belőle a címet. Valamelyikünk akár azt is mondhatja neki, hogy Jurij Davidov. Arra már csak előbújik - vetette föl Steve.

- Lehet, hogy még sor kerül rá - fogadta el az ötletet Curt. - De most mit csináljunk?

- Menjünk az Ötödik sugárút és a Central Park South sarkára!

- Azt is megpróbálhatjuk. - Curt ezért a javaslatért már csöppet sem volt oda.

A forgalom által megengedett legnagyobb sebességgel haladtak északnak. Piros lámpát nem kaptak, egyszer sem kellett megállniuk, de ez nem sokat segített rajtuk, mert az előttük járó Stapleton ugyanúgy kifogta a zöldhullámot. Az Ötvenhetedik utcát keresztezték éppen, amikor Steve észrevette, hogy a doktor nyugatnak tart.

- A francba! - szitkozódott Curt. Túl késő volt ahhoz, hogy kanyarodni tudjon.

- Semmi gond - nyugtatta Steve. -. Menj tovább, és próbáld meg az Ötödik és a Central Park West sarkán.

Az első utca, amelyen balra tudtak kanyarodni, a Hatvanadik volt, de a célnak ez is tökéletesen megfelelt, mivel a Grand Army Plaza északi, a parkhoz csatlakozó részén vezetett: Curt keresztezte az Ötödik sugárutat, oldalra húzódott, és a park egyik útját a járműforgalom elől lezáró, a rendőrség által felállított fakerítésnél állt meg.

- Úgy látom, van bőven kerékpár, akár válogathatunk is közöttük - mondta Steve, és igyekezett minél vidámabb hangot megütni. A parkot ellepték a biciklisták, gördeszkások, kocogók. - Az a legjobb, hogy egy szál zsarut sem látok.

Curt hátra, Sherman tábornok lovas szobra és a Pulitzer-szökőkút felé figyelt, ahol a Plaza Hotel előtt hatalmas volt a torlódás, személygépkocsik, buszok, teherautók tülekedtek kusza összevisszaságban.

- Egyszerűen lehetetlen! - kiáltott fel elégedetlenül. - Tudtam, ha szem elől tévesztjük, annyi esélyünk lesz megtalálni, mint tűt a szénakazalban.

- Ha utánamegyek és beérem, mit csináljak? - kérdezte Kevin.

- Nagy szerencse kell hozzá, hogy utolérd - válaszolta Curt. - A pasas igazi profi.

- Lehet, hogy megáll valahol. Sosem tudhatod - vitatkozott Steve.

- Ez igaz. Add oda Kevinnek az egyik Glockot, és ami még fontosabb, az egyik telefont, hogy kapcsolatban tudjon maradni velünk!

Steve hátrafordulva odanyújtotta a fegyvert és a telefont Kevinnek, aki mohón kapott utánuk, és boldogan tette őket zsebre.

- Máris menjek, szerezzek egy biciklit? - kérdezte.

- Nem! - intette türelemre Curt. - Addig nem csinálunk semmit, amíg meg nem látjuk azt a csirkefogót! Könnyen lehet, hogy áttérünk a B-tervre. Minél tovább gondolkodom azon, hogy fel kellene hívni, és Jurijként bemutatkozni neki, annál jobban tetszik az ötlet.

Alig fejezte be a mondatot, Steve lelkesen felkiáltott. - A szentségit! Ott van! - Egy kerékpárosra mutatott, aki nem egészen háromméternyire száguldott el mellettük.

- Igazad van! Indulhatsz, Kevin! - adta ki a parancsot katonájának Curt.

Kevin azonnal kiugrott a furgonból, és inaszakadtából rohanni kezdett.

Curt és Steve figyelte, amint az izmos fiatalember nehéz DocMartens csizmájában is könnyedén átugorja a rendőrségi útakadályt, és egy kerékpáros felé száguld, aki a szökőkútnál áll. Az illető oldalra dőlve ivott, de az egyik lábát benne tartotta a kengyelben. Úgy nézett ki, ahogy a biciklisek nagykönyvében meg van írva: sisak, egybeszabott biciklismez, vastag, bélelt kesztyű volt rajta.

Kevin pillanatig sem habozott - egyetlen szó nélkül megmarkolta a kerékpárt, és a gazdáját oldalra lökve magához rántotta.

Már átlendítette a lábát a másik oldalra, és indulni akart, amikor a férfi magához tért, és elkapta a kormányt. Kevin összeszorította hatalmas öklét, és az arcába vágott, amitől az ájultan elterült.

- Jaj! - kiáltott fel Steve. - Szép ütés volt!

Az incidens olyan rövid idő alatt zajlott le, hogy bár rengetegen tartózkodtak a környéken, csak kevesen figyeltek fel rá, és ők is a biciklis segítségére siettek, senki nem vetette magát Kevin után, aki a pedált vadul tekerve Stapleton nyomába eredt. Mivel még világos volt, könnyen szemmel tudta tartani.

- Legalább ez simán ment - állapította meg Steve. - És most? Mi legyen? Ülünk itt és várunk?

Curt körbehordozta a tekintetét, mintha a környező házak, járművek látványától várta volna a választ, és pár másodpercnyi gondolkodás után megrázta a fejét.

- Nem, azt hiszem, jobb, ha a Central Park Westre megyünk. Ha Stapleton az Upper West Side-on akar továbbmenni, ott kell kijönnie a parkból.

Sebességbe kapcsolt, és viszonylag lassan, kényelmesen elindult a Central Park Southon. Pár méter megtétele után elővette a mobiltelefonját, megnézte, hogy be van-e kapcsolva, és maga elé helyezte a műszerfalra.

20. FEJEZET

Szerda, október 20. 18.30

Stapleton fölegyenesedve, feszes derékkal, kezét a kormányról levéve suhant végig a park elsárgult levelektől borított útján. Nem messze már látszott a Central Park West, a Százhatodik utcai kijárat.

Nagyon élvezte a hazafelé tartó utat. Az idő csodálatos volt, pontosan olyan, amilyenre számított. Az Első sugárúton végighajtani ezúttal sem volt könnyű, ennek ellenére pezsdítően hatott rá. A Pulitzer-szökőkútnál már remekül érezte magát, és kis időre megállt, hogy gyönyörködjön a Bőség meztelen, csillogó, allegorikus szobrában. Az út legremekebb szakasza azonban, mint mindig, ezúttal is a parkon átvezető volt. Mihelyt átvágott a bejárat körül csoportosuló embereken, azonnal nagyobb sebességre kapcsolt, és nem sokkal később úgy érezte, mintha álmában repülne.

Megvárta, hogy a lámpa szabadra váltson, és a forgalmas sugárúton átkelve begördült az utcájukba. Már a végső, levezető szakasznál tartott, és változatlanul energikusan, de mindenfajta erőlködés nélkül kerekezett tovább. A kosárlabdapályánál megállt - a játék, ahogy remélte, már elkezdődött. Warren és Flash éppen egymás ellen kergette a labdát.

- Hé, doki! Akarsz velünk izzadni? - kérdezte Warren. - Gyerünk ember, öltözz át gyorsan, és gyere!

- Remélem, jó formában vagytok, mert én ma hárommal is felérek! - kiabált vissza Stapleton.

- Nocsak! - szólt közbe Spit, a fiatalabb játékosok egyike, akit Warren ajánlott be a társaságba. - Úgy látszik, a doki ma keményre veszi a formát!

- Majd meglátod, milyen keményre! - Stapleton fürgén továbbindult, alig várta már, hogy lent legyen a pályán. A kormány fölé görnyedve tekerte a pedált, közben azon gondolkodott, taxival menjen-e Laurie-ért, mint ígérte, vagy maradjon inkább a biciklinél. Az utóbbi megoldás sokkal vonzóbbnak tetszett, ugyanakkor szeretett volna a lány kedvére tenni. A két lehetőség között viaskodva egy sötét mellékutcából kivágódó kerékpárost vett észre - csak azért figyelt fel rá, mert észrevehetően imbolygott, mintha nagyon fáradt lenne, vagy valamilyen sérüléssel bajlódna. Figyelte, hogy lássa, nincs-e szüksége segítségre, de hamar meggyőződött arról, hogy nincs, mert az illető mobiltelefont vett elő, és miután megnyomta az utcai átkelőt védő közlekedési lámpa gombját, és szabad jelzést kért, füléhez emelte a készüléket. Eldöntve, hogy marad a taxinál, Stapleton a vállára kapta imádott kerékpárját, és belépett a házukba. Annyira lelkes volt, úgy sietett, hogy kettesével vette a lépcsőfokokat. Az ajtót kinyitva sietve betolta, az előszobafalnak támasztotta a biciklit, és menet közben dobálva le magáról a ruhát, a hálószobába rohant.

Sajnos, kellett néhány perc, hogy megtalálja a felszerelését, de miután előkerült, villámgyorsan kapkodta magára. Miután a sötétkék Nike homlokpánt is a helyére került, belebújt kámzsás melegítőfelsőjébe, és a konyhába sietett, hogy igyon egy kis vizet. Akkor szólalt meg a telefon.

Stapleton komoly harcot vívott magával, nem tudta eldönteni, felvegye-e. Első gondolata az volt, hogy ráhagyja a hívást az üzenetrögzítőre, de azután eszébe jutott, hogy otthon leginkább Laurie szokta hívni, és inkább odaszaladt a készülékhez.

- Halló! - szólt bele vidáman, de választ nem kapott. Többször is hallózott még, ám ezúttal is - akárcsak korábban az intézetben - vízeséshez hasonló morajt hallott, és távoli dudálást. Dühösen rakta vissza a helyére a kagylót.

Már kifelé tartott a konyhából, amikor a készülék másodszor is megszólalt, és számítva rá, hogy az előző hívást valamilyen műszaki hiba akadályozta meg, visszament, újból felkapta a kagylót. Megörült, amikor Laurie hangját hallotta.

- Pár másodperce is te hívtál? - kérdezte.

- Nem - válaszolta a lány.

- Na mindegy. Mi újság? Éppen indultam a pályára.

- Több eszem van, semhogy megpróbáljalak visszatartani - évődött a lány. - Csak azt akarom mondani, hogy Lou ma este nem ér rá, ketten leszünk.

- Az ő vesztesége az én nyereségem - válaszolta Stapleton.

- Hízelgő! Egyébként felajánlotta, hogy odaszól az étterembe. Szeretik, úgyhogy biztosan remek kiszolgálásban lesz részünk.

- Jól hangzik. Mondd, jelentkezett Paul?

- Nem is hallottam róla azóta, hogy elviharzott - válaszolta Laurie.

- Remek.

- Akkor nyolckor!

- Lehet, hogy picit késni fogok - mondta Stapleton. - Ígérem, egy meccset fogok csak játszani, és felhívlak, mielőtt indulok.

- Rendben. És ne felejtsd el: nincs bicikli! - figyelmeztette a lány.

- Értettem!

Stapleton a gardróbba rohant, felrántotta a sportcipőjét, de olyan türelmetlen volt, hogy be sem kötötte, egyből az ajtó felé iramodott. Berántotta, és már éppen rá akarta fordítani a kulcsot, amikor hallotta, hogy lentről a nevén szólítják. Mivel nem ismerte meg a hangot, áthajolt a korláton, hogy lássa, ki keresi. Három férfi nézett fölfelé a földszintről, és mihelyt megpillantották, azonnal fölfelé indultak. Futó léptekkel közeledtek, nehéz csizmáik hangosan koppantak a kövezeten. Kék egyenruhás, szőke tűzoltó vezette őket.

Stapleton szaglászni kezdett, nem érez-e füstöt, és még a lakásba is visszadugta a fejét, de odabent sem talált semmi gyanúsat. Amikor újból áthajolt a korláton, a szőke férfi éppen rákanyarodott az utolsó lépcsőszakaszra. Ahelyett, hogy csákány, vagy egyéb, tűzoltáshoz használatos eszköz lett volna nála, revolvert szorongatott a kezében.

Stapleton nem értette, mit akarhat, és zavartan hátrálni kezdett az ajtó felé. A másik két férfi nem tűzoltó-egyenruhát, hanem fekete bőrdzsekit viselt, és kopaszra volt borotválva a feje. Annak, amelyik a sort zárta, géppisztoly volt a kezében.

Curt néhány lépésnyire állt meg az orvostól, és szigorúan összevonta a szemöldökét.

- Maga ugye Jack Stapleton? - kérdezte, alaposan megnézve magának az orvost.

- Nem. Eggyel feljebb lakik - válaszolta Stapleton. A lakásba hátrált, és megpróbálta becsukni az ajtót.

Curt egyetlen lépéssel ott termett, és lábát a küszöb mögé rakva megakadályozta benne. Meglökte az ajtót, mire az orvos hátratántorodott, és belépett, szorosan a nyomában a két skinheaddel. Annak, amelyiknél géppisztoly volt, tetovált horogkereszt éktelenkedett a homlokán. Curt tekintete villámgyorsan végigpásztázta a spártai egyszerűséggel berendezett szobát, majd ismét Stapletont vette szemügyre. Nem látszott rajta, de meglehetősen zavarban volt.

- Azt hiszem, maga Jack Stapleton - mondta.

- Nem. Billy Rubin vagyok - válaszolta az első eszébe jutó nevet kivágva az orvos: - Jack pontosan fölöttem lakik - tette hozzá, és a plafonra mutatott.

- Kapitány, a folyosón egy bicikli van a falhoz támasztva - szólt közbe Mike.

- Láttam - válaszolta Curt anélkül, hogy a tekintetét egyetlen pillanatra is levette volna Stapletonről. - A lakás viszont nem úgy néz ki, mint egy orvosé, és ennek a fickónak a ruhája is elég fura. Nézzetek körül, hátha találtok levelet, vagy bármit, amin rajta van a neve!

- Ha akarják, szívesen átadom az üzenetüket Jacknek - ajánlotta Stapleton. A tekintete ide-oda ugrált, hol a Curt kezéből rámeredő revolvert, hol Carl géppisztolyát nézte.

- Köszönjük, okos fiú! - vetette oda Curt. - Maradj csak ott, és ne csinálj meggondolatlanságot! Stapleton fejében megfordult, hogy berohan a hálószobába, és kiugrik az ablakon, de gyorsan el is vetette az ötletet, mint használhatatlant, ugyanis a harmadik emeleten lakott, és a ház külső falán végigfutó tűzlépcsőn kötött volna ki.

- Miért keresik? - kérdezte.

- Van egy kis elintéznivalója az Árja Népi Hadsereggel - válaszolta Curt. - Komoly ügy.

- Biztos vagyok benne, hogy Jacknek semmi köze sincs semmiféle hadsereghez. A leghatározottabban ellenzi a háborút, és mindenfajta erőszakot.

- Pofa be! - intette csendre az orvost nemes egyszerűséggel Curt.

- Találtam valamit! - újságolta a hálószoba ajtajában felbukkanó Mike. Stapleton nadrágját tartotta a kezében, és a farzsebben lapuló levéltárcáját rángatta ki éppen belőle. Miután sikerült, szétnyitotta, és nagyot füttyentett, észrevéve a törvényszéki orvosi igazolványt. Curt elé akarta tartani, hogy ő is lássa, de a parancsnoka ingerülten rászólt:

- A nevét ellenőrizd. az isten szerelmére!

- Talán nyugodtan is megbeszélhetnénk a dolgot - próbálkozott Stapleton.

- Nincs mit megbeszélni! - utasította vissza az ajánlatot Curt.

- Itt a jogosítványa! Jack Stapleton névre szól! - jelentette Mike.

- Jack elég gyakran nálam szokott átöltözni. - Még mielőtt kimondta volna, Stapleton már érezte, mennyire nevetségesen hangzik ez az érv.

A lépcsőház felől hirtelen nehéz csizmák dübbenése hallatszott, egy pillanattal később pedig Steve figyelmeztető kiáltása:

- Várj, Curt! Félreértés történt!

Curt értetlenül összébb rántotta a szemöldökét, és pillanatra a nyitott ajtóra nézett, de rögtön vissza is kapta a tekintetét Stapletonre. Pár másodperccel később Steve, Kevin és Clark lépett a szobába, szorosan a nyomukban pedig még három alak, akik szintén úgy helyezkedtek el, hogy mindenkit szemmel tudjanak tartani, és határozottan figyelmeztették a bent tartózkodókat, hogy meg ne merjenek moccanni.

A kiáltás hallatán Curt megpördült, és három automata pisztollyal találta szemközt magát.

- Eszedbe ne jusson! - figyelmeztette Warren, és nyugodtan célba vette.

Néhány feszült pillanatig síri csönd volt a szobában.

- Oké, Spit! - törte meg a hallgatást Warren. - Vedd el a fegyvereiket!

Spit a pisztolyt lövésre készen tartva előre lépett, begyűjtötte a revolvert és a géppisztolyt is, majd szó nélkül visszatért a helyére.

- Most pedig mindenki arccal a falnak! - Hogy szavainak nagyobb nyomatékot adjon, Warren a pisztolyával mutatta is, merre forduljanak. Curt megmerevedett, arcán ádáz kifejezés jelent meg. - Vagy azt csinálod, amit mondok, ember, vagy vége a dalnak! - figyelmeztette Warren. - Megértetted?

- Sajnálom, kapitány! - kért elnézést a barátjától Steve. - A semmiből bukkantak elő, egyik pillanatról a másikra ott voltak a nyakunkon.

- Pofa be! - üvöltött rá Warren. - Nem dumapartira jöttünk!

Curt a kezét csípőre rakva, dacos, kihívó tartással állt a falhoz.

- Spit! Motozd meg őket! - adta ki az újabb parancsot Warren.

Spit lerakta a fegyvereket, és sorban végigtapogatta a fal mellett állókat, nincs-e náluk elrejtve még valami. Mivel semmit nem talált, megrázta a fejét, és visszaállt Warren mellé.

- Rendben van. Megfordulhattok!

Végrehajtották az utasítást, és Steve kivételével, aki halálra volt rémülve, kihívó, szemtelenül unott arccal néztek a feketére.

- Nem, tudom, honnan kerültetek elő, fehér mocskok, de nem is érdekel - mondta Warren: - A lényeg, hogy semmi keresnivalótok ezen a környéken. A fegyvereitek itt maradnak, ti elmehettek. Senki nem fog jégre tenni senkit.

- Pillanat, Warren! - szólalt meg Stapleton. - Szerintem értesíteni kellene a rendőrséget.

- Pofa be! - torkollta le a barátja ugyanolyan hevességgel, mint amilyennel korábban Steve-be is beléfojtotta a szót.

Stapleton vállat vont, és hátrébb húzódott. Elég jól ismerte Warrent, hogy tudja, mikor van úgy felháborodva, hogy nem érdemes tovább hergelni. Most ilyen volt.

- Kapjátok össze magatokat, és hordjátok el innen a fehér seggeteket! Ha még egyszer meglátom valamelyikőtöket a környéken, annak annyi. Most még békében elmehettek, kérdezősködni sem fogunk. De figyelünk rátok! Megértettétek?!

- Warren! - próbálkozott újból Stapleton. - Én...

A néger villámgyorsan megpördült, és fenyegetően rászögezte a mutatóujját. - Azt mondtam, hogy pofa be! - mondta vicsorogva.

Az orvos még egy lépést hátrált - soha nem látta még ennyire dühösnek.

- Flash! - folytatta pár másodpercnyi szünet után az előzőnél valamivel nyugodtabb hangon Warren. - Kísérjétek ki őket Spittel, és győződjetek meg róla, hogy eltűnnek a környékről! Nekem még van egy kis megbeszélnivalóm a dokival.

Miután a többiek távoztak, némán szembefordult Stapletonnel. Az orvos a vészjósló tekintet súlya alatt összerándult, fogalma sem volt róla, mit akar mondani a barátja.

A pisztolyt bal kezébe áttéve Warren a jobbjával gyors egymásutánban többször is vállon ütötte, míg végül már nem tudott hová hátrálni, és ráesett az ágyra.

- Hogy csinálhattál ilyet, doki?! - kérdezte fenyegetően fölé magasodva. - Két év óta nem okoztál ekkora bajt. Már azt hittem, megjavultál, és tessék, hirtelen itt ez a mai eset! Komolyan mondom, nem teszel jót a környéknek!

- Sajnálom - védekezett Stapleton.

- Sokat ér a megbánás, ha pár kölyök feldobja miattad a talpát - folytatta Warren. - Mit akartak tőled ezek a szemetek? A francba! Nem viccből volt náluk a Kalasnyikov! Ha elkezdenek tüzelni, sok embert megöltek volna.

- Kalasnyikovot mondtál? - kérdezte a géppisztolyra nézve Stapleton.

- Miért? Azt hiszed, túlreagálom a dolgot?

- Hol gyártották?

- Miféle kérdés ez, ember?! - háborgott Warren. - Számít, hogy milyen gyártmányú?

- Ha bolgár, akkor igen.

Warren szúrós pillantást vetett az orvosra, de aztán a Carltól elvett géppisztolyhoz lépett. A csövénél fogva fölemelte, vetett rá egy pillantást, és odavitte Stapletonnek.

- Igazad van, bolgár gyártmány. Miért fontos ez? - kérdezte.

- Nem vagyok egészen biztos a dologban, de lehet, hogy köze van Laurie új barátjához.

- Ez nem hangzott valami, biztatóan. Összevesztetek Laurie-val?

- Tulajdonképpen nem, és azt hiszem, az új barát már lapáton van. Várj, hadd magyarázzam meg! - kérte Stapleton. Röviden beszámolt Paul Sutherlandről, elmondta, hogyan sértette meg délután, mire Sutherland nyíltan megfenyegette, és azt is elmondta, hogy Laurie szerint a férfi bolgár gyártmányú Kalasnyikovokkal kereskedik. Mire a történet végére ért, Warren haragja lelohadt.

- Azt hiszem, nem számíthattál arra, hogy ezek a fickók a lakásodon fognak felbukkanni - mondta.

- Persze, hogy nem. Azt sem tudom, hogyan derítették ki a címemet.

- Félek ezektől a fehér mocskoktól - vallotta be Warren.

- Én is. A szőke tűzoltó-egyenruhás valami Árja Népi Hadseregről beszélt. Hétfőn hallottam először a nevet egy FBI-ügynöktől, aki rájuk vadászik. Hallottál már róluk?

- Soha.

- Akkor miért engedted el őket? - kérdezte Stapleton.

- A rendőrség, és valószínűleg az FBI is örült volna, ha elkaphatja ezt a díszes társaságot.

- Azért nem érted, mert hiába laksz itt, egészen más világban élsz - válaszolta Warren. - Nem tudsz semmit az ilyen bandákról, nem ismered a viselkedésüket. Amikor futni hagytam őket, a környéken lakókra gondoltam, nem arra, hogy mit akar a rendőrség, vagy az FBI. Nem akartam, hogy bármelyiküknek baja essen. Nem azért, mert sajnálom ezeket a mocskokat, hanem mert abból csak még nagyobb baj lenne. Visszajönnének, így viszont, amennyire ismerem őket, nem fognak. Élni és élni hagyni - bizonyos értelemben ők is ezt vallják.

- Ezen a téren kénytelen vagyok meghajolni a tapasztalataid előtt - válaszolta Stapleton.

- Azt hiszem, nincs más választásod. - Warren mélyen beszívta a levegőt, és lassan, fokozatosan engedte ki. - Mit szólnál egy kis ugráláshoz? Van még kedved hozzá?

- Azt hiszem, nagyobb szükségem van rá, mint bármikor. - Stapleton reszkető lábakkal felállt. - Ne számíts rá, hogy sok hasznomat veszitek! Légnyomást kaptam, pedig nem is robbant gránát.

Warren felnyalábolta a fegyvereket, és előrement, Stapleton pedig bezárta maguk mögött az ajtót.

- Köszönöm, hogy jöttél, amikor a legnagyobb szükségem volt rád - mondta már a lépcsőn lefelé menet. - Korábban is megtetted, úgyhogy most rajtam a sor.

- Na, azt megnézem magamnak! - válaszolta nevetve Warren.

Stapleton becsöngetett Laurie-hoz, aztán megfordult, és jó hangosan ráköszönt Debra Englerre. A kíváncsi szomszédasszony hangosan becsapta az ajtót, ami nem kis fegyvertény volt, mivel csak résnyire nyitotta ki, annyira, hogy ki tudja elégíteni a kíváncsiságát. Stapleton elégedetten fordult vissza, és vidáman intett a kémlelőnyíláson kipillantó Laurie-nak. Egy pillanattal később már hallotta is a visszahúzódó zárnyelv kattanását.

A lány a Sutherlanddel történt veszekedés ellenére remek hangulatban volt - lelkesen megölelte Stapletont, mielőtt visszament a hálószobába az órájáért és az ékszereiért. Tom-2 hízelkedve a férfi lábához dörgölőzött, addig nem is hagyta abba, amíg meg nem kapta a simogatást.

- Remélem, taxival jöttél! - kiáltotta a hálószobából Laurie.

- Nem.

A lány kidugta a fejét az ajtón, és vádló pillantást vetet, Stapletonre.

- Pedig megígérted!

- Warren hozott el - válaszolta a férfi. - Meghívtam őt is. Remélem, nem bánod.

- Persze, hogy nem! Natalie is jön?

- Nem, csak Warren. Hogy őszinte legyek, tulajdonképpen magát hívta meg. Tudod, azután, hogy telefonáltam, elég komoly kellemetlenségem volt.

- Mi történt?! - Laurie már visszatért a hálószobából, és a hangja őszinte aggodalomról árulkodott. Ismerte annyira Stapletont, hogy megérezze, ami történt, jóval, több hétköznapi kellemetlenségnél.

- Hogy Warrent idézzem, nem sok kellett hozzá, hogy az Árja Népi Hadsereg jégre tegyen.

- Tessék?! - Laurie annyira megdöbbent, hogy a kérdés után a száját is nyitva felejtette.

Stapleton röviden összefoglalta, mi játszódott le a lakásban. Amikor a fegyverekhez, és Warren váratlan felbukkanásához ért, a lány rémülten a szájához kapta a kezét.

- Jóságos isten! - kiáltott fel. - Miért mentek hozzád? Úgy értem... Én boncoltam Brad Cassidyt, úgyhogy inkább engem kellett volna megtámadniuk. Más kapcsolatról nem tudok az Árja Népi Hadsereg, és közöttünk.

- Nem hiszem, hogy Brad Cassidy miatt volt - válaszolta Stapleton. - Nem is lehetett, hiszen semmi közöm hozzá. Hogy őszinte legyek, én inkább Paul Sutherlandre gondolok.

Laurie elfehéredő arccal kapta vissza a szája elé a kezét.

- Várj! Semmilyen bizonyítékom nincs rá - figyelmeztette a férfi. - Egyszerűen próbálom megfejteni, mi történt, és más egyelőre nem jutott az eszembe, pedig már jó ideje gondolkodom rajta. Csak azért említettem a dolgot, mert ha a leghalványabb esély van rá, hogy igaz, tudnod kell.

- Egyáltalán, hogyan jutott az eszedbe? - kérdezte a lány. Stapleton elmesélte, hogy Warren bolgár gyártmányú Kalasnyikovot vett el a támadóitól, és felidézte Sutherland burkolt fenyegetését. Miután befejezte, lazán vállat vont.

- Tudom, hogy bizonyítéknak mindez édeskevés, de ez van!

Laurie lesújtva beleroskadt szecessziós, szemet gyönyörködtető foteljébe, és a térdére könyökölve elkeseredetten a tenyerébe hajtotta a fejét.

- Ne hülyéskedj! - mondta Stapleton, és mellé lépve bátorítóan vállon veregette. - Az egész csak feltételezés.

- Lehet, de van benne logika - válaszolta Laurie, és mélyet lélegezve megázta a fejét. - Egyszerre túl sok minden összejött, nem gondolod?

- Álljon meg a menet! - Hogy megnyugtassa, a férfi óvatosan megpaskolta a vállát. - Ne hagyd, hogy ez a kis közjáték elrontsa az esténket! Gyere, érezzük jól magunkat!

- Biztos vagy benne, hogy ezek után van kedved bárhová elmenni?

- Természetesen! - válaszolta eltökélten Stapleton. - Gyere! Ne várakoztassuk tovább Warrent és Spitet!

- Hol vannak?

- Lent, a kocsijukban. Warren ragaszkodott hozzá, hogy eljöjjön, és erősítést is hozzon, hátha az Árja Népi Hadseregnek eszébe jut még valami.

- Miért nem figyelmeztettél, hogy odalent vár?! - kérdezte Laurie, és talpra szökkenve berohant a fürdőszobába.

- Mondtam, hogy ő hozott el - felelte Stapleton, és közben lehajolt, hogy újból megsimogassa a lába körül ólálkodó macskát.

- Ki az a Spit? Vagy jobb, ha nem kérdezem? - érdeklődött Laurie.

- Az egyik állandó kosarasunk.

Lifttel mentek le a földszintre, és a házból kilépve közvetlenül a bejárat előtt találták Warrent és Spitet. Laurie hosszan megölelte Warrent, akit már hónapok óta nem látott.

- Istenien nézel ki, asszony! - mondta a férfi, miután eltolta magától, és alaposan megnézte a lányt.

- Te is, ember! - válaszolta Laurie, az "ember" szót külön hangsúlyozva. Warren hatalmasat nevetett, és bemutatta a lánynak Spitet. Spit szemmel láthatóan zavarban volt - első ízben azóta, hogy Stapleton megismerte. Amire ugyancsak nem volt még példa, a tökéletes tisztelet jeleként a baseballsapkáját is megfordította, hogy előrenézzen a simlédere.

- Szóval, hol az az étterem? - kérdezte Warren. - Piszkosul éhes vagyok.

- Gyerünk! Mutatom az utat! - válaszolta Laurie.

Gyorsan, fennakadás nélkül jutottak el az étterembe. Warren ragaszkodott hozzá, hogy Stapleton és Laurie az ő kocsijába üljön, Spit pedig hátvédként követte őket. Indulás után megtárgyalták a Stapleton lakásában lejátszódó eseményeket, de rövidre fogták a szót, és anélkül, hogy összebeszéltek volna, sürgősen szórakoztatóbb témákra váltottak. Laurie-t különösen az érdekelte, hogy mi van Natalie Adamsszel, Warren barátnőjével, akit szintén hosszú ideje nem látott, és őszintén örült, amikor azt hallotta, hogy változatlanul remekül kijönnek egymással.

Little Italyben - mint mindig - ezúttal is nehezen lehetett parkolóhelyet találni, de Warren nem csinált nagy ügyet belőle. Fenekétől megfosztott szemetes tartályával gyorsan lefedte az étteremhez legközelebb lévő csapot, és beállt elé. Spit - mivel eleve úgy beszélték meg, hogy nem tart velük az étterembe - készséggel vállalta a párhuzamos parkolás főbenjáró vétségét.

Stapleton elbűvölve nézett körül a teremben. Nemcsak a fűszeres ételek ínycsiklandozó aromája tetszett neki, hanem a Velencét ábrázoló, fekete alapú selyemképek, a szőlőindás fali rácsozat, és a hagyományos piros-fehér kockás abroszok is. Még a minden asztalon megtalálható banális, Chiantis-üvegbe állított gyertyák ellen sem volt kifogása.

- Remélem, van asztalfoglalásunk - mondta a zsúfolt helyiségben körbepillantva Warren. Harminc asztal lehetett odabent, de egyiknél sem volt szabad hely.

- Lou megígérte, hogy ideszól - válaszolta Laurie. Megpróbálta felhívni magára a fürgén ide-oda cikázó pincérek figyelmét, hogy megkérje valamelyiket, szóljon a teremfőnöknek, Mariának, de mielőtt bármelyikkel is beszélni tudott volna, Maria maga találta meg őket.

Lelkesen egymás nyakába borultak Laurie-val, és miután a lány bemutatta neki Stapletont és Warrent, Maria őket is megölelte.

- Kár, hogy Lou nem tudott jönni - sajnálkozott. - Túl sokat dolgozik. Nem érdemlik meg azok a mocskos csirkefogók, hogy ennyi időt áldozzon rájuk.

Stapleton és Warren őszinte meglepődésére csodával határos módon került egy üres asztal, és pár perccel később már szépen meg is volt terítve.

- Hogy tetszik a hely? - kérdezte Laurie a két férfitól. Azok lelkesen bólogattak.

- Igyunk bort! Úgy érzem, szükségem van rá! - ajánlotta a tenyerét várakozóan összedörzsölve a lány.

A vacsora remekül sikerült. Az étel nagyon finom volt, a beszélgetés szórakoztató. Sok egyéb mellett a három barát a két évvel korábbi közös afrikai kirándulás emlékeit is fölelevenítette, és történeteik egy részét megosztották Mariával, aki negyedórára leült hozzájuk. Már a desszertnél és a kávénál tartottak, amikor Laurie megkérdezte Warrent, nem bánja-e, ha Stapletonnel szakmai dolgokról is beszélgetnek kicsit, megtárgyalnak egy esetet.

- Csöppet sem - válaszolta Warren.

- Jack botulinustoxinos esetéről van szó.

- Igazából nem az enyém - jelentette ki Stapleton. - Warren különben nagyon jól ismeri.

- Hát persze! - Laurie a homlokához kapott. - Hogy is feledkezhettem meg róla?!

- Connie Davidovról van szó - mondta a barátjának Stapleton, hogy minden félreértést eloszlasson.

- Gondoltam. Flash bevallotta, hogy csalódott, mert megállapítottad, hogy véletlen volt, nem szándékos emberölés.

- Tehát már tudsz a húsmérgezésről? - kérdezte a lány. Warren bólintott. Laurie némi elégedetlenséggel a hangjában fölnevetett. - Azt hiszem, én voltam az utolsó, aki értesült róla.

- Délelőtt hívtam fel Warrent, rögtön azután, hogy kiderült - mondta Stapleton. - Flash munkahelyi telefonját akartam megtudni, hogy értesítsem.

- Mindegy. Azt mondd inkább, mi történt azóta!

- Nem sok. Azt hiszem, az ügy bekerült a bürokrácia útvesztőjébe - válaszolta Stapleton. - Mire felhívtam Sanderset, a holttestet már elhamvasztották, ami azt jelenti, hogy nem lesz boncolás. A brooklyni iroda, hacsak el nem ássák az információt, elég nehezen fogja tudni megmagyarázni az ügyet. Akárhogyan is, Binghamnek kell eldöntenie, hogy kíván-e lépni, és ha igen, mit.

- Jól gondolom, hogy a tisztiorvosi szolgálatot még nem értesítették? - kérdezte Laurie.

- Azt hiszem, igen.

- De hát ez szörnyű!

- Miért? - kérdezte Warren. - Connie meghalt, rajta már úgysem tudnak segíteni.

- De senki sem tudja, honnan származott a botulinustoxin - magyarázta Laurie. - Nekünk, kórboncnokoknak az a valódi feladatunk, hogy-az információinkkal életeket mentsünk meg. Ez a húsmérgezéses eset az egyik legjobb példa rá. Továbbra sincsenek felderítve az okai, és könnyen lehet, hogy még számos ember meg fog halni.

- Oké. Értem, mire gondolsz.

- Van ennek az ügynek még egy eleme, amelyről nem is tudtok - vette át a szót Stapleton. - Azon a környéken, ahol Connie lakott, az állatorvosok szerint tömegével pusztultak el a csatornapatkányok.

- Nem hülyéskedsz?! Azt akarod mondani, hogy azokkal is húsmérgezés végzett? - kérdezte Laurie.

- Pontosan. Pár órával ezelőtt sikerült megállapítani a pusztulás okát.

- Ez azt jelenti, hogy a mérgező anyag, amely Connie-t megölte, bekerült a csatornarendszerbe.

- Vagy éppen azt, hogy a fertőzés a patkányoktól származik. Connie öreg, nyomorúságos állapotban lévő házakkal beépült környéken lakott - mesélte Stapleton. - Látnotok kellene azt a helyet! Nem tudom, milyen állapotban van arrafelé a csatornarendszer, de a házak külsejéből, az őrült elrendezésből ítélve nem hiszem, hogy korszerű lenne.

- Kétlem, hogy ehhez bármi köze lenne a csatornázásnak - válaszolta a fejét csóválva Laurie. - Szerintem éppen fordítva: a toxin Connie-ék házából került ki, és nagy mennyiség kellett, ha olyan sok patkányt megölt. Kíváncsi lennék rá, foglalkozott-e otthoni konzerválással Connie - mondta a lány, és Warrenhez fordult.

- Rám hiába nézel. Annyit tudok csak róla, amennyit Flash mesélt, személyesen sosem találkoztunk.

- Ha így áll a dolog, akkor még nagyobb szükség lenne rá, hogy valaki, aki járványügyben eléggé járatos körülnézzen Connie-éknál, megpróbálja földeríteni a fertőzés forrását. Legalább a férjét figyelmeztetni kellene, mert minden jel szerint ő is veszélyben van.

- Egyetértek - csatlakozott Laurie-hoz Stapleton. - Én ma már voltam is ott déltájban.

- Beszéltél Jurij Davidovval? - kérdezte Warren. - Flash tud róla?

- Nem találtam otthon. Egy szomszéddal találkoztam csak, és azt mondta, hogy elment dolgozni, este kilencnél előbb valószínűleg nem ér haza.

Laurie az órájára pillantott. - Vagyis most már otthon kell lennie.

- Igen. Mit javasolsz? - kérdezte Stapleton. - Tudod az otthoni számát?

- Igen, de nem sokra megyünk vele. Mr. Davidov minden jel szerint a készülék mellé tette a kagylót.

- Utoljára mikor próbáltad felhívni? - érdeklődött a lány.

- Valamikor délelőtt.

- Azt hiszem, érdemes volna újból megpróbálni. - Laurie a táskájáért nyúlt, elővette a mobiltelefonját. - Mondd a számot!

- Nincs nálam. Az irodában hagytam - válaszolta Stapleton.

- Akkor megpróbálom a tudakozót. Betűzd a nevet! Laurie pillanatok alatt megkapta a számot, és egyeztette Stapletonnel a címet, hogy biztos legyen, nem történt tévedés. Amikor felhívta, foglalt jelzést kapott.

- Most már elhiszed, amit mondok? - kérdezte Stapleton.

- Eddig is elhittem, de úgy éreztem, egy próbálkozást mindenképp megér a dolog. Mivel telefonálni nem tudunk, más lehetőség nincs, mint személyesen odamenni.

- Most?!

- Ha várunk, és újabb áldozatok lesznek, hogy fogod érezni magad? - kérdezte a lány.

- Bűntudatom lesz. Oké, mehetünk, de számíts rá, hogy hosszú út lesz! Brooklyn túlsó végén lakik.

- Nem vészes! - söpörte félre ezt az ellenérvet is Laurie. - Amilyen kicsi ilyenkor a forgalom, a Brooklyn Battery Tunnelen át, és utána a Shore Parkwayn hamar odaérünk.

- Én nem megyek - közölte Warren. - Flash szerint a pasas teljesen lökött, úgyhogy inkább rátok hagyom, profikra, mi meg Spittel takarodót fújunk.

- Rendben - egyezett bele Laurie. - Majd fogunk egy taxit.

- Fölösleges. Vigyétek el a járgányomat, Spit majd hazaszállít. Doki, ha visszajöttetek, hagyd a szokásos helyen!

- Komolyan mondod? - kérdezte a lány.

- Persze! Érezzétek jól magatokat! És ha visszajöttök, ne lepődjetek meg! Éjszaka néhányan őrködni fognak a környéken.

21. FEJEZET

Szerda, október 20. 22.30

Jurij hatalmasat nyújtózkodott, jóleső érzéssel megropogtatta a hátát. Csaknem két órába telt, hogy a permetezőgép tartályát - minden óvatossági rendszabályt szigorúan betartva - megtöltse a lépfenespórákkal, és a szerkezetet fölerősítse a helyérc. Sikeresen elvégezte azonban a feladatot, és a teherautó felkészítve várta a garázsban, hegy elérkezzen a pillanat, amikor eleget tesz korszakos jelentőségű küldetésének.

Az órájára pillantva Jurij úgy döntött - először az este folyamán -, hogy engedélyezhet magának egy kis lazítást. Azóta, hogy sikerült elmenekülnie az őrült Curttől, és a Jack Stapleton utáni elképesztő hajsza többi résztvevőjétől, egyfolytában pánikban volt. Aggódott, hogy a tizenegy órás határidőre nem tud elkészülni mindennel úgy, ahogy ígérte. A félelme azonban szerencsére alaptalannak bizonyult - fél tizenegyre mindennel készen lett. A konyhaasztalon öt sárgás porral teli, fél kilogramm súlyú műanyag hurka feküdt, várva, hogy Curt és Steve átvegye őket, ott volt rajtuk a Curt által kért lezárt boríték, és a csomagoláshoz szánt vastag törülköző. Jurij - már a másnap délelőtt eseményeire gondolva - elégedetten megveregette a teherautó oldalát, és ránézett a kocsijára, hogy megbizonyosodjon róla, valóban ott lógnak-e a kulcsok a kormány fölötti napellenzőn. Nem akarta elkövetni azt az ostoba hibát, hogy reggelre elfelejtse, hová tette őket, és keresgéléssel töltse az időt. Pontosan nyolc órakor bepakolt bőröndjével, zsebében a hamis útlevéllel és a repülőjeggyel el akart indulni Manhattanbe. Az ajtóhoz lépett, és miután vetett még egy elégedett pillantást a teherautóra, lekapcsolta a villanyt. Mielőtt kinyitotta volna az ajtót, a zsebébe nyúlt, megmarkolta a Glockot - bár későre járt, még mindig félt, hogy Flash Thomas felbukkanhat, és örült, hogy legalább Jack Stapletonnel nem kellett tovább törődnie. Az ajtót kinyitva Jurijnak eszébe jutott, milyen sokáig tartott, amíg rájött, hogy Curt egész egyszerűen őrült. Steve is furcsán viselkedett néha, de meg sem közelítette a haverját. Jurij nem volt ugyan pszichológus, de biztosra vette, hogy a gyerekkorában súlyos, a személyiségét teljesen eltorzító megrázkódtatás érte Curtöt. Tisztában volt azzal, hogy az amerikaiak kapzsik, erőszakosak, hiányzik belőlük az önmaguk értékébe vetett hitből fakadó, nyugodt magabiztosság, Curtnél azonban mindezek a tulajdonságok a nevetségességig felfokozottan jelentkeztek: egyes-egyedül azt tudta elfogadni helyesnek, amiben maga is hitt. Jurijt még ennél is jobban zavarták szlávellenes előítéletei, amelyek egyre erőteljesebben kiütköztek.

A konyhaajtó kulcsával a kezében Jurij megtorpant, pár pillanatra elbizonytalanodott. Curt személyiségének taszító vonásai olyan erős aggodalmat ébresztettek benne, amilyet korábban nem tapasztalt. Mérhetetlen önzésére gondolva azt kérdezte magától, mi akadályozhatja meg Curtöt abban, hogy a biológiai fegyveres támadásért az Árja Népi Hadseregnek akarjon megszerezni minden dicsőséget még akkor is, ha a Central Park-i eseményekhez sem neki, sem a társainak nem lesz semmi közük?

- Csort. - káromkodott dühösen Jurij, miután rádöbbent, hogy aggodalma több mint megalapozott. A gondolat, sajnos, csak most született meg benne, korábban nem foglalkozott vele.

- Mr. Davidov? - szólította meg váratlanul egy ismeretlen női hang.

Neve hallatán Jurij meglepődve fordult az utca felé - bár a környék házai karnyújtásnyira álltak csak egymástól, nem barátkozott a szomszédokkal, és különösnek találta, hogy bárki csak így, könnyedén rászóljon. Miközben a hang forrását próbálta felderíteni, ujjai megfeszültek a Glock markolatán.

- Elnézést! Maga Mr. Davidov?

Jurijnak igencsak erőltetnie kellett a szemét a sötétség miatt. Mivel a ház bejárata fölötti lámpa nem égett, és az utcájukban sem volt világítás, először csak két elmosódott alakot látott a kerítésen kívül, és megkönnyebbült, amikor rájött, hogy mind a kettő fehér. Hála istennek, nem Flash Thomas látogatta meg, hogy számon kérje rajta a nővére halálát.

- Ki keresi? - kiabált vissza a kérdezőnek.

- Dr. Laurie Montgomery vagyok. Ha maga Mr. Davidov, feltétlenül beszélnünk kell.

Jurij vállat vont, és megbizonyosodva arról, hogy a pisztoly nem akadt bele a zseb bélésébe, előránthatja, amikor csak akarja, a kertkapu felé indult. Még nem tudta, kik és miért keresik, de annyit már képes volt megállapítani, hogy a másik látogatója férfi.

- Elnézést a késői zavarásért! - mondta Laurie. - Kórboncnok vagyok Manhattanből. Tudja, mi az a kórboncnok?

Jurij megpróbált válaszolni, de nem jött ki hang a száján - a sötétség ellenére felismerte a másik alakban Jack Stapletont.

Laurie tagadásnak vélte a hallgatást, és röviden elmagyarázta, mivel foglalkoznak a kórboncnokok.

Jurij néma volt, és nyelni is csak nehezen tudott. Alig hitte el, hogy Stapleton áll előtte, és azon törte a fejét, hogy mi történhetett. Miért nem tájékoztatták, kérdezte magától többször is, amíg eszébe nem jutott, hogy hiába próbálták hívni, nem érhették el, mivel mellé rakta a telefont.

- Azért jöttünk - folytatta Laurie -, mert a felesége, Connie minden jel szerint húsmérgezésben halt meg. Tudja, mi az?

Jurij csak bólintott. Úgy érezte, hogy a szíve fülsiketítően zakatol, és attól félt, a látogatók is meghallják. Fogalma sem volt, mit tegyen. Próbáljon megszabadulni tőlük? Esetleg hívja be őket, tartsa ott, és bízza rá Curtre, hogy csináljon velük, amit akar? Hiába törte a fejét, nem volt képes eldönteni.

- Aggódunk, hogy a mérgezés okozója változatlanul itt van, a házban - mondta Laurie. - Rakott el konzerv élelmiszereket a felesége?

- Nem tudom! - válaszolta hevesen Jurij.

- Ez az első, amit szeretnénk kideríteni - makacskodott tovább a doktornő. - Vannak, persze, egyéb gyanúsítottjaink is, például a marinált fokhagyma. A fagyasztott frikasszé szintén szóba jöhet. Apropó! Maga orosz?

- Igen - nyögte ki nagy nehezen Jurij.

- Gyanítottam a kiejtése alapján.

- Oroszország melyik részéről jött? - szólalt meg végre Stapleton is.

- Hát... - Jurij erőlködött, hogy ne legyen túl bizonytalan. a hangja - Szentpétervárról.

- Úgy hallottam, nagyon szép város - mondta Laurie. - Erről jut eszembe! Van egyfajta fehér hal, amit az oroszok nagyon szeretnek, és az is tartalmazhatja a toxint. Gyakran fogyasztja?

- Nem túl gyakran - válaszolta Jurij. Fogalma sem volt, miről beszél a nő.

- Szeretnénk bemenni, megnézni a konyháját. Nem tudom eléggé hangsúlyozni, mennyire veszélyes ez a kórokozó.

- Hát...

- Nem fog sokáig tartani! - igyekezett eloszlatni Jurij kétségeit a lány. - Megígérjük! Tudja, Manhattanből jöttünk. Természetesen felhívhattuk volna a tisztiorvosi szolgálatot is, hogy szálljanak ki, és tartsanak alapos vizsgálatot.

- Ha tényleg nem tart sokáig, nyugodtan körülnézhetnek - válaszolta Jurij. Kezdett magához térni a sokkból, és felmérte, mit jelentene az, ha házkutatási engedély birtokában lévő közegészségügyi alkalmazottak árasztanák el a házát. Ráadásul formálódni kezdett benne egy ötlet, úgy érezte, hogy a váratlan látogatást a saját javára is fordíthatja.

- Köszönjük - mondta Laurie, és Stapletonnel a nyomában rögtön be is lépett a kapun.

Jurij a ház hátsó részéhez, a konyhaajtóhoz vezette őket, kinyitotta, és előrement.

Laurie meglepődve nézett körül a sivár, L alakú nappaliban - Ez... - kezdte, és néhány pillanatra elhallgatott, kereste a megfelelő kifejezést - egészen helyes.

Stapleton bólintott ugyan, de igazából nem figyelt rá, a házigazda kötötte le a figyelmét.

- Kellemetlen lehet ez a kiütés - mondta.

Jurij zavartan az arcához nyúlt, a másik kezét pedig továbbra is a zsebében tartotta, a Glock markolatán.

- Valamilyen allergia lehet - felelte.

Stapleton enyhén oldalra hajtotta a fejét, és gyanakvóan összehúzott szemmel figyelte. - Nem találkoztunk mi már? - kérdezte.

- Biztos, hogy nem - vágta rá Jurij, és a konyha felé mutatott: - Ott tartjuk az összes élelmiszert.

Laurie azonnal a hűtőszekrényhez sietett, kinyitotta, és átnézte meglehetősen szerény tartalmát.

Stapleton követte, az ő figyelmét azonban elsősorban az asztalon látott holmik kötötték le.

- Mik ezek? - kérdezte, mutatóujjával megbökve az egyik műanyag hurkát.

A mozdulatot látva Jurij idegesen mellé ugrott. - Vigyázzon! - figyelmeztette éles hangon, és megpróbált nyugalmat erőltetni magára, miután Stapleton visszahúzta a kezét. Nem akarom, hogy felhasadjanak.

- Elnézést! Nem bántottam igazán. Ez valamilyen orosz specialitás? - kérdezte az orvos.

- Tulajdonképpen igen - kerülte meg az egyenes választ Jurij.

- Várjon csak! - mondta a hirtelen felismerés hangsúlyával Stapleton. - Emlékszem magára. Nem Szverdlovszkból való?

- Nem. Szentpétervárról jöttem - ismételte meg a korábbi hazugságot Jurij.

- Nem magával találkoztam a Corinthian Rug Company irodájában? A szomszédja, Jegor mondta, hogy taxis. Nem maga jött oda, hogy elvigye valahová Mr. Papparist?

- Az más lehetett. - válaszolta kényelmetlenül Jurij.

- Megesküdtem volna, hogy maga az. Hajszálpontosam úgy néz ki, mint az a taxis.

Laurie benézett a hűtőszekrény fagyasztójába, de csak egy üveg vodkát és jégkockatartót talált benne.

- Nem sok élelmiszert tartanak idehaza - állapította meg.

- A feleségem gyorsétteremből kosztolt, én még általában azt eszem, ami napközben az utamba akad - válaszolta Jurij.

Laurie megértően bólintott, tüzetesen átnézte a konyhaszekrényeket is, és mivel nem talált bennük semmi gyanúsat, még egyszer körbehordozta tekintetét a csöpp kis konyhán. - Nem látok semmilyen, konzerváláshoz való berendezést - mondta.

- Azok lent vannak a pincében.

- A felesége tehát mégis rakott el élelmiszert? - kérdezte feltámadó érdeklődéssel a lány.

- Igen. Kicsit össze vagyok még zavarodva, nem jutott rögtön eszembe.

- Maradt valami abból, amit elrakott?

- Nem tudom, régen nem néztem. De elég sok időt töltött odalent.

- Megnézhetnénk? - kérdezte Laurie. Stapletonre nézett, az pedig a karját enyhén megemelve, tanácstalan pillantással válaszolt.

- Miért ne? - Jurij kinyitotta a pincébe vezető ajtót, és előre indult.

Laurie és Stapleton tétova tekintetet váltott, majd követte. Mire leértek a lépcsőn, Jurij levette a külső helyiségbe nyíló vastag ajtóról a lakatot, és már a raktár ajtajánál volt.

A folyosóról belépve Laurie és Stapleton némi értetlenséggel nézte a szögre akasztott védőruhát, a zuhanyt, a fertőtlenítő oldattal teli műanyag flakonokat. Érezték a szúrós klórszagot és a fermentálásból fakadó, összetettebb illatot is. Hallották a szellőztető berendezés zúgását, de egyikük sem tett rá megjegyzést, csupán újból egymásra néztek.

Jurij a raktár nyitott ajtajában állt, és befelé mutatott. - Azt hiszem, itt van, amit keresnek.

Miután átlépték a küszöböt, mögéjük állt, de észre sem vették, a petricsészéket, a táptalajkészletet, a tápoldatos üvegeket, a biológiai szűrőket figyelték.

- Mi volna, ha beljebb mennének? - kérdezte Jurij. Laurie és Stapleton megfordult, és a megrökönyödéstől egyszerre nyílt szét a szájuk - az orosz kezében fegyver volt, és egyenesen rájuk szegeződött. - Kérem! Húzódjanak hátrább! - mondta nyugodt hangon Jurij.

- Mindent megnéztünk, amit akartunk - válaszolta mesterkélt könnyedséggel Stapleton. Megpróbált úgy viselkedni, mintha nem érdekelné a fegyver, és lazán Laurie elé lépett: próbálta fedezni. - Azt hiszem, ideje, hogy menjünk.

Jurij fölemelte a fegyvert, és habozás nélkül lőtt. A lépcső tetején nem mert tüzelni, félt, hogy felriasztja a szomszédokat, de a pincében, a bekapcsolt ventillátor mellett már nem volt ilyen fenntartása. A zárt, szűk helyen a dörrenés fülsiketítő volt, a bevágódó lövedék nyomán por hullt alá az öreg födémből. Laurie rémülten felsikoltott.

- Legközelebb célozni fogok - mondta figyelmeztetően Jurij.

- Fölösleges lövöldözni - válaszolta minden könnyedségét elveszítve Stapleton. A kezét megadóan mellmagasságig emelve hátrálni kezdett, és tolta maga mögött Laurie-t is.

- Tovább! - parancsolt rájuk Jurij. Szótlanul engedelmeskedtek, egészen a falig hátráltak. Mindkettőjük arcából kifutott a vér, és olyan sápadtak voltak, akár a falat borító, kifehéredett cement. Jurij előrébb lépett, rájuk zárta az ajtót, gyorsan felrakta a széles acélhevedert, és a helyére kattintotta a lakatot. Amikor végzett, hátrált egy lépést, és elégedetten megszemlélte az eredményt. Úgy tervezte meg az ajtót, hogy a helyiségen kívül tartsa az illetéktelen látogatókat, és joggal bízhatott benne, hogy aki mögötte van, az sem tudja feltörni.

- Nem beszélhetnénk meg nyugodtan ezt a dolgot? - kérdezte bentről Stapleton.

- Dehogynem! Különben nem fognak tudni segíteni - válaszolta Jurij.

- Csak mondja el, mit akar! Könnyebben megértenénk azonban, és többet is segíthetnénk, ha nem kellene az ajtón keresztül kiabálni.

- Pedig bent maradnak, valószínűleg jó néhány napig. Helyezkedjenek nyugodtan kényelembe! A polcon találnak desztillált vizet, a toalett hiányáért pedig az elnézésüket kérem.

- Szép, hogy ennyire törődik velünk, de higgye el, sokkal jobban éreznénk magunkat odafent. Megígérjük, hogy rendesen fogunk viselkedni.

- Maradjanak csöndben, és figyeljenek! - mondta erélyesen Jurij. Az órájára pillantott - pár perc hiányzott már csak a tizenegy órához. - Először is figyelmeztetem magukat, hogy mindjárt megérkeznek az Árja Népi Hadsereg tagjai. Ismerős a név?

- Igen - válaszolta Stapleton.

- Akkor nyilván azt is tudja, hogy meg akarják ölni. Tulajdonképpen meglep, hogy még életben van, mert tudom, hogy már délután végezni akartak magával. Ha rájönnek, hogy itt van, lejönnek, és egész biztosan agyonlövik, pedig én jobban szeretném, ha életben maradna.

- Végre valami, amiben tökéletesen egyetértünk.

- Őrült, önző emberek - folytatta Jurij.

- Nekem is úgy tetszett.

- Sok fegyverük van, és imádják használni őket.

- Nyilvánvaló - helyeselt az orosznak Stapleton.

- Úgyhogy azt tanácsolom, mihelyt meghallják őket, maradjanak csendben. Egyetértenek velem?

- Tökéletesen. De hogy értette azt, hogy szeretné, ha segítenénk?

- Holnap délelőtt az Árja Népi Hadsereggel biológiaifegyver-támadást hajtunk végre Manhattanben - válaszolta Jurij. - Ne higgyék, hogy ez csak üres fenyegetőzés. Több kiló nagy hatású, fegyverként alkalmazható lépfenespórát állítottam elő idelent, ebben a laboratóriumban. Gondolom, maguk, mint orvosok, már rájöttek, hogy ez a pince, tulajdonképpen laboratórium.

- Támadt ilyen gyanúnk. Ez a helyiség például kísértetiesen hasonlít egy mikrobiológiai raktárra.

- Annál is inkább, mivelhogy az. Nos, csak annyit kérek maguktól, hogy tanúsítsák, döntő részem volt abban, ami holnap fog történni.

Jurij választ várt, de csak érthetetlen suttogást hallott az ajtó mögül.

- Értették, amit mondtam?!

- Azon tanakodtunk, hogy csak lépfenespórát gyártott, vagy botulinustoxint is - felelte Stapleton.

- Megpróbáltam, de a kultúra túl lassan fejlődött ahhoz, hogy biológiai fegyverhez elegendő mennyiségű toxint kapjak belőle - magyarázta Jurij.

- Mit csinált vele? Kiöntötte?

- Hogy a Clostridium botulinummal mi történt, lényegtelen. Az a fontos, ami a lépfenespórával fog történni holnap.

- Tökéletesen igaz - helyeselt Stapleton. - Ígérem, elmondjuk mindazoknak, akiket illet, hogy milyen ragyogó eredményt ért el.

- Nehogy valami félreértés legyen, részletesen elmondom, mit tervezünk holnapra. Azt akarom, hogy senki ne vonja kétségbe a vallomásukat.

- Hallgatjuk.

- Ha az Árja Népi Hadsereg megérkezik, kénytelen leszek abbahagyni - figyelmeztette Stapletont Jurij.

- Kivárjuk, hogy folytathassa! Ne is vesztegessük tovább az időt! Halljuk, miről van szó!

Jurij részletesen elmondta Stapletonnek és Laurie-nak, mit terveltek ki, és percre pontosan közölte, mikor és hogyan akarja Curt és Steve a Jacob Javits Building légkondicionáló rendszerébe juttatni a halálos port. Megmagyarázta, hogy miután a töltetek a helyükre kerülnek, kikapcsolják a füstérzékelőket, nehogy működésbe lépjenek, és élvezettel részletezte, hogyan fog körbehajtani a lopott permetezőgéppel a Central Parkon, és szétszórni a spórákat. Elbeszélését azzal fejezte be, hogy számításai szerint csak az ő akciója egy-két százezres tűréshatárral egymillió halálos áldozatot fog követelni, mivel a szél legalább nyolcvan kilométernyire elviszi a mérget, és Long Island jó részét beteríti vele. Egyedül arról nem szólt, mit csinál azután, hogy a tervet végrehajtotta.

- Honnan szerezte ezt az elképesztő szaktudást? - kérdezte a beszámoló utáni pár másodperces zavart csönd után Stapleton.

- Valóban kíváncsi rá? - Jurij boldog volt, hízelgett a hiúságának, hogy sikerült ennyire felkeltenie maga iránt az érdeklődést.

- Természetesen. Alig várjuk, hogy elmondja.

22. FEJEZET

Szerda, október 20. 23.15

Curt az Oceanview Lane belseje felé fordította a Dodge Ram orrát, és kikerülte az úttestre kitett kukákat.

- Miért nem képesek bevinni őket?! - kérdezte felháborodva.

- Fogalmam sincs! - válaszolta Steve. - Ezt a rohadt környéket! Akkor lássam legközelebb, amikor a hátam közepét!

Curt leállította Jurij garázsa előtt a kocsit, ugyanott, ahol előző látogatásukkor.

- Remélem, hogy elkészítette az anyagot - mondta, miután kikapcsolta a motort. - Mindenről gondoskodtunk, már csak az utolsó lépés van hátra. Szerencse, hogy a kapitány szabadságra ment. Az ötleted, hogy az akció után felmondjunk neki, nem igazán tetszett. A helyettesével már nincs gond, neki nyugodtan meg lehet mondani. Nyamvadt, gyáva alak!

- Holnap ilyenkor már Pennsylvania nyugati részén, a televízióban nézzük, hogyan temeti maga alá New Yorkot a pánik - válaszolta Steve.

- Hány kis időzítős detonátort szereztél?

- Egy tucatot, hogy egészen biztosak lehessünk a dologban.

- Van nálad fegyver?

- Természetesen.

- Akkor menjünk!

Curt kiszállt a volán mögül, és magához vette az állomásról elhozott, tűzoltó-felszerelésnek való, fekete viaszosvászon táskát. Indulás előtt gondosan kiürítette, nem hagyott benne semmilyen hegyes, vagy éles tárgyat, amely felszakíthatná a műanyag zacskókat.

Szótlanul mentek a bejárathoz, és egyből bekopogott. Várakozás közben mindketten toporogtak kicsit, védekezésül a hideg ellen. Az ég tiszta volt, és az idő alaposan lehűlt, de rajtuk változatlanul rövid ujjú trikó volt. Fegyverüket a derékszíjukra erősített, gerincük mellé tolt tokban tartották, hogy könnyen el tudják érni.

- Mi az ördög? - mérgelődött halkan Curt, mivel másodpercek teltek el a kopogás óta, de Jurij még nem jelent meg. Kinyitotta a viharvert külső ajtót, és ökölbe szorított kézzel jó erősen rávert a belsőre. - Ha nincs itthon, én... - Még le sem engedte a kezét, az ajtó szélesre tárult.

- Elnézést! - szabadkozott a sietségtől lihegve Jurij. - A pincében voltam.

Curt szúrós pillantást vetett rá, mielőtt Steve-vel szorosan a nyomában beljebb lépett. Jurij gondosan becsukta mögöttük az ajtót.

- Készen vagy?! - kérdezte parancsoló hangon Curt. Jurij a konyhaasztalra mutatott.

- Csak arra vár, hogy elpakoljátok. Mit szólnátok előtte egy kortyhoz?

- Miért ne? Tulajdonképpen jöhet!

Jurij elégedetten sietett a konyhába, hogy kivegye a fagyasztóból a vodkát. Curt követte, és első dolga volt, hogy a műanyag virsliket megnézze.

- Mennyi? - kérdezte.

- Két és fél kiló - válaszolta Jurij, miközben elővett három poharat.

- Ez a leírás, amit kértem? - Curt megemelte a vastag borítékot.

- Igen - felelte már a nappali felé menet Jurij. - Találtok benne néhány tanácsot is arra vonatkozóan, hogyan helyezzétek magatokat teljes biztonságba az akció után.

- Remek! - Curt visszarakta a borítékot az asztalra, a csomagok mellé helyezte a táskát, és a többiek után ment a szobába.

Jurij jókora adagot töltött mindhárom pohárba, kettőt átadott a tűzoltóknak, a magáét pedig vidáman megemelte. - A Rozsomák hadműveletre!

Curt és Steve is egyetértőn bólintott. Koccintottak, ittak egy kortyot, amely után ők másodpercekig csak levegőért kapkodtak - állandó sörivókként nem voltak hozzászokva a torkot vadul égető tömény szeszhez.

- Mi lett végül Jack Stapletonnel? - kérdezte jó hangosan Jurij. - Meg kell mondjam, a hajsza eleje elég izgalmas volt.

Curt és Steve gyors pillantást váltott.

- Sajnos, nem sikerült elkapni - vallotta be Curt. - A parkban elveszítettük. Már csak ezért is jó, hogy előrehoztuk az akciót.

- Felkészültetek?

- Tökéletesen - felelte Steve. - A hamis riasztás fél tíz előtt pár perccel lesz, ami azt jelenti, hogy az odaérkezést és a töltetek elhelyezését is beleszámítva fél tíz után nem sokkal végzünk.

- Fél tízkor én is el tudom kezdeni, ami rám tartozik - mondta Jurij. - Igyunk rá még egyet!

Újból összekoccintották a poharaikat.

- Idefelé jövet beszélgettünk a dologról - szólt Curt, miután a keze fejével megtörölte a száját. - Talán jobb lenne, ha az összes port a kormányzati épületben használnánk fel, és elfelejtenénk a parkot.

- Nem! - válaszolta határozott fejrázással Jurij. - A parkot én csinálom...

- Mi van, ha ragaszkodunk hozzá, hogy hagyd ki? - Curt újabb kortyot ivott, és közben egy pillanatra sem vette le a szemét az oroszról.

Jurij tekintete lázasan ide-oda ugrált a két tűzoltó között.

- Most már késő - felelte. - A maradék öt fontot beletöltöttem a permetezőbe.

- És ha kiszednéd?

- Nem lehet. A porlasztóban van, azt ki kellene szerelni, és a laboratóriumban, védőruhában kiüríteni.

- Nem műanyag zacskóban van, mint a mi részünk? - kérdezte Curt.

- Nem. Annyira nem erős a légáram, hogy fel tudja tépni a műanyagot.

- Rendben. Csak futó ötlet volt - mondta természetes hangon Curt. Lerakta félig teli poharát, és felállt. - Pakoljunk be, hogy aztán mehessünk! Nem ártana pihenni kicsit, holnap nagy nap lesz.

Hármasban visszatértek a konyhába, és míg Jurij széthajtogatta a törülközőt, Curt és Steve óvatosan a műanyag zacskók fölé hajolt. Tudván, hogy mi van bennük, egyik sem merte megérinteni őket.

- Tényleg biztonságosak? - kérdezte Curt.

- Mindaddig, amíg fel nem hasítjátok őket - válaszolta Jurij. Odahajolt, fölemelte az egyik hurkát, mire a két tűzoltó reflexszerűen hátrébb lépett.

- A külsejüket fertőtlenítettem - magyarázta. - Le vannak forrasztva, levegő sem jut beléjük. - Curt felé nyújtotta a hosszú zacskót, de az Steve-re mutatott, jelezve, hogy inkább nekiadja.

Steve reszketve nyújtotta előre a kezét, és összerándult az arca, amikor Jurij a tenyerére helyezte a körülbelül huszonöt centiméter hosszú, kétoldalt lelógó hurkát.

- Hány embert tud ez megölni? - kérdezte Steve, és többször is megemelte, hogy megsaccolhassa a töltet súlyát.

- Pár százezret, ha sikerül megfelelően szétteríteni - válaszolta Jurij.

- A szövetségi épület ventilátorai majd megteszik a magukét - szólt közbe Curt. Határozott mozdulattal a viaszosvászon táskáért nyúlt, és szétrántotta a tetejét. - Gyerünk, pakoljuk el!

Jurij a kezébe nyomta a törülközőt, és figyelmeztette, hogy bélelje ki vele a táskát. Miután ez megtörtént, Steve óvatosan berakta az első zacskót, és látva, hogy semmilyen szörnyűség sem történt, Curt végre rászánta magát, hogy megfogja a következőt.

- Nem muszáj ennyire vigyázni - nyugtatta őket Jurij. - Meglepően erős ez a műanyag. Puszta kézzel képtelenség feltépni.

Curt felbátorodva berakta a maradék három hurkát, a tetejükre helyezte a borítékot, és miután végzett, Steve kezébe nyomta a táskát.

- Azt hiszem, ennyi - mondta Jurijnak. - Sok szerencsét!

Curt fél fordulatot tett, közben a háta mögé nyúlt. Villámgyors mozdulattal kapta ki a Glockot a tokból, előrelendítette, a csöve pontosan Jurij homlokára szegeződött. Jurij szeme rémülten elkerekedett, a szája szétnyílt.

Curt nyugodtan meghúzta a ravaszt, és a lövedék pontosan Jurij homlokának a közepébe vágódott, nem sokkal a szemöldöke fölött. Vér, csontszilánkok és agyszövet darabjai spricceltek szanaszét, pettyezték be sűrűn a fehér hűtőszekrényt. Jurij a konyha kövére rogyott, mintha a lábai hirtelen cseppfolyóssá váltak volna.

- Jézusom! - kiáltott fel Steve. - Miért kellett lelőnöd?!

Curt nyugodtan visszadugta a tokjába a revolvert, és a csizmája orrával megbökdöste áldozatát. Jurij még élt. A torkából szaggatottan feltörő gurgulázó hang semmi kétséget sem hagyott afelől, hogy elszakadni készülő hajszálon függ csupán az élete.

- Azt hittem, a katonák végeznek vele később! - kiabálta Steve. - Miért nem figyelmeztettél, hogy le akarod lőni?

- Szedd össze magad! - dörrent rá Curt, és szinte fölnyársalta a tekintetével.

- Persze! De akkor is szólnod kellett volna, hogy mire készülsz! A frászt hoztad rám.

- Nem gondoltam át előre! - mondta dühösen Curt. - Feldühített a hülyeségével! Hallottad, mit felelt, amikor azt ajánlottam, vegye ki a port a permetezőből? Úgy beszélt, mint aki parancsokat osztogat. Az egészben az a legröhejesebb, hogy esélyt akartam adni neki. Ha észhez tér, elfogadja, hogy a megfelelő célpontra kell támadni, és nem ragaszkodik az ostoba terrorista elképzeléseihez, akár életben is maradhatott volna.

Steve leemelte a konyhapultról a táskát, a kőre rakta, és visszament a nappaliba. Egy hajtásra kiürítette a vodkáspoharát, enyhén összerázkódott, és csak utána szólalt meg.

- Jó volna, ha ezután előre figyelmeztetnél, mit tervezel.

- Gyere, te nyamvadt! - szólt rá elégedetlenül Curt. - Fogd a táskát, és tűnjünk el innen!

orvosi krimi

23. FEJEZET

Szerda, október 20. 23.50

- Szerinted elmentek? - kérdezte suttogva Stapleton.

- Azt hiszem - válaszolta ugyancsak halkan Laurie. - Mintha ajtócsapódást hallottam volna.

Koromsötétben voltak - amikor otthagyta őket, Jurij leoltotta a pincében a villanyt. Amíg az Árja Népi Hadsereg tagjai a házban tartózkodtak, a két foglyul ejtett kórboncnok mozdulatlanul állt, lélegzetet venni is alig mert. Az összesűrűsödött csöndet durván hasította ketté a fegyverdörrenés. Addig csupán érthetetlen szófoszlányokat, párbeszéd különböző hangjait hallották a vastag födémen keresztül.

- Azt hiszem, kedvenc oroszunknak vége - állapította meg visszafogott hangon a lövés után Stapleton. Még mindig nem mert normálisan beszélni, félt, hogy a távolodó léptek csupán jól átgondolt csapda részei, és az Árja Népi Hadsereg tagjai változatlanul a házban vannak.

- Szerintem is - válaszolta, Laurie. - Bárki jött is hozzá, érezni lehetett a szavaiból, hogy nem bízik benne.

- Azt hiszem, ugyanazok voltak, akik engem el akartak kapni. Elnézést kellene kérnem Paultól. Ez már messze több annál, mint hogy ő megharagudott rám. Azt hiszem, kissé elhamarkodottan ítéltem, amikor őt hibáztattam.

- Valószínűleg - értett egyet Stapletonnel Laurie. - De, pillanatnyilag ennek nincs túl sok jelentősége. Inkább azt mondd meg, mit tegyünk!

- Gondolom, meg kellene próbálnunk kiszabadulni. Sajnos, nem igazán bízom benne, hogy sikerül. Figyelted az ajtót? - kérdezte a férfi. - Két centiméter vastag tömör fa, vaspántokkal megerősítve.

Laurie egész testében megborzongott.

- Utálom, ha be vagyok zárva a sötétbe - mondta. - Arra a kábítószer-túladagolásos esetre emlékeztet, amelyikkel még 1992-ben volt dolgom.

- Ne hülyéskedj! Nem mondom, kicsit én is klausztrofóbiás vagyok, de ez messze nem olyan rossz, mint bezárt koporsóban feküdni.

- Nem túl nagy a különbség. Érzed ezt a szagot? - kérdezte Laurie.

- Igen. Valahol a közelben jókora érlelőtartály lehet, tele lépfene-kultúrával. Délután körbejártam a házat, és nagy szellőzőcsövet láttam - mesélte Stapleton. - A legszívesebben seggbe rúgnám magam, mert nem jöttem rá, mire való. Azt hittem, a fűtési rendszerhez tartozik.

- Aki ezt az egészet csinálta, értette a dolgát.

- Sajnos, igen. Ezért is olyan hátborzongató, amit a holnapra tervezett támadásról hallottunk. Papparis kapcsán gondoltam ugyan bioterrorizmusra, de nem foglalkoztam vele, mert úgy tetszett, a fertőzésre megvan a pontos magyarázat. Legszívesebben a falba verném a fejem, mert olyan könnyen feladtam, nem kutattam tovább!

- Ne vádold magad! - vigasztalta Laurie. - Szóltál a tisztiorvosi szolgálatnak, a többi már az ő dolguk.

- Biztosan igazad van - válaszolta nem túl lelkesen Stapleton. - A polgármesteri hivatal rendkívüli helyzetekre létrehozott csoportjának a főnökét is felhívtam, de ettől még nem érzem jobban magam.

- Hogy hívják? - kérdezte Laurie. - Ha jól emlékszem, egyszer tartott nálunk előadást a bioterrorizmusról.

- Stan Thorntonnak.

- Igen! Ijesztő volt, amit mondott.

Kis időre elhallgattak, közben megkockáztatták, hogy egyik lábukról a másikra helyezzék a testsúlyukat. Hátukkal a ház betonalapjának támaszkodva álltak mindketten, és nem mozdultak azóta, hogy Jurij magukra hagyta őket.

- Igazad van. Miből is gondolhatták volna, hogy itt vagyunk - értett egyet a lánnyal Stapleton. Puszta kézzel körbeütögette az ajtót, gyenge pontot keresett rajta, de hasztalan. A vállával is nekirontott többször, de hiába vett nagy lendületet, az ajtó állta a rohamot, meg sem moccant. - Ennyit az ajtóról - állapította meg lemondóan Stapleton, és körbevilágított a betonfalú kis helyiségben. Több helyen megkopogtatta a falat, de az mindenhol tömör, erős volt. - Meglep, hogy ilyen erős alapja van ennek a háznak - mondta. - Kívülről úgy néz ki, mintha össze akarna dőlni.

- És a mennyezet? -. kérdezte reménykedve Laurie. Stapleton fölfelé irányította a lámpa sugarát, és az szinte abban a pillanatban elkezdett halványulni.

- Ajjaj. Azt hiszem, hamarosan sötétben maradunk. Alig mondta ki, az elemlámpa fénye pillanatra fölerősödött, de csak azért, hogy utána még gyorsabban halványodjon. Egy perc sem telt belé, és teljes sötétség vette körül őket.

- Jézusom! - nyögött fel Laurie, megtörve a hosszúra nyúlt hallgatást. - Itt állunk ebben a koromsötét pincében, és viszonylag normálisan beszélgetünk, miközben mindketten tudjuk, micsoda szörnyűség fog bekövetkezni holnap. Bárcsak nálam lenne a telefon! - A táskáját Warren kocsijának csomagtartójában hagyta, mert attól tartott, ha nála lesz, inkább a nőt látják benne, semmint a munkáját teljes komolysággal végző kórboncnokot.

- Leegyszerűsítené a dolgot, de azt hiszem, Davidov elvette volna - válaszolta Stapleton. - Úgy látszott, pontosan tisztában van azzal, mit csinál. A kulcscsomómon van egy kis elemlámpa. Kipróbálom, hátha működik.

- Légy szíves! - kapott a lehetőségen Laurie.

Halvány fénysugár esett az arcára - a sarokban állt, és szorosan maga köré fonta a karját, mint aki fázik.

- Hogy érzed magad? - kérdezte Stapleton, amikor meglátta arcán az elkeseredett kifejezést.

- Egyelőre bírom.

A férfi lassan körbevilágított a helyiségben. Megpillantotta a desztillált vízzel teli üvegeket, odament, és olyan helyre rakta őket, ahol sötétben is megtalálhatták.

- Ezekre még szükségünk lehet - mondta. - Nem szeretnék pesszimista lenni, de előfordulhat, hogy sokáig itt maradunk.

- Biztató kilátások - válaszolta Laurie, és nevetett ugyan, de humornak a legcsekélyebb nyoma sem volt a hangjában. A halvány fénysugár már az ajtón ugrált, amely kifelé nyílt, és ezért a zsanérjai is kívül voltak. Stapleton mindenesetre körbetapogatta a keretet, hátha talál gyenge pontot.

- Mit gondolsz, csaphatunk már zajt? - kérdezte.

- Ha a szomszédok meghallják, akkorát csinálhatunk, amekkorát csak bírunk - válaszolta a lány.

- Én az Árja Népi Hadseregre gondoltam.

- Valószínűleg régen elmentek. Megkapták, amit akartak, és nyilván a holnap délelőtti támadással vannak elfoglalva.

24. FEJEZET

Csütörtök, október 21. 9.15

Mike Compisano hátrahajtotta a fejét, és felnézett az impozáns, negyvenegy emeletes Jacob Javits Federal Buildingre. Az épület méretei félelmet ébresztettek benne, akárcsak a hatalom, amelyet megtestesített. Ugyanakkor ez a hatalom dühössé is tette, ingerelte. Mike azért lett skinhead, mert úgy érezte, a társadalom nem törődik vele, magára hagyja. Szerinte az afro-amerikaiak, a latinok és ázsiaiak, akikkel egy iskolába járt, a számukra beindított felzárkóztatási programnak köszönhetően sokkal több lehetőséggel rendelkeztek, mint ő, az igazi amerikai. Mint Curt elmagyarázta, ezért az a kormányzat volt a felelős, amelyet az előtte álló épület is reprezentált.

Anélkül, hogy gondolt volna rá, Mike a nadrágja zsebébe nyúlt, megtapogatta a füstbombát, amelyet a szellőzőrendszerben kellett elhelyeznie. Ha egész pontosan nem is értette hogyan, de érezte, hogy kritikus szerep jutott neki abban az akcióban, amely a jövőjét elorzó gazemberek ellen irányul.

Figyelte az épületbe siető hivatalnokokat - ők voltak felelősek azért a tűrhetetlen helyzetért, amelybe az ország jutott. A legszívesebben megállította volna valamelyiket, hogy ököllel teljes erőből az arcába vágjon, de fegyelmezte magát, mivel Curt külön a lelkére kötötte, hogy eszébe ne jusson jelenetet rendezni.

Idegesen megnézte az óráját - végre elérkezett negyed tíz. Háromnegyed kilenc óta állt a téren, és egyfolytában toporgott, hogy felmelegítse magát. Egyetlen öltönye és nyakkendője volt rajta, és rövid, szőke haját is megpróbálta oldalra fésülni, de az ellenállt minden próbálkozásnak, és úgy állt fölfelé, akár egy kefe sörtéje.

Mike mély lélegzetet vett, és elindult. Ideges volt, a szíve hevesen vert, nagyon akarta, hogy sikerüljön, amire vállalkozott, és félt, hogy esetleg elront valamit.

Az első próbát a kapunál kötelező biztonsági ellenőrzés jelentette. Beállt a sorba, átlépett a fémdetektoron, és idegesen összerezzent, amikor meghallotta a készülék éles búgását.

- Na lássuk, mi van nálad! - mondta az egyik egyenruhás biztonsági őr.

Mike izgatottan a zsebébe túrt, és rövid nyelű csavarhúzót vett elő - a biztonság kedvéért rakta el, mert aggódott, hogy pénzérmével nem fogja tudni leszerelni a szellőzőnyílás tetejét.

- Jó, hogy nem egész szerszámosládát cipelsz a zsebedben! - szólt rá nevetve az őr.

Mike udvariasan bólintott, még egyszer átment a kapu alatt, ezúttal a detektor néma maradt. Az őr sem kérdezett semmit, visszaadta a csavarhúzót, és útjára engedte.

Mike megkönnyebbülve beszállt a liftbe, fölment a második emeletre, és megkereste a férfivécét - pontosan ott találta, ahol Curt magyarázta, de, sajnos, az utolsó fülke foglalt volt. Hogy elüsse valamivel az időt, lassan kezet mosott, és hosszan, nagyon alaposan megszárította. Mire végzett. a fülke is felszabadult, és a férfi, aki kijött, gyors kézmosás után anélkül távozott, hogy akár csak feléje nézett volna.

Mike bement, gyorsan magára zárta az ajtót. A szellőzőnyílás pontosan a feje fölött volt, és a csavarhúzóval könnyedén le tudta szerelni a tetejét. A vécécsészére állva benézett, és látta, hogy a cső mintegy egy méter hosszan egyenesen halad, csak aztán hajlik el.

Az utasításnak megfelelően égő gyufát tartott a füstbomba kanócához, amely azonnal lángra lobbant. Gyors csuklómozdulattal bedobta a csőbe a bombát, és az egy pillanattal később okádni kezdte magából a sűrű füstöt.

Mike gyorsan a helyére rakta a szellőzőnyílás fedelét, visszatért a folyosóra, és hívta a liftet. Egy pere sem telt bele, a földszinten volt, és már szállt ki a liftből, amikor az épület tűzjelző rendszere megszólalt, és hangosbeszélők figyelmeztették a bent tartózkodókat, hogy mindenki azonnal távozzon. Mike a jól végzett munka örömével csatlakozott egy kifelé tartó csoporthoz, és elhaladt az épület előtt várakozók között, akiket az őrök figyelmeztettek, hogy mindaddig nem léphetnek be, amíg a riasztás okát fel nem derítik.

A plazán már kisebb tömeg verődött össze, és létszáma egyre nőtt, ahogy az épületből tömegével jöttek ki az emberek. Mike is közéjük állt, de igyekezett a csoport szélén maradni, nem elveszni a sokadalomban.

Pár perce várakozott csak, amikor meghallotta a közeledő szirénázást. Két tűzoltóautó kanyarodott a térre, és állt meg közvetlenül az épület előtt. Az elöl haladó oldalán arany betűkkel ott virított a feltűnő felirat: 7. tűzoltóállomás.

Mike az órájára pillantott - 9.29 volt. Látta, hogy az első kocsiból Curt száll ki teljes felszerelésben, rögtön utána Steve is, föltehetően a szerszámaikhoz szükséges piros táskával a kezében. Lélekszakadva rohantak mindketten, és a többi tűzoltót megelőzve léptek az épületbe.

Mike megfordult, lement a metróba, és hazaindult. Büszke volt, mert olyan akcióban vett részt, amely Curt szerint megmenthette az országot.

25. FEJEZET

Csütörtök, október 21. 10.15

- Szerinted mennyi az idő? - kérdezte Laurie.

- Fogalmam sincs róla - válaszolt Stapleton, és ásítva nagyot nyújtózkodott. - Azt tudom, hogy aludtam kicsit. Te?

- Azt hiszem, én is. Furcsa, milyen nehéz megítélni sötétben az idő múlását.

A kamra betonján ültek, szemben egymással, hátukat a falnak vetve, mivel annyi hely nem volt, hogy rendesen kinyújtózzanak.

- Ha a plafonra nézek, és erősen koncentrálok, majdnem sikerül elhitetnem magammal, hogy világosságot látok - jegyezte meg Stapleton.

- Fél tíz előtt ki kell jutnunk innen, hogy megállítsuk azokat a tűzoltókat, mielőtt szétszórják a kormányzati épületben a lépfenét.

- Nem szeretnék pesszimistának tűnni, de ahogy Jurij mondta, napokig lehetünk itt, pláne most, hogy lelőtték. Ha még élne, nyilván felhívna valakit, hogy szabadítson ki bennünket, hadd tanúsítsuk, milyen remek fickó.

- Várj egy kicsit! - figyelmeztette Laurie.

- Más dolgom sincs.

- Pszt! Azt hiszem, hallottam valamit!

Visszafojtott lélegzettel figyeltek, és ha halkan is, de hallották fentről a tompa dübbenéseket.

- Azt hiszem, valaki dörömböl az ajtón - mondta Laurie. Mindketten felpattantak - a sötétség miatt össze is ütköztek -, és segítségért kezdtek kiabálni, ahogy a torkukon kiért. Ahogyan elkezdték, ugyanúgy egyszerre abba is hagyták, és mozdulatlanná merevedve újból hallgatóztak.

- Meg kellett halljanak bennünket - suttogta kis idő múlva Laurie.

- Attól függ, mekkora a zaj az utcán.

A következő, amit hallottak, eltéveszthetetlen üvegcsörömpölés volt, majd nem sokkal utána léptek koppanása a ház földszintjén.

Ismét teljes erőből kiabálni kezdtek, Stapleton pedig két ököllel az ajtót püfölte. Erőlködésüknek hamarosan meg lett az eredménye: a kis kamrában felgyulladt a villany, kintről, az előtér ajtaja felől pedig éles reccsenés Hallatszott.

- Itt vagyunk! - ordította Stapleton, és rögtön folytatta a dörömbölést.

Választ nem kaptak ugyan, de hallották, hogy valaki feszegeti odakint a zárat. Újabb reccsenés következett, hangosabb az előzőnél.

- Nem tudom ki lehet - súgta Stapleton Laurie-nak. - Gondolod, hogy...

A lánynak nem maradt ideje befejezni a mondatot, a zár hangos reccsenéssel kiszakadt a helyéről, az ajtó szélesre tárult, és Warren és Flash termett előttük.

- Hála istennek! - kiáltott fel Laurie, és boldogan Warren nyakába vetette magát.

A férfi kis idő múlva szelíden lefejtette a nyakáról a karját, és csodálkozva körbenézte

- Kezdem unni, hogy hülye helyzetekből mentselek meg benneteket, pláne olyanokból, amelyekben hulla is szerepel - mondta.

Laurie nem válaszolt, örömkönnyeit törölgetve húzódott kissé hátra.

- Mennyi az idő? - kérdezte izgatottan Stapleton. Warren Flashre nézett, és vállat vonva megjegyezte:

- Fantasztikus a pasas. Ahelyett, hogy megköszönné, hogy kiszabadítottuk, a pontos időt kérdezi.

- Nagyon fontos! - sürgette Stapleton. - Hány óra van?

Warren a csuklójára nézett, és közölte, hogy negyed tizenegy.

- Istenem! - jajdult fel Laurie, és Warrent félretolva Stapletonnel szorosan a nyomában kifelé rohant.

- Vigyázzatok odafent! - kiáltott utánuk Warren. - Nem igazán lélekemelő a látvány.

Laurie a földszintre érve egyenesen a konyhai telefonhoz futott.

- Kit hívjak fel? - kérdezte lihegve.

Stapleton pillanatig elgondolkodott.

- Majd inkább én! - A kagylót átvéve beütötte a készülékbe a 911-et, és Stan Thorntont, a polgármesteri hivatal vészhelyzetek kezelésére létrehozott csoportjának vezetőjét kérte, külön a lelkére kötve a központosnak, hogy feltétlenül kerítse elő, mert rendkívül sürgős ügyről van szó.

Miközben várakoztak, Warren és Flash is csatlakozott hozzájuk. Jurij holtteste félig a konyhában, félig a nappaliban feküdt, a hűtőszekrényre fröccsent vére már megalvadt és megbarnult.

- Elmondanátok végre, mi történt? - kérdezte némi ingerültséggel a hangjában Warren.

Stapleton és Laurie egyszerre tartotta fel a kezét, jelezve, hogy maradjon csendben.

- Hát ez nem igaz! - fordult Flashhez Warren. - Ide jövünk, megmentjük őket, és képesek így bánni velünk!

Fölöslegesen erőlködött, Flash nem figyelt rá, a sógorának holtteste kötötte le minden figyelmét. Jurij arca csodálkozásba merevedett, szeme tágra nyílt, és a plafont bámulta. A homloka közepén kerek, üveggyöngy nagyságú lyuk sötétlett.

Amikor végre meghallotta Stan Thornton hangját, Stapleton sietve bemutatkozott, izgatottan megköszörülte a torkát, és közölte:

- Azt hiszem, a legsúlyosabb vészhelyzetnek néz elébe. Tudja meg, volt-e fél tíz körül hamis tűzriasztás a Jacob Javits Federal Buildingben!

- Most azonnal, vagy majd később visszahív? - kérdezte Thornton.

- Azonnal! Várok! - Stapleton néma fohászként keresztbe fonta az ujjait, Laurie pedig, mintha segíteni akart volna neki, megragadta őket, és mozdulatlanná merevedve behunyta a szemét.

A kagylóból tisztán lehetett hallani, hogy Thornton a tűzoltósággal beszél, és amíg válaszra várt, elmondta, hogy tudomása szerint az épületben meghibásodott füstérzékelő miatti hamis riasztás volt. Másodpercekkel később a hírt a tűzoltóság központja is megerősítette.

- Rendben! - Stapleton lázas igyekezettel próbált rendet tenni vadul örvénylő gondolatai között. - Telefonáljon az épületbe! Bárkinek! Kérdezze meg, hogy a tűzjelző panelt kikapcsolták-e, és nem árasztotta-e el por az épületet!

- Kezd egyre kevésbé tetszeni ez a dolog - válaszolta Thornton, és másik telefonról gyorsan felhívta a kormányzati épület biztonsági személyzetének főnökét.

- A válasz mindkét kérdésre igen - mondta pár másodperces szünet után. - Az épületben mindent finom por borít. Mi az?

- Lépfenespóra! A Jacob Javitset biológiai támadás érte!

- Jóságos isten! - kiáltott fel Thornton. - Hol van? Honnan tud erről?

- Brighton Beachen, az Oceanview Lane 15. szám alatti házban - válaszolta Stapleton. - Egy halott orosz bevándorló fekszik mellettem. Egy New York-i tűzoltó lőtte le, aki az Árja Népi Hadsereg nevű milícia tagja, ha éppen nem a vezetője. Az orosz laboratóriumot rendezett be a ház pincéjében, és a garázsban áll egy permetezőgéppel felszerelt teherautó, tele lépfenespórákkal. A laboratóriumban fermentáló működik, újabb kultúra érlelődik benne. Pár perce szabadultunk ki, éjszakára be voltunk zárva egy kis raktárhelyiségbe.

- Megfertőződtek?

- Valószínűleg nem. Az orosz értett ahhoz, amit csinált, és azt akarta, hogy életben maradjunk. A laboratóriumban megfelelő szűrővel ellátott szellőztető van.

- Rendben. Maradjanak ott! - adta ki az utasítást Thornton. - Ne hagyják el a házat! Magukért megyünk. Értette?

- Igen, de azt hiszem, jobb volna, ha mielőbb bemennénk az intézetbe. Dr. Laurie Montgomeryvel vagyunk itt, és odabent hamarosan szükség lesz mindenkire, aki él és mozog.

- Majd ha már fertőtlenítették magukat. Egyelőre maradjanak ott, ahol vannak! Három percen belül lezárjuk a környéket.

Miután Thornton szétkapcsolt, Stapleton lerakta a kagylót, és nagyot sóhajtott. - Elkéstünk! - mondta elcsukló hangon. Laurie szorosan magához ölelte, és tartotta, miközben tehetetlenül zokogott.

- Hé, ember! - szólt kis idő múlva megütközve Warren. - Elmondhatnád végre, mi ez az egész!

Stapleton bólintott, mély lélegzetet véve megpróbált válaszolni, de újabb zokogás rázta meg, és komoly erőfeszítésébe került, hogy vissza tudja fojtani.

- Emlékszel, azt mondtam, hogy legközelebb, ha meg kell menteni valakit, én leszek a soros? - kérdezte.

- Persze. Nem olyan rövid az eszem, mint hiszed, doki - válaszolta Warren.

- Bárcsak egy órával előbb értetek volna ide

- Helyben vagyunk. A végén kiderül, hogy mindenben én vagyok a hibás.

- Dehogy! Ilyesmi eszembe sem jutott! - tiltakozott Stapleton. - Hidd el, hálás vagyok, mert jöttetek.

- Várnom kellett, hogy kiderüljön, bementetek-e dolgozni - magyarázta Warren. - Amikor mondták, hogy nem, azonnal gondoltam, hogy valami baj van. Reggel láttam, hogy a kocsim nincs a helyén, és Spit mondta is, hogy nem jöttetek vissza, de azt gondoltam, hogy szállodában fejeztétek be az estét.

- Boldog lennék, ha az történt volna - válaszolta Stapleton, és Laurie-ra nézett

- Én is - egészítette ki szavait a lány.

26. FEJEZET

Csütörtök, október 21. 12.45

Stan Thornton nem túlzott, amikor azt mondta, hogy az emberei perceken belül ott lesznek. Stapleton, Laurie, Warren és Flash alig helyezkedett el Jurij nappalijának kerevetén, amikor védőruhás helyi tűzoltók jelentek meg, a ház környékén, lezárták a területet, és figyelmeztették a szomszédokat, hogy hagyják el házaikat. A jelenet különös hatással volt a bent lévőkre, mivel a tűzoltók - nyilván szigorú utasítást teljesítve - gondosan ügyeltek, hogy meg se közelítsék a Davidov-házat. Kissé később hangos rotorzúgás hallatszott, és helikopterek szálltak le a közelben a tengerparti sétányon. Fél órával utána biológiai védőruhát viselő alakok bukkantak fel mintavételi eszközökkel a kezükben, egy részük a garázsba, a többi a házba ment. A garázst átvizsgálók között tűzszerészek is voltak, akik azt ellenőrizték, nincs-e elrejtve bomba is a permetezőgépen.

A házba lépők Jurij holttestéről tudomást sem véve megszállták a különböző helyiségeket, többen közülük a pincébe, a laboratóriumba indultak. Tíz perccel később a két csoport vezetője a konyhában találkozott, röviden tanácskoztak, majd a házat átvizsgáló csapatfőnöke rádióján felhívta a feltehetően Manhattanben létrehozott katasztrófaközpontot.

- Két forró területet találtunk! - jelentette. - A permetezőgépben lévő anyag minden kétséget kizáróan hadi célra előállított lépfenespóra. Robbanószerkezet nincs mellette. A laboratóriumban két lépfenekultúrával teli érlelőtartályt találtunk, az őrlőberendezésben spóranyomokat. A helyiségben szűrőberendezéssel ellátott szellőztető működik, a ház többi része nem szennyeződött. Vége.

Stapleton és a többiek nem hallották a választ, mivel a férfi a füléhez szorította a készüléket, de látták, hogy többször bólint, mielőtt "Értettem!" válasszal elbúcsúzott főnökétől.

Hozzájuk lépett, de csupán az arca kis részét látták, mert a védősisak eltakarta a többit.

- Mindannyian hagyják el a házat! - mondta. - Forduljanak balra, és menjenek túl a kordonon. Ennek a kis köznek és az Oceanview Avenue-nak a sarkán találnak fertőtlenítősátrat. Élénkvörös, el sem lehet téveszteni. Ott már várják magukat.

Mindannyian felálltak, és kifelé indultak.

- Köszönjük - szólt vissza Laurie a férfinak, de az már nem hallotta, a konyhán át a pince felé tartott.

'- Ember! Ezek tényleg komolyan veszik a dolgot - jegyezte meg Warren, amikor a kapuhoz vezető járdán tartottak.

- Jó okuk van rá - válaszolta Stapleton. - Súlyos a helyzet. New Yorkban lehet, hogy több tízezer halálos áldozat lesz.

- A francba! - szitkozódott Flash. - Mondtam, hogy ez a Jurij őrült. Hagynotok kellett volna, hogy elkapjam.

- Fegyvere volt - figyelmeztette Stapleton. - És nem úgy nézett ki, mint aki kétszer meggondolja, hogy meghúzza-e a ravaszt.

- Persze. Gondolod, hogy én üres kézzel jöttem volna?

Menet közben feltűnt nekik, hogy az egész környék kihalt, még csak kutyát sem látnak sehol.

- Ijesztő - jegyezte meg Warren. - Mintha teljesen magunk lennénk.

Ahogy az eligazításban elhangzott a vörös sátor ott állt a forgalom nélkül kísértetiesen kihalt több sávos út közepén.

- Hová tűntek ilyen hirtelen az emberek? - kérdezte Warren.

- Azt hiszem, nem volt nehéz rávenni őket, hogy elhagyják a környéket - válaszolta Stapleton. - Mindenki megijed, ha azt hallja, hogy halálos fertőzés fenyegeti. Rossz belegondolni, mekkora pánik lehet most Alsó-Manhattanben.

- Erről az egészről egy régi science-fiction film jut az eszembe - mondta Flash. - Amikor a Föld meghal - azt hiszem, ez volt a címe.

A Davidov-házat megszálló csapat tagjain látottnál kevésbé korszerű biológiai védőruhát viselő kis csoport fogadta őket. A vezetőjük nő volt, Carolyn Jacobs. Le kellett vetkőzniük, és fertőtlenítő zuhany alatt alaposan végigsikálni a testüket, aztán tiszta overallokat kaptak, és beoltották őket.

- Ember! Erre aztán tényleg nem számítottam! - háborgott Warren.

- Légy hálás az injekcióért! - figyelmeztette Stapleton. - Kevés van a szérumból, Manhattanben biztosan nem jut belőle mindenkinek.

Alig fejezte be, a sátor bejárata szétnyílt, és karcsú, harmincas éveiben járó, katonás megjelenésű fekete lépett be. Narancssárga, az ejtőernyősökére emlékeztető kezeslábast viselt, bal felső karján KHA jelzéssel. A ruha cipzáras mellzsebe fölött kis fémlapon a neve: Marcus Williams ügynök.

- Dr. Stapletont és dr. Montgomeryt keresem - mondta feszes, pattogó hangon.

- Én vagyok Stapleton.

- Én pedig dr. Montgomery.

- Nagyszerű! Legyenek szívesek, jöjjenek velem!

Stapleton és Laurie rögtön felállt, egyikük sem kérdezte, hová kell menniük.

- Hé, és velünk mi lesz? - érdeklődött Warren. Stapleton a szemöldökét felvonva Williamsre nézett.

- Szabad a nevét, uram?

- Warren Wilson. Ő pedig Frank Thomas - válaszolta Warren, és a kezét megemelő Flashre mutatott.

- Sajnálom, erre vonatkozóan nem kaptam semmilyen parancsot - mondta Williams. - Feltételezem, hogy önök itt maradnak.

- A francba! Doki, ügyelj rá, nehogy megfeledkezzenek rólunk!

- Ne aggódj! - nyugtatta meg Stapleton, és a sátor ajtaján kilépve Laurie-val a már jóval előttük járó Williams után sietett.

- Hová megyünk? - kérdezte.

- Az ideiglenes parancsnoki pontra kell vinnem magukat.

- Az hol van?

- Alsó-Manhattanben - válaszolta Williams. - Egy lakókocsiban, a városháza előtt.

- Nem lassítana kicsit? - kérdezte Laurie, aki csak futva tudott lépést tartani a két férfival.

- Azt a parancsot kaptam, hogy a legsürgősebben vigyem oda magukat.

- Mi a helyzet a városban? - érdeklődött Stapleton.

- A legújabb fejleményeket nem ismerem, de amikor eljöttem, nagy volt a káosz.

- El tudom képzelni!

- Az FBI-tól van? - kérdezte Williamstől Laurie.

- Igen.

- Mit jelent a KHA?

- Kritikus Helyzetek Akciócsoportja. Kifejezetten NBV-katasztrófák kezelésére képeztek ki bennünket.

Laurie értetlenül nézett Stapletonre - utálta a rövidítéseket, és különösen azokat, amelyeknek a magyarázata másik rövidítés volt.

- Nukleáris, biológiai és vegyi - fejtette meg a három betűt a férfi.

Laurie szótlanul bólintott.

Átkeltek a néptelenné vált Brighton Beach Avenue-n, és elhaladtak a metró bejárata előtt, amelyet sárga műanyag szalag zárt le. Stapleton gyanította, hogy a földalattit egész Brooklynban leállították.

A következő sarkon túl a tengerpartra értek, ahol a széles sétányon különböző jelzésű helikopterek sorakoztak. Williams a legkisebb, pörgő rotorú, oldalán FBI-os jelvényt viselő Bell Jet Ranger felé indult.

Az ajtót kinyitva intett Laurie-nak és Stapletonnek, hogy szálljanak be, és ellenőrizte, felveszik-e a fejhallgatót, amely nélkül a nagy zaj miatt lehetetlen volt szót váltani a Fülkében.

A Manhattanig tartó út meglepően rövid volt, és különösen Stapleton érezte annak, aki még pontosan emlékezett rá. hogy egy napja milyen hosszú időbe telt, amíg kijutott Brighton Beachre. A pilóta a városháza előtt, védőruhás tűzoltók által elkerített rögtönzött leszállóhelyen tette le a helikoptert. A káosz, amelyről Williams indulásuk előtt beszélt, fájdalmasan szembetűnő volt. Brighton Beach csendes nyugalmával ellentétben a városközpontban pánikba esett emberek rohangáltak. A Broadwayn a Nemzeti Gárda teherautói sorakoztak, védőruhás fegyveresek ugráltak le róluk, de aztán csak forgolódtak tétován, nem tudva, mi a feladatuk.

- Amikor a bejelentés elhangzott, tömeges pánik tört ki - magyarázta az ereszkedő helikopterből lefelé mutatva Williams. - A rendőrség kezdetben azt hitte, úrrá tud lenni rajta, de aztán kiderült, hogy mégsem.

Stapleton szótlanul nézte a tumultuózus jeleneteket, és közben elkeseredve csóválta a fejét. Arra gondolt, hogy a zűrzavar tovább súlyosbítja a helyzetet, mert a fertőzött emberek összekeverednek a "tisztákkal", és tovább terjesztik a halálos kórt.

Williams meg sem várta, hogy a rotorlapátok leálljanak, felrántotta az ajtót, és intett a két orvosnak, hogy szálljanak ki. Futásra kényszerítő, gyors léptekkel vezette őket az ideiglenes válságkezelő központba.

Az építkezéseken használatoshoz hasonló lakókocsi a városháza előtt állt, hatsaroknyira a Jacob Javits Federal Buildingtől. Ez a hely mentes volt a fertőzéstől, mivel az enyhe szél délnyugatról fújt, északkeleti irányba vitte tovább a mérgező port.

A két kórboncnok a nyitott ajtón keresztül a tisztiorvosi szolgálat tagjait, rendőröket, FBI-ügynököket, tűzoltókat, katonákat látott odabent teljes összevisszaságban. A katonák a USAMRIID-től, a tengerészgyalogosok a CBIRF-től, és egy haderőnemközi, CBQRF nevű alakulattól jöttek. Laurie tudta, hogy a USAMRIID a hadsereg fertőző betegségekkel foglalkozó kutatóközpontja, de a többi rövidítés jelentéséről fogalma sem volt.

- Kérem! - kiáltotta el magát Williams, némi csöndet kérve a külső helyiségben tartózkodóktól. A következő szobába nyíló ajtóhoz lépett, kopogott, és miután benézett egy pillanatra, intett Laurie-nak és Stapletonnek, hogy mehetnek.

A két kórboncnok viszonylagos csöndben találta magát, miután az ajtó becsukódott mögöttük. A körülbelül két és félszer négy méteres helyiségben rajtuk kívül három férfi tartózkodott csupán, és a kintiekhez képest viszonylag nyugodtnak látszottak. Stapleton egyiküket ismerte csak, Stan Thorntont, a vészhelyzetekre létrehozott városházi csoport vezetőjét.

- Foglaljanak helyet! - mondta Thornton, és két üres székre mutatott. Laurie és Stapleton szó nélkül eleget tett a felszólításnak.

Miután leültek, Thornton szokatlanul magas termete még nyomasztóbbá vált. Az égimeszelő férfi kényelmes tweedzakót viselt, és kócos hajával, gyűrött nadrágjával, szelíd arcvonásaival inkább hasonlított egyetemi professzorra, mintsem magas beosztású, ezreket irányító köztisztviselőre.

Thornton bemutatta Laurie-t és Stapletont a másik két férfinak, Robert Sorensonnak, az FBI különleges ügynöki rangban lévő részlegvezetőjének, és Kenneth Aldennek, a FEMA, a szövetségi válságkezelő központ egyik vezető munkatársának.

- Kérnek kávét? - kérdezte. - Biztosan jól fog esni a nagy izgalomra.

A két kórboncnok köszönettel visszautasította az ajánlatot, és nagyon meg volt lepve azon, hogy ilyen súlyos válsághelyzetben könnyedén kávét kínálnak nekik.

- Megkérdezhetem, hogy állnak a dolgok? - érdeklődött Stapleton.

- Természetesen - válaszolta nyugodtan Thornton. - Ha valakinek, maguknak feltétlenül tudniuk kell. Mint látták, a rend fenntartására irányuló erőfeszítéseink meglehetősen szánalmasnak bizonyultak. Pánik tört ki, amelyre nem voltunk kellőképpen felkészülve. Újból bebizonyosodott, hogy a való élet sokkal bonyolultabb helyzeteket produkál, mint bármilye, mégoly jól átgondolt és megtervezett gyakorlat. Nem tudtuk fegyelmezetten biztonságos helyre szállítani az embereket, és az épület légkondicionáló rendszeréből kikerült por Manhattan egész, innen nyugatra eső részét beszennyezte.

Thornton kis szünetet tartott, közben Laurie és Stapleton tágra nyílt szemmel meredt egymásra. Amit hallottak, az borzalmas volt, de mintha rajtuk kívül senkit sem idegesített volna.

- Szerencsére akadt azonban egy lényeges körülmény, ami a kezünkre játszott - folytatta a vészhelyzetek kezelésének legfőbb irányítója: - Kitalálják, micsoda?

Laurie és Stapleton összenézett, és mindketten némán nemet intettek.

- Először azt hittük, túl szép ahhoz, hogy igaz legyen - mondta Thornton. - A kézi műszereink, bárhová vittük őket, nem jeleztek lépfenespórát, nem úgy, mint maguknál, Brighton Beachen. Természetesen ezek az eszközök csak a legelterjedtebb, fegyverként is használható biológiai anyagokat mutatják ki, úgyhogy meg kellett várnunk a pontos vizsgálati eredményeket. Néhány perccel ezelőtt jött a megerősítés: a por, ami az épületet elárasztotta, nem lépfene, még csak nem is igazán biológiai eredetű. Egészen finom őrlésű, tortakészítéshez használatos liszt, némi fahéjjal színezve.

A két kórboncnok annyira megdöbbent a hallottakon, hogy szólni sem tudott, és néhány másodpercre még a száját is eltátotta.

- Alaposan megvitattuk a dolgot, és arra a következtetésre jutottunk, hogy itt nem valamilyen rosszízű tréfáról van szó, különösen azok után nem, hogy Brighton Beachen megtalálták a lépfenespórával teli permetezőgépet. Az FBI-t nagyon érdekli, kik voltak az elkövetők, és örömmel vesz bármilyen rájuk, illetve az Árja Népi Hadseregre vonatkozó információt.

Thornton szavait néhány másodpercig tartó csönd követte, és végül Stapleton elsőként hangosan felkiáltott: - Az őrült orosz!

- Ez fantasztikus! - tette hozzá a meglepődésből lassan ocsúdva Laurie. - Átverte az Árja Népi Hadsereget, és akarata ellenére tízezrek életét mentette meg.

- Elmagyaráznák ezt bővebben? - kérdezte Robert Sorenson.

- Nézeteltérésük lehetett a célpontot, vagy célpontokat illetően - válaszolta Stapleton. - Jurij Davidov a permetezőgéppel a Central Parkba akart...

- Jézusom! - vágott közbe elszörnyedve Thornton. - ha megteszi, legalább egymillió ember hal meg.

- A fasiszta barátai azonban ragaszkodtak a kormányzati épülethez - vette át a szót Laurie -, és mivel nem volt elegendő szer a két támadáshoz, Jurij Davidov úgy döntött, hogy improvizál. Fahéjjal színezett lisztet adott nekik.

- Szakember volt, pontosan tudta, mit csinál - állapította meg Thornton. - Sokan azt hiszik hogy a vegytiszta, fegyverként használható lépfenespóra fehér, holott enyhén sárgásbarna színű.

- Nyilván nem számított rá, hogy a barátai meg akarják ölni - folytatta a lány. - Azt hiszem, az Árja Népi Hadsereg tagjai eleve úgy tervezték, hogy megszabadulnak tőle, miután megkapták, amit akartak. Abból, amit hallottunk, úgy tetszik, hogy az összes anyagot maguknak követelték, Davidov ellenben feltöltötte vele a permetezőgépet, hogy ne juthassanak hozzá.

A három férfi komoran bólintott.

- Amit elmondtak, pontosan illeszkedik ahhoz, amit tudtunk - állapította meg Ken Alden.

- Ezúttal óriási szerencsénk volt, megúsztuk - mondta Robert Sorenson. - Ennek ellenére, ami történt, csapnivaló bizonyítványt állít ki a bioterrorizmus elleni felkészülésünkről. A felderítésünk tökéletesen csődöt mondott, nem jelezte mi készül, és a szerencsére ártalmatlannak bizonyult akcióra adott válaszunk is olyan volt, hogy arról jobb nem beszélni.

Laurie és Stapleton egymásra nézett, és anélkül, hogy bármelyikük is átgondolta volna, mit tesz, talpra ugorva egymás nyakába borultak. A feszültség és félelem elmúltával csodálatos, felszabadult érzés kerítette hatalmába őket. Szorosan összekapaszkodtak, és a könnyeikkel küszködve, boldogan nevettek.

- Pihenjék ki magukat, de mihelyt úgy érzik, hogy túl vannak a megrázkódtatáson, nagyon szeretnénk, ha mindent elmondanának az Árja Népi Hadseregről, és arról a két tűzoltóról, akik feltehetően a vezetői! - figyelmeztette őket Robert Sorenson. - Jó volna minél előbb elfogni, és lakat alá tenni őket.

UTÓSZÓ

Csütörtök, október 21. 13.30

- Próbálj meg másik állomást! - mondta Curt.

Steve előrehajolt, és addig babrált a rádióval, amíg a hang tisztán érthetővé nem vált.

Öreg Ford furgonban ültek, amelyet Steve álnéven, potom ötszáz dollárért vásárolt. Körülbelül nyolcvan kilométerre lehettek New Yorktól, és ahogy távolodtak a várostól, az adás minősége egyre romlott. Fél órával korábban, amikor rákanyarodtak a 80-as autópályára, még tisztán hallották a bejelentést, miszerint Alsó-Manhattant biológiaifegyver-támadás érte, és a szörnyű esemény általános pánikot okozott.

Határtalan volt az örömük, izgatottan, egymás szavába vágva lelkesedtek. - Megcsináltuk! - kiáltották többször is boldogan. Most már szerettek volna bővebbet hallani, de hiába, az első bejelentést nem követték újabbak.

- A kormány tájékoztatási tilalmat rendelt el - mondta Curt. - Nem akarják, hogy a közvélemény bármiről értesüljön. Ugyanez volt a helyzet Waco, Ruby Ridge, és JFK meggyilkolásakor is.

- Persze! - helyeselt Steve. - Félnek, hogy az emberek megtudják, mi történt.

- Tökéletes volt! - lelkesedett Curt. - Hajszálpontosan végrehajtott katonai akció!

- Jobban nem is sikerülhetett volna!

Curt élvezettel figyelte az őszi színekben tobzódó tájat. New Jersey nyugati részén jártak már, közel a pennsylvaniai határhoz.

- Jézusom! De gyönyörű ország! - kiáltott fel lelkesen. A kormányt erősen megmarkolva harsányan nevetett, remekül érezte magát. Olyan élénk, felajzott volt, mintha egymás után tíz csésze kávét hajtott volna le.

- Akarsz ebédelni még Jerseyben, vagy ráérünk Pennsylvaniában? - kérdezte Steve.

- Mindegy! Csöppet sem vagyok éhes.

- Én sem, de nem bánnám, ha végre kezet moshatnék. Tudom, hogy Jurij azt mondta, nem veszélyesek azok a műanyag hurkák, de akkor is zavar, ha rágondolok, mi volt bennük.

- Hé! Hol az a boríték?! - kiáltott fel Curt.

- Jurijé?

- Igen. Azt mondta, hogy a fegyver leírásához tanácsot is mellékel, hogyan helyezzük magunkat biztonságba.

- A térképek és az útvonalterv mellé raktam - válaszolta Steve. - Előszedjem?

- Miért ne! - mondta vállvonogatva Curt. - Lássuk, milyen védekezést ajánl! - Jókedvűen fölnevetett. - Nem mintha különösebb szükségünk lenne annak a hülye kis fasznak a segítségére.

Steve hátrahajolt, és egy gumipánttal összefogott mappát vett elő. Felnyitotta, keresgélt benne kicsit, és hamar meg is találta Jurij levelét.

- Hűha! Jó vastag! - csodálkozott. - Csak nem egész regényt írt? - kérdezte, és odamutatta Curtnek a borítékot.

- Nyisd már ki! - szólt rá az türelmetlenül.

Steve az ujját beledugva feltépte a borítékot, és vastag, ragasztószalaggal lezárt, összehajtott kártyát vett ki belőle.

- Ez meg mi a fene? - kérdezte értetlenül.

- Írt rá valamit?! - faggatta türelmetlenül Curt.

- Igen: Curt-nek és Steve-nek Rosszija mátuskától. Fogalmam sincs, mit jelent.

- Nyisd ki! - parancsolt rá a barátjára Curt.

Steve rögtön engedelmeskedett, és mihelyt lefejtette a ragasztószalagot, az összehajtott lap azonnal szétnyílt, működésbe lépett a beleépített parányi szerkezet, és porral, apró, fényes sztaniolcsillagokkal árasztotta el a vezetőfülkét.

- A francba! - kiáltott fel a halk puffanástól megijedve Steve.

Curtöt megriasztotta a váratlan kiáltás, és miután rántott egyet a volánon, küszködnie kellett, hogy egyenesbe tudja hozni a kocsit. Az orrukba szálló portól mindketten hevesen tüsszögtek, a szemük könnyel telt meg: Curt végre úrrá lett a járművön, az út szélére kormányozta, és megállt. Köhögtek, mert a por erősen csiklandozta a torkukat. Curt elvette az üdvözlőkártyát Steve-től, az pedig kiszállt, hogy lesöpörje magáról a nadrágjához tapadt fénylő csillagocskákat. Curt alaposabban is megnézte a vastag, félbehajtott lapot. Belül nem talált semmilyen üzenetet, és kívül sem. Értetlenül forgatta a kezében, és hirtelen, egészen váratlanul szörnyű előérzete támadt.

A SZERZŐ UTÓSZAVA

Sajnos, mindaz, amit a Vektor szereplői a biológiai fegyverekről és a bioterrorizmusról mondanak, jórészt igaz. Elsősorban Lou Soldano nyomozó megjegyzésére érvényes ez: miszerint nem az az igazi kérdés, hogy hol fog bekövetkezni egy nagy méretű támadás az Egyesült Államokban, illetve Európában, hanem hogy mikor. Ami az USA-t illeti, ott kisebb támadások már eddig is szép számmal voltak.

1984-ben Oregonban egy étteremben megmérgezték a salátákat, és 751 ember kapott szalmonellózist. 1996-ban egy texasi kórházban - ugyancsak szándékos mérgezés következtében - 45 embert támadott meg a Shigella dysenteriae.

A bioterrorizmus veszélye különösen az utóbbi évtizedben vált akuttá világszerte. Elég, ha az Aum Sinrikjo szektára gondolunk, amely 1995 márciusában szaringázzal árasztotta el a tokiói metrót, és közben lázas sietséggel lépfenespórát, botulinustoxint gyártott, ugyanazokat a halálos szereket, amelyeket a könyv szereplője, Jurij Davidov. A szekta szakemberekből álló csoportot küldött Zaire-ba, hogy földerítsék, hogyan lehetne megszerezni, és fegyverként. felhasználásra alkalmassá tenni az Ebola-vírust.

A Szovjetunió, 1989-es szétesése előtt, hatalmas méretű titkos biológiaifegyver-programot hajtott végre annak ellenére, hogy 1972-ben aláírta a biológiai és toxikus fegyverek betiltásáról intézkedő konvenciót. Kiteljesedése idején a program megvalósításában több mint ötvenezer tudós és kiválóan képzett technikus vett részt - mindannyian az egészségügyi minisztérium felügyelete alá tartozó, Biopreparat nevű vállalat alkalmazottai voltak. A Jelcin-kormányzat leállította a programot (több szakértő meggyőződése szerint nem teljesen), és ezzel nagy tudású, biológiai fegyverek gyártásában járatos emberek tízezrei maradtak munka, megélhetési lehetőség nélkül. Az orosz gazdaság siralmas állapotát figyelembe véve, természetes módon merül fel a kérdés: hol vannak most ezek az emberek, mit csinálnak? Egyesek talán taxit vezetnek New Yorkban, mint Jurij Davidov, a Vektor szereplője, és szélsőjobboldali, mindenre elszánt erőszakos csoportok tagjaival kerülnek kapcsolatba.

Irak, Irán, Líbia, Észak-Korea - mindezek az országok tovább növelik a biológiai fegyverek bevetésének veszélyét. Az Öböl-háború után az Egyesült Államok és szövetségesei megdöbbenéssel jöttek rá, hogy Irak biológiaifegyver-gyártó kapacitása, és az ebből a fegyverfajtából felhalmozott készletei tökéletesen kívül maradtak felderítésük látókörén. A felismerés megrázta a szövetséges államok kormányait, kijózanítóan hatott rájuk, de, sajnos, a jelenségre különböző terroristacsoportok és veszedelmes terveket dédelgető egyének is felfigyeltek. A képlet ugyanis pofonegyszerű: a biológiai fegyver előállítása olcsó, olyan anyagokat, felszerelést, szakértelmet követel, amelyet könnyű megszerezni (néhány leírás az Interneten is hozzáférhető), és környezetünkben tömegével előforduló szervezetek felhasználásán alapul. Ráadásul a biológiai fegyvereket mintha eleve titkos akciók végrehajtásához találták volna ki: az alkalmazás után órák telnek el, amíg a hatás jelentkezik, és ez az idő bőven elég arra, hogy a támadók biztonságba helyezzék magukat.

Az egyébként is számottevő veszélyt tovább növelik modern világunk társadalmi, gazdasági, politikai gondjai. A vallási fundamentalizmus több országban tapasztalható erősödése, a dühös nacionalista indulatok, a megoldatlan gazdasági gondok felhalmozódása, nyugaton pedig az erőszakos, céljaik megvalósításában a felgyorsult globalizáció által gátolt szélsőjobboldali csoportok elkeseredése világszerte ösztönzőleg hat a terrorizmusra. A rombolás vágyának mindenhol tapasztalható felerősödése, párosulva a biológiai fegyverek megszerzésének egyszerűségével, különösen veszélyessé teszi a jelenlegi helyzetet.

A Vektorban kórboncnokok találkoznak először a bioterrorizmussal, elszigetelt, lépfene okozta haláleset kapcsán. Mivel kézenfekvő magyarázat van a fertőzésre, többségükben föl sem merül a gondolat, hogy biológiai fegyverrel állnak szemben, és ezzel elszalasztják a lehetőségét annak, hogy megelőzzék a további vészterhes eseményeket. Ez igen fontos tanulság. A fikciót félretéve, és a realitásokhoz visszatérve, bizton állítható, hogy az orvosok lesznek az elsők, akik szembetalálkoznak a bioterrorizmussal, és ezért úgy kell alakítaniuk a gondolkodásukat, hogy ez a lehetőség rögtön eszükbe jusson. Különösen igaz ez olyan elhalálozások esetében, amelyeket biológiai fegyverként is felhasználható anyagok okoznak.

Az orvosi szakma felelőssége messze túlnő azon, hogy észleljen bizonyos eseteket, és kezelje az áldozatokat. Minden orvosnak etikai kötelessége, hogy megpróbálja intézményesíteni a biológiai fegyverek bevetésének észlelését. Valamennyi országban szigorúan ragaszkodniuk kell a működési területükön előforduló gyanús esetek alapos kivizsgálásához, és azonnal tájékoztatniuk kell róluk a világot. De a Biopreparat szverdlovszki üzemében 1979-ben bekövetkezett baleset után a szovjet orvosok teljesítik kötelességüket, nagy szolgálatot tesznek a világnak, leleplezhették volna a támadó céllal beindított, kiterjedt szovjet biológiaifegyver-programot. Ehelyett azonban a KGB dezinformációs hadjáratba kezdett, a Biopreparat pedig még tíz évig folytathatta etikailag semmivel sem igazolható, titkos tevékenységét.

A biológiai fegyverek gyártásával kapcsolatban már csak azért is fontos szerep jut az orvosi etikának, mivel ez a technológia a biológiai kutatások végső, semmivel sem igazolható eltorzulásának a következménye. A biomérnök tudása ma már odáig terjed, hogy fölmerült a korábban soha nem hallott, halálos veszedelmet jelentő organizmusok létrehozásának konkrét veszélye. Szakemberek is beleborzonganak a gondolatba, hogy valakinek egyszer eszébe jut az influenza, vagy a himlő kórokozójának fertőzőképességét az Ebola gyógyszerekkel szemben ellenálló erejével párosítani.

A közvélemény, akárcsak a nukleáris fegyverek esetében, a biológiai fegyverekről hallva is úgy gondolja, keveset tehet a veszély elhárításáért. Ez azonban nem egészen igaz! Nagyon fontos, hogy a laikusok is tisztában legyenek a veszéllyel, ugyanis az idejében történő észlelés segítheti elő legjobban a katasztrófa megelőzését. Éberségre, mindenki részéről állandó figyelemre van szükség, hogy elkerüljük a bajt. Mivel apró laboratóriumok és gyártóberendezések bárhol felállíthatók, akármelyik ház pincéjében működésbe helyezhetők, figyelni kell az olyan apró jelekre is, mint valamely szomszédból jövő különös szag, állandó ventilátorzaj, és jelenteni őket a hatóságoknak. Mikroorganizmusok, mikrobiológiai berendezések, erjesztőtartályok, biológiai védőfelszerelés vagy éppen permetezőgépek megmagyarázhatatlannak tűnő ellopása szintén megérdemli, hogy az illetékes szervek a legkomolyabban odafigyeljenek rájuk.

AIDS, éhínség, gazdasági bajok, polgárháborúk, etnikai tisztogatások és globális felmelegedés sújtotta világunkban, úgy tetszhet, az embereknek nincs erejük odafigyelni még a bioterrorizmus lehetőségére is. Mégis, kevés olyan fenyegetés van, amely ennél több embert érint. Éveken keresztül az emberiséget elpusztító nukleáris téltől rettegve éltünk, és most itt az újabb veszély - ezúttal a biológusok részéről.

Végül, hogy valami biztatót is közöljek, örömmel írom le, hogy központi és helyi kormányzatok, különösen az Egyesült Államokban, komolyan átgondolták a bioterrorizmus veszélyét, és már hozzá is láttak a hathatós intézkedések megtételéhez. A védelmi minisztérium és az FBI különleges akciócsoportokat hozott létre, és az olyan nagyvárosokban, mint New York, önálló szervezetek alakultak egy esetleges katasztrófa következményeinek elhárítására. Mégis, erősen kétséges, hogy ami eddig történt, az elegendő-e. Egy valódi bioterrorista támadás nyilván elszántabb cselekvésre ösztönözné a kormányzatot de addigra bármilyen intézkedés fájdalmasan sok ember számára tragikusan késői lenne. Sokkal többet kell tennünk, hogy a katasztrófát elkerüljük, és az erőfeszítéshez valamennyiünknek hozzá kell járulnunk. Ne várjuk meg, hogy a Vektorban leírthoz hasonló esemény szilárdítsa meg elhatározásunkat.

Dr. Robin Cook

Naples, Florida

1998. december

BIBLIOGRÁFIA

Lorraine Davis és mások: Medical Aspects of Chemical and Biological Warfare. Washington, D. C., az egészségügyi minisztérium kiadványa, 1997.

Nagyon alapos, ugyanakkor mindenki által könnyen érthető tanulmány.

Newman és Thayer Falkenrath: America's Achilles Heel: Nuclear, Biological and Chemical Terrorism and Covert Attack. Cambridge, Massachusetts, M.I.T. Press, 1998.

A témába vágó legjobb, közérthető szakkönyv. A probléma politikai vonatkozásaira összpontosít.

Mark Hamm: American Skinheads: The Criminology and Control of Hate Crime. Westport, Connecticut. Praeger, 1993.

Amíg nem olvastam ezt a könyvet, addig nem tudtam, mi a különbség a skinheadek, a punkok és a rockerek között. Lenyűgözően érdekes munka, különösen ami a rockzene rajongóinak ezekről az elkülönülő csoportjairól adott tájékoztatást illeti.

Walter Laqueur Fascism: Past, Present, Future. New York, Oxford University Press, 1996.

Letehetetlenül érdekes könyv arról az eszmei áramlatról, amelyről legtöbben azt hittük, visszavonhatatlanul vereséget szenvedett a második világháborúban. Fantasztikusan izgalmasnak találtam, különösen azt a részét, amely az Oroszországban bekövetkező gazdasági és társadalmi káoszt tárgyalja.

George Lundberg: Journal of the American Medical Association (JAMA). Chicago, 278. évf., 5. szám, 1997. augusztus 6.

A JAMA-nak ez a száma teljes egészében a biológiai fegyverekkel, biológiai hadviseléssel és terrorizmussal foglalkozik, az orvosok, és egészségügyi hatóságok nézőpontjából tárgyalva a témából fakadó problémákat.

Richard Preston: Annals of Warfare: The Bioweaponeers. The New Yorker, LXXIV. évf., 3. szám, 1998. március 9.

Fantasztikusan jól megírt cikk, amely valamennyi olvasóját erősen gondolkodóba ejti.

David Remnick: Resurrection: The Struggle for a New Russia. New York, Random House, 1997.

Ugyancsak letehetetlen, izgalmas információkkal teli, és végső soron nagyon nyugtalanító könyv. Mindenkinek el kell olvasnia, aki többet akar tudni a jelenlegi kaotikus oroszországi állapotokról.

orvosi krimi

MINILEXIKON

LÉPFENE: Többnyire halálos kimenetelű fertőző betegség, amelyet melegvérű állatok - főleg kecskék és juhok - terjesztenek, emberre is átterjedhet. Ember ember általi megfertőzése csak elvétve fordul elő. A lépfene köznyelvi változatban magát a kórokozót, a Bacillus anthracist is jelenti. A baktérium a talajban tenyészik, és világszerte előfordul. Kiválóan alkalmas biológiai fegyver előállítására, mivel évtizedekig életképes, külső behatásnak ellenálló spóraalakot tud ölteni. A legveszedelmesebb formája a betegségnek, amikor a spórát valaki belélegzi, és az kicsírázik a tüdejében. Az ily módon megfertőződött ember rövid időn belül meghal.

BIOTERRORIZMUS: Biológiai fegyverek bevetése általános rémületkeltés és káosz okozása érdekében, többnyire bosszúállási szándékkal vagy ideológiai célok megvalósításának érdekében.

BIOFEGYVER: Tömegpusztításra szánt, élő organizmusokból (baktériumok, vírusok, gombák) vagy ezek származékaiból előállított biológiai fegyver.

BOTULINUSTOXIN: A Clostridium botulinum baktérium által termelt toxin. A botulinus-toxin idegméreg, amely leállítja az idegsejtek működését. A Clostridium termelte idegmérgeket a tudomány - kétes dicsőség! - máig a legmérgezőbb anyagokként tartja nyilván. Táplálkozás útján, belélegzéssel vagy közvetítő útján egyaránt a szervezetbe juthatnak, hogy kifejtsék halálos hatásukat. Becslések szerint fél kilogrammnál kevesebb is elegendő lenne belőlük ahhoz, hogy az emberiséget elpusztítsák.

TOXIN: Élő szervezetek által termelt mérgező anyag.

TÖMEGPUSZTÍTÓ FEGYVER: Nukleáris, vegyi vagy biológiai fegyver, amely képes arra, hogy százával, ezrével vagy akár milliószámra öljön meg embereket és/vagy hatalmas területeket tegyen hosszú időre lakhatatlanná.