Fordította

Illés Róbert

HARLAN

COBEN

VÉR

A VÉREMBŐL

JAFFA

Kiadó

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Harlan Coben: Long Lost

Published by Dutton, Penguin Group (USA) Inc.

Copyright © 2009 by Harlan Coben

Hungarian translation © Illés Róbert, 2011

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2011

Minden jog fenntartva!

Szerkesztette: Bujdosó Hajnalka

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó

www.jaffa.hu

ISBN 978 963 9971 82 0

Sandra Whitakernek,

a legjobb unokatestvérnek a világon

ELSŐ RÉSZ

„Kitartás.

Ez fájdalmasabb lesz, mint korábban bármi.”

William Fitzsimmons

1

-            Nem tudod, mit titkol  – mondta Win.

-            Tudnom kellene?

Win megvonta a vállát.

-            Súlyos titok? – kérdeztem.

-            Nagyon – felelte.

-            Akkor lehet, hogy nem is akarom tudni.

Két nappal azelőtt, hogy megtudtam volna a titkot, melyet egy évtizede rejtegetett – látszólag személyes ügyről volt szó; akkor még nem sejtettem, hogy ez a titok nemcsak kettőnk életét, hanem az egész világot is örökre megváltoztatja majd – , hajnali ötkor megcsörrent a telefonom: Terese Collins szólt bele. A hangját hallva egy pillanatig azt hittem, még alszom, és félig– meddig erotikus álmom tovább folytatódik. Csak ennyit mondott:

– Gyere el Párizsba.

Legalább – mennyi is? – hét éve nem hallottam a hangját, a vonal recsegett, Terese pedig nem vesztegette az időt holmi köszönésre vagy egyéb udvariaskodásra.

Kinyitottam a szemem.

– Terese? Hol vagy?

– Egy barátságos kis szállodában a Szajna bal partján, a Hotel d’Aubussonban. Imádni fogod. Este hétkor indul egy Air France– járat.

Felültem az ágyban. Terese Collins. Emlékképek villantak át az agyamon – tenyérnyi bikinije, a sziget, a napsütötte tengerpart, igéző pillantása, tenyérnyi bikinije.

Az a bikini megérdemli, hogy kétszer is megemlítsem.

– Nem lehet – mondtam.

– Párizs – búgta.

– Tudom.

Majdnem tíz évvel ezelőtt együtt szöktünk el egy szigetre. Két elveszett lélek. Akkor azt hittem, soha többé nem találkozunk, de tévedtem. Néhány évvel később segített megmenteni a fiam életét. Aztán puff, nyomtalanul eltűnt; semmit sem tudtam róla – egészen mostanáig.

– Gondold csak végig – folytatta. – A fény városa. Egész éjjel szeretkezhetnénk.

Nyeltem egyet.

– Oké, persze, de mit csinálnánk napközben?

– Ha jól emlékszem, néha pihenned is kell.

– Igen, és némi E– vitaminra is szükségem lenne. – Önkéntelenül elmosolyodtam. – Nem lehet, Terese. Kapcsolatban vagyok.

– A szeptember 11– i özveggyel?

Kíváncsi lettem volna, honnan tud erről.

– Igen.

– Ez nem érintene titeket.

– Sajnálom, de attól tartok, hogy igen.

– Szerelmes vagy belé? – kérdezte.

– Számítana, ha azt mondanám, igen?

– Nem különösebben.

Másik kezembe vettem a telefont.

– Mi a baj, Terese?

– Nincs semmi baj. Csak el szeretnék tölteni veled egy romantikus, érzéki hétvégét Párizsban.

Ismét nagyot nyeltem.

– Nem is hallottam rólad legalább... legalább hét éve.

– Majdnem nyolc.

– Pedig hívtalak – mondtam. – Nem is egyszer.

– Tudom.

– Üzeneteket hagytam. Leveleket írtam. Próbáltalak megtalálni.

– Tudom  – ismételte.

Csönd telepedett közénk. Nem szeretem a csöndet.
– Terese?

– Amikor szükséged volt rám – szólalt meg amikor igazán szükséged volt rám, akkor ott voltam neked, igaz?

– Igen.

Gyere el Párizsba, Myron.

– Csak így, ilyen egyszerűen?

– Igen.

– Hol voltál, mióta nem láttalak?

– Amint ideérsz, mindent elmesélek.

– Nem lehet. Kapcsolatban vagyok.

Már megint az a rohadt csönd.

– Terese?

– Emlékszel a megismerkedésünkre?

Életem legnagyobb tragédiája után voltam. Azt hiszem, ő is hasonló cipőben járt. Egy jótékonysági rendezvényen találkoztunk, amit néhány közös barátunk szervezett. Amint megpillantottuk egymást, mágnesként vonzott kölcsönös nyomorúságunk. Nem igazán hiszek abban, hogy a szem a lélek tükre. Túlságosan sok pszichopatával találkoztam már ahhoz, hogy bízni merjek az ilyen felületes állításokban. De Terese szeméből szinte sütött a szomorúság. Egész lényéből bánat sugárzott, és aznap este, amikor a saját életem is romokban hevert, képtelen voltam ellenállni ennek a szomorúságnak.

Terese egyik barátjának saját kis szigete volt a Karib– tengeren, Arubától nem messze. Aznap éjjel elszöktünk, és senkinek nem árultuk el, hová megyünk. Három hetet töltöttünk együtt. Alig beszéltünk, többnyire csak szerelmeskedtünk és sírtunk egymás vállán, mert másra nem voltunk képesek.

– Persze, hogy emlékszem  – feleltem.

– Mindketten össze voltunk törve. Sosem beszéltünk róla. De mindketten tudtuk.

– Igen.

– Bármi törte is össze a szívedet, te képes voltál továbblépni – mondta Terese.  – Ez így természetes. Meggyógyulunk. Sebeket kapunk, aztán újjáépítjük magunkat.

– És te?

– Én nem tudtam újjáépíteni magam. Azt hiszem, soha nem is akartam. Darabokra törtem, és úgy maradtam, de talán így a legjobb.

– Attól tartok, elveszítettem a fonalat – szólaltam meg.

– Nem hiszem – folytatta halkan. – Még mindig nem hiszem, hogy szeretném látni, milyen lenne az újjáépített életem. Félek, hogy nem tetszene a végeredmény.

– Terese?

Nem válaszolt.

– Segíteni akarok – mondtam.

– Talán nem is tudsz – felelte. – Talán nincs is értelme.

Újabb csönd.

– Felejtsd el, hogy hívtalak, Myron. Vigyázz magadra.

Lerakta.

2

—        Nocsak  – mondta Win  – , az elbűvölő Terese Collins. És az ő kifogástalan, első osztályú hátsója.

A Kasselton High School tornatermének rozoga lelátóján ültünk. Verejték és ipari tisztítószerek ismerős szaga töltötte meg a levegőt. A hangok, akárcsak a földrész többi tornatermében, eltorzultak, a falakról visszaverődő zajok mintha esőfüggönyön keresztül jutottak volna el hozzánk.

Imádom ezeket a tornatermeket. Ilyenekben nőttem fel. Életem legboldogabb pillanatai közül jó néhányat efféle levegőtlen termekben töltöttem kosárlabdával a kezemben. Szeretem a cselezés közben megcsikorduló cipőtalpak hangját. Szeretem a bemelegítés közben megjelenő első izzadságcseppeket. Szeretem a labda érintését az ujjhegyeimen; azt a színtiszta pillanatot, amikor a szemem a gyűrűre szegeződik, elengedem a labdát, az pedig visszafelé pörögve hull a kosár felé. Olyankor megszűnik a külvilág.

– Örülök, hogy emlékszel rá – mondtam.

– Kifogástalan, első osztályú hátsó.

– Igen, elsőre is értettem.

Win annak idején a szobatársam volt a Duke kollégiumában, most pedig üzlettársam és – Esperanza Diaz mellett – a legjobb barátom. A teljes neve III. Windsor Horne Lockwood, és pontosan úgy is néz ki: középen elválasztott hirtelenszőke haj; fehér bőr; előkelő arcvonások; a sok  golfozástól V alakban lebarnult nyak; jéghideg kék szem. Méregdrága, élére vasalt, világosbarna nadrágot, rózsaszín és zöld mintás, kék Lilly Pulitzer sportkabátot viselt, mellényzsebébe pedig színben harmonizáló zsebkendőt tűzött, ami úgy dudorodott a szíve fölött, mintha egy bohóc spriccelős virága rejtőzne alatta.

Igazi piperkőc viselet.

– Térese– ről a tévében nem látszott, micsoda kiváló áru – mondta Win. Affektálóan sznob hanghordozása miatt minden szava úgy hangzott, mintha lassú felfogású gyereknek magyarázna. – Csak ült a bemondópult mögött.

– Ühüm.

– De aztán láttam bikiniben – (csak zárójelben jegyzem meg, hogy ugyanarról a bikiniről van szó, amiről korábban magam is említést tettem) – , és úgy már igencsak komoly benyomást tett rám. Bűn ilyen testtel tévébemondóként eltemetnie magát. Igazi tragédia, ha belegondolsz.

– Ja, akárcsak a Hindenburg.

– Káprázatos hasonlat – bólintott Win. – És milyen aktuális.

Win arcára mintha ráfagyott volna a fennhéjázás. Első pillantásra mindenki a felső tízezer egyik sznob képviselőjét látta benne, akinek annyi pénze van, hogy azt sem tudja, hová tegye. És többnyire igazuk is volt. Winnek azonban volt egy másik oldala is, amit kevesen ismertek.. . egy olyan oldala, ami komoly fájdalmat okozhatott bárkinek.

– Folytasd – unszolt Win. – Fejezd be a történetet.

– Ennyi a történet.

Win összevonta a szemöldökét.

– És mikor indulsz Párizsba?

– Nem megyek.

A pályán megkezdődött a második negyed. Ötödikesek kosárlabdáztak. A barátnőm – tudom, hogy ez idétlen, de nem hiszem, hogy a „szívem hölgye” vagy „az a bizonyos nő” fordulat jobban illene ide – , Ali Wilder kétgyerekes anya, és a kisebbik gyereke ebben a csapatban játszik. A neve Jack; nem valami nagy spíler. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy soha nem is lehet belőle jó játékos – ennyi idős korában Michael Jordán be sem fért az iskolai csapatába – , csak egyszerűen megállapítom a tényt. Jack korához képest magas és izmos volt, de – ami gyakori velejárója a kamaszkori hirtelen növekedésnek – nem valami gyors, mozgása pedig kissé koordinálatlan. Megjelenésében volt valami sutaság.

Ennek ellenére imádott kosarazni, és ezt nagyon szerettem benne. Kedves srác volt, kimondottan jó fej, és nagyon ragaszkodott hozzám, ami egyáltalán nem meglepő egy olyan fiú esetében, aki tragikusan és idő előtt veszítette el az apját.

Úgy volt, hogy Ali csak a második félidőre ér ide, de én addig is kijöttem szurkolni.

Win még mindig a homlokát ráncolta.

– Hadd foglaljam össze: nemet mondtál egy párizsi hétvégére az elbűvölő Terese Collinsszal és az ő első osztályú hátsójával?

Mindig hiba volt párkapcsolati kérdéseket megvitatni Winnel.

– Pontosan – feleltem.

– Miért? – Win felém fordult. Őszinte értetlenség ült ki az arcára. Aztán hirtelen felderültek a vonásai. – Aha, megvan!

– Micsoda?

– Meghízott, igaz?

Win.

– Fogalmam sincs.

Hát akkor?

– Te is nagyon jól tudod. Kapcsolatban vagyok, nem emlékszel?

Win úgy meredt rám, mintha a pálya közepére ürítettem volna.

– Most meg mi van?  – kérdeztem.

Hátradőlt a széken.

– Olyan vagy, mint egy nagyra nőtt kislány.

Megszólalt a negyed kezdetét jelző duda; Jack fölvette a védőszemüvegét, és kacsázó léptekkel indult a versenybíróság asztala felé, arcán azzal a kedvesen bamba félmosollyal, amit annyira imádtam. A Livingston ötödikesei játszottak ősi ellenfelükkel, a Kasselton csapatával. Minden önuralmamra szükségem volt, hogy ne üljön ki gúnyos mosoly az arcomra – nem a gyerekek, sokkal inkább a lelátón ücsörgő szüleik miatt. Nem szeretek általánosítani, de az anyukákat rendszerint két csoportra lehet osztani: vannak a Fecsegők, akik arra használják a mérkőzéseket, hogy társasági életet éljenek; és vannak az Idegeskedők, akik elsápadnak, és kis híján elájulnak az izgalomtól minden egyes alkalomal, amikor a csemetéjük labdához ér.

Az apák általában problémásabbak. Némelyiküknek sikerül levezetnie a feszültséget azzal, hogy magában morog, vagy a körmét rágja. Más apukák viszont folyamatosan üvöltenek. Hangosan szapulják a bírókat, az edzőket, a játékosokat.

Két sorral előttünk ült egy túlmozgásos apuka, akit Winnel elkereszteltünk „Tourette Apuci”– nak, mivel egész meccsen mást se csinált, mint hangosan gyalázott mindenkit a környezetében.

Más szemszögből látom a kosárlabdát, mint a többség. Azon ritka kevesek közé tartozom, akik igazán tehetségesek voltak. A felismerés sokkolta a családomat, mivel korábban a leghíresebb sportoló a Bolitarok között Sam bácsikám volt, aki 1974– ben megnyert egy óceánjáró fedélzetén rendezett csocsóbajnokságot. Mire leérettségiztem a Livingston High Schoolban, már a korosztályos amerikai válogatott tagja voltam. A Duke– on csapatkapitány lettem, és vezetésemmel két NCAA– bajnokságot is nyertünk. A diploma megszerzése után az első körben draftolt a Boston Celtics.

Aztán bumm, egy csapásra véget ért minden.

– Csere! – kiáltotta valaki.

Jack megigazította a szemüvegét, és a pályára szaladt.

Az ellenfél edzője Jackre mutatott, és azt üvöltötte:

– Hé, Connor! Tiéd az új ember! Dagadt és lassú. Edd meg!

Tourette Apuci feljajdult:

– Minek hozzák be egy ilyen szoros meccsen?

Dagadt és lassú? Jól hallottam, hogy tényleg ezt mondta?

Döbbenten meredtem a Kasselton edzőjére. Csíkosra melírozott haja és sötét kecskeszakálla leginkább egy fiúbanda idősödő basszusgitárosára emlékeztetett. Még nálam is nagyobbra nőtt – százkilencvenhárom centi vagyok, de ő jó öt centivel magasabb és vagy húsz kilóval nehezebb volt nálam.

– Dagadt és lassú? – ismételtem Winnek. – Az edző képes volt ezt üvölteni úgy, hogy mindenki hallja?

Win vállat vont.

Próbáltam én is lazán venni. Fogjuk a játék hevére. Nem nagy ügy.

24– 24 volt az állás, amikor bekövetkezett a katasztrófa. Közvetlenül egy időkérés után Jack csapata jött bedobással az ellenfél palánkja alatt. A Kasselton váratlan letámadással próbálta zavarba hozni őket. Jack üresen maradt. A labda hozzákerült, a védők rárohantak, ő pedig egy pillanatra megzavarodott. Megesik az ilyen.

Segélykérőén nézett körül. A Kasselton kispadja felé fordult, mert az volt hozzá a legközelebb, Melírozott Haj pedig elüvöltötte magát:

– Dobd rá! – és a kosárra mutatott.

A rossz kosárra.

– Dobd rá! – kiáltotta újra.

A bizonyítási vágytól fűtött Jack, aki feltétel nélkül bízott a felnőttekben, szót fogadott.

A labda betalált. A rossz kosárba. Két pont a Kasseltonnak.

A kasseltoni szülők éljenzésébe gúnyos nevetés vegyült. A livingstoni szülők az égre emelték a kezüket, és egy ötödikes hibája felett keseregtek. És akkor a Kasselton edzője, a melírozott hajú, basszgitáros szakállú fazon pacsizott a segítőjével, aztán Jackre mutatott, és odakiáltott neki:

– Ez az öcsi, csak így tovább!

Valószínűleg Jack volt a legnagyobb a pályán lévők közül, aki ebben a pillantban megpróbálta minél kisebbre összehúzni magát. A bamba félmosoly eltűnt az arcáról. Az ajka megremegett. Sűrű pislogásba kezdett. Láttam rajta, hogy legszívesebben elbőgné magát. Majd megszakadt a szívem érte.

Az egyik kasseltoni apuka rátett még egy lapáttal. Tölcsért formált a kezéből, és úgy kiabálta:

– Passzoljatok a dagadtnak a másik csapatból! Ő a legjobb játékosunk!

Win megérintette a férfi vállát.

– Ezt most azonnal befejezi.

Az apuka megfordult, egy pillantással felmérte Win piperkőc öltözékét, szőke haját és finom vonásait. Már nyitotta a száját, hogy lekezelően visszaszóljon, de aztán valami  – valószínűleg a hüllőagyban munkáló túlélőösztön  – arra késztette, hogy meggondolja magát. Belenézett Win jéghideg kék szemébe, majd gyorsan elkapta a tekintetét, és így szólt:

– Igen, bocs, ezt nem kellett volna.

De ezt csak fél füllel hallottam. Meg sem bírtam mozdulni. Ültem a lelátón, és a melírozott hajú edző önelégült pofáját bámultam. Éreztem, hogy forr bennem a düh.

Megszólalt a félidőt jelző duda. Az edző még mindig nevetett, és hitetlenkedve rázta a fejét. Egyik segítője odasétált, és kezet fogott vele. Ugyanígy tettek néhányan a szülők és a nézők közül is.

– Mennem kell – szólalt meg Win.

Nem válaszoltam.

– Itt maradjak a közelben? A biztonság kedvéért?

– Nem kell.

Win kurtán biccentett, és elment. Továbbra is a Kasselton edzőjét figyeltem. Felálltam, és lesétáltam a rozoga lelátóról. Mintha az ég dörgött volna a lépteim alatt. Az edző eltűnt egy ajtó mögött. Követtem. Láttam, hogy még a mosdóba menet is idiótán vigyorog – mint ahogy kétségkívül az is volt. Megálltam az ajtó előtt, és vártam.

Amikor felbukkant, odaszóltam neki:

– Bravó!

Pólójára hímezték a nevét: „Bobby edző”. Megtorpant, és rám meredi.

– Tessék?

– Azt mondani egy tízévesnek, hogy dobjon a rossz kosárra – mondtam. – Aztán meg az a zseniális beszólás, hogy „Ez az, öcsi, csak így tovább!”, miután egyszer már megalázta. Bravó, Bobby edző!

Összevonta a szemöldökét. Közelről jól látszott, hogy nagydarab, széles vállú, izmos pasas. Jókora tenyere volt és csapott, Neander– völgyli homloka. Jól ismertem ezt a típust. Mindnyájan jól ismerjük.

– A játék része, haver.

– Kigúnyolni egy tízéves gyereket a játék része?

– Megzavarni és hibára késztetni az ellenfelet.

Erre nem válaszoltam. Végigmért, és úgy találta, hogy igen, le tudna nyomni. A Bobby edzőhöz hasonló nagydarab fickók általában meg vannak róla győződve, hogy gyakorlatilag bárkit le tudnának nyomni Szótlanul meredtem rá.

– Valami gond van? – kérdezte.

– Ezek tízéves gyerekek.

– Igen, gyerekek, na és akkor mi van? Kicsoda maga? Valami nyim– nyám, pipogya apuci, aki szerint a pályán mindenki egyenlő? Jaj, ne hogy megbántsuk valakinek az érzéseit, jobb lenne, ha nem is hirdetnénk győztest... tényleg, minek számoljuk egyáltalán a pontokat?

A Kasselton segédedzője közeledett. Ugyanolyan pólója volt, mint Bobby edzőnek, csak az övén más felirat virított: „Pat segédedző”.

– Bobby? Mindjárt kezdődik a második félidő.

Közelebb léptem hozzá.

– Csak azt akarom, hogy állítsa le magát.

Bobby edző gúnyosan elmosolyodott.

– Különben mi lesz?

– Nagyon érzékeny fiú.

– Jaj, hogy oda ne rohanjak! Ha annyira érzékeny, akkor talán jobb lenne, ha nem játszana.

– Talán jobb lenne, ha maga meg nem lenne edző.

Pat segédedző tett egy lépést előre, aztán rám nézett, és hirtelen megjelent az arcán a mosoly, amit annyira jól ismertem.

– Nocsak, nocsak.

– Mi van? – nézett rá Bobby edző.

– Tudod, ki ez a tag?

– Ki?

Myron Bolitar.

Szinte hallottam, ahogy Bobby edző agyában megcsikordulnak a fogaskerekek, és a rozsdás gépezet lassan mozgásba lendül a koponyájában. Miután elcsitultak fejében a villámok, tenyérbe mászó vigyor terült szét az arcán.

– A nagy „szupersztár”? – Még arra is vette a fáradságot, hogy ujjaival kérdőjeleket rajzoljon a levegőbe. – A nagymenő, akinek nem sikerült megállnia a helyét a profik között? A világhírű első körös kripli?

– Személyesen  – tette hozzá Pat segédedző.

– Így már minden világos, hobby edző? – néztem rá.

– Mi van?

– Szálljon le a srácról.

Ismét összevonta a szemöldökét.

– Ne akarjon ujjat húzni velem – mondta.

– Nem akarok. Csak azt akarom, hogy hagyja békén a gyereket. Arról ne is álmodj, haver – váltott át hirtelen tegeződésbe, aztán elmosolyodott, és közelebb hajolt hozzám. – Esetleg van valami problémád?

– Igen, nem is kicsi.

– Akkor mit szólnál, ha megbeszélnénk a meccs után? Négyszemközt?

A vér dühödten lüktetett az ereimben.

– Verekedni akar velem?

– Igen. Persze csak, ha nem vagy beszari. Beszari vagy?

– Nem vagyok beszari – feleltem.

Jó vagyok a frappáns válaszokban. Ez az egyik nagy erősségem.

– Most dolgom van, meg kell nyernem ezt a meccset. De utána elintézzük, négyszemközt. Megértetted?

– Megértettem.

Már megint frappáns válasz. Úgy látszik, elkaptam a fonalat. Bobby edző az orrom alá dugta a mutatóujját. Egy pillanatra átfutott az agyamon, hogy leharapom  – azzal biztosan felkelteném az érdeklődését.

– Neked reszeltek, Bolitar. Hallod? Halott vagy.

– Meszeltek? – kérdeztem vissza.

– Reszeltek, haver.

– Ja, még szerencse, mert annak semmi értelme, hogy „meszeltek”. Bár, ha jobban meggondolom, ennek a reszelésnek sincs sok.

Megszólalt a duda.

– Menjünk, Bobby – mondta Pat segédedző.

– Neked reszeltek, Bolitar – ismételte még egyszer.

Fülemhez emeltem az egyik kezem, mintha nagyot hallanék, és utánakiáltottam:

– Micsoda?

De addigra már hátat fordított.

Hosszan néztem távolodó alakját. Magabiztosan lépkedett, kidüllesztett mellkassal, karját egy hajszállal jobban lóbálva a kelleténél. Már nyitottam a számat, hogy utánaüvöltsek valami ostobaságot, amikor valaki megérintette a karom. Megfordultam. Ali volt az, Jack édesanyja.

– Ez meg mi volt? – kérdezte.

Alinek nagy zöld szeme volt, és kedves, nyílt arca, aminek gyakorlatilag képtelen voltam ellenállni. Legszívesebben a karomba kaptam volna, és összevissza csókolom, de úgy éreztem, ezzel most hibát követnék el.

– Semmi – feleltem.

– Hogy telt az első félidő?

– Két pont oda, ha jól emlékszem.

– Jack dobott kosarat?

– Nem, azt hiszem, nem.

Ali egy pillanatig az arcomat tanulmányozta, és látott rajta valamit, ami nem tetszett neki. Megfordultam, és visszaindultam a lelátóra. Leültem. Ali lehuppant mellém.

Már két perce ment a mérkőzés, amikor megszólalt:

– Szóval, mi történt?

– Semmi – feleltem kényelmetlenül fészkelődve.

– Hazudós – mondta Ali.

– Csak belefeledkeztem a meccsbe.

– Hazudós.

Rápillantottam bájos, nyílt arcára, melyet az ő korában szokatlan szeplők csak még elbűvölőbbé tettek, és nekem is feltűnt valami.

– Mintha neked is máshol járnának a gondolataid.

És nem csak ma, tettem hozzá magamban. Az elmúlt néhány hetünk nem alakult valami fényesen. Alit bántotta valami, de nem akart beszélni róla. Mivel engem is lekötött a munkám, nem nagyon erőltettem.

Ali a pályára szegezte a tekintetét.

– Jacknek jól ment a játék?

– Igen, egész jól – mondtam. Aztán hozzátettem: – Mikor indul holnap a gépetek?

– Háromkor.

– Kiviszlek titeket a reptérre.

Ali lányát, Erint, felvették az Arizonai Egyetemre. Ali és Jack odarepülnek vele egy hétre, hogy segítsenek neki az első napokban.

– Nem kell, már béreltem autót.

– Szívesen vezetek.

– Nem kell.

Hangsúlya egyértelműen jelezte, hogy a téma le van zárva. Próbáltam megnyugodni és újra a mérkőzésre koncentrálni. Pulzusom vadul lüktetett. Néhány perccel később Ali megkérdezte:

– Miért bámulod az edzőt?

– Melyik edzőt?

– Amelyiknek olyan a festett haja, mint egy pornószínésznek, és Robin Hood– szakállat visel.

– Szépségápolási tippeket próbálok ellesni tőle – feleltem.

Majdnem elmosolyodott.

– Jack sokat játszott az első félidőben?

– Amennyit szokott.

A mérkőzés véget ért, három ponttal nyert a Kasselton. A tömeg oszlani kezdett. Jack edzője, egy minden szempontból rendes figura, úgy döntött, hogy a második játékrészben nem küldi pályára. Ali ezen kicsit felhúzta magát – az edző általában igyekezett ugyanannyi játéklehetőséget adni minden srácnak – , de végül nem csinált belőle ügyet.

A csapatok eltűntek az öltözőfolyosó ajtaja mögött. Alivel a tornaterem bejárata előtt várakoztunk. Nem kellett sokat várnunk. Bobby edző egyenesen felém tartott, ugyanazzal a műmájer járással, de ezúttal ökölbe szorított kézzel. Három másik pasas is volt vele – az egyik Pat segédedző – , mindhárman nagydarab, túlsúlyos gólemek, akik sokkal keményebbnek képzelték magukat, mint amilyenek valójában voltak. Bobby edző alig harminc centire állt meg előttem. Hű muskétásai karba tett kézzel, félkörbe rendeződve bámultak rám.

Egy másodpercig senki nem szólalt meg. Csak néztek rám szúrós szemekkel.

– Most jönne az a rész, hogy összepisilem magam? – kérdeztem.

Bobby edző megint az ujjával kezdett hadonászni.

– Tudod, hol van a Landmark Bár Livingstonban?

– Persze hogy tudom.

– Ma este tízkor. Hátul a parkolóban.

– Nem esik útba – feleltem.  – És egyébként sem szoktam idegenekkel randizni. Előbb hívjon meg vacsorára. Esetleg hozzon egy csokor virágot.

– Ha nem jössz el, akkor máshogy fogok elégtételt venni. – Annyira belelovalta magát, hogy majd kibökte a szemem az ujjával. – Megértetted?

Nem értettem meg, de mielőtt megkérhettem volna, hogy magyarázza el, mire is gondol, sarkon fordult, és elmasírozott. Haverjai szorosan a nyomában. A válluk felett hátrapillantgatva folytatták a szemmel verést.

Felemeltem a kezem, és ujjaimat széttárva integettem nekik. Egyikük túl hosszan bámult, ezért csókot dobtam neki. Úgy kapta el a fejét, mintha felpofozták volna.

Csókot dobni  – kedvenc módszerem, amivel fel lehet húzni a homofóbokat.

Ali felé fordultam; elég volt egyetlen pillantást vetnem az arcára, hogy tudjam, bajban vagyok.

– Ez meg mi a franc volt?

– Történt valami a meccsen, mielőtt ideértél – válaszoltam.

– Micsoda?

Elmondtam neki.

– És erre te belekötöttél az edzőbe?

– Igen.

– Miért? – kérdezte.

– Hogyhogy miért?

– Csak olaj a tűzre. Ez egy seggfej. A gyerekek tudják.

– Jack majdnem elsírta magát.

– Akkor majd én megvigasztalom. Semmi szükség a te macsó erőfitogtatásodra.

– Ez nem macsó erőfitogtatás. Azt akartam, hogy ne cikizze többet.

– Nem csoda, hogy Jack egy percet sem játszott a második félidőben. Az edzője valószínűleg látta az ostoba magánszámodat, és volt annyi esze, hogy ne feszítse tovább a húrt. Most jobban érzed magad?

– Nem, még nem  – feleltem.  – De miután beverem az orrát a Landmark parkolójában, azt hiszem, jobban fogom.

– Eszedbe ne jusson.

– Te is hallottad, mit mondott.

Ali a fejét rázta.

– Nem hiszem el. Mi a franc ütött beléd?

– Kiálltam Jack mellett.

– Az nem a te dolgod. Semmi jogod hozzá. Te nem vagy...

Elhallgatott.

– Mondd ki, Ali.

Behunyta a szemét.

– Igazad van. Nem vagyok az apja.

– Nem ezt akartam mondani.

Mindketten tudtuk, hogy ezt akarta mondani, de nem erősködtem.

– Lehet, hogy nem az én dolgom, de nem csak erről van szó. Talán akkor is szóvá tettem volna, ha más gyerekkel csinálja.

– Miért?

– Mert nem helyes.

– Ki vagy te, hogy ezt eldöntsd?

– Hogyhogy ki vagyok én? Van, ami helyes. És van, ami nem. Ez nem helyes.

– Ez a fickó egy arrogáns seggfej. Akadnak hozzá hasonlók. Ilyen az élet. Jack képes felfogni, vagy ha nem, hamarosan úgyis megtapasztalja. Ez is része a felnőtté válásnak: megtanulni, hogyan bánjunk a seggfejekkel. Vagy te nem így gondolod?

Nem válaszoltam.

– És ha a fiamnak ennyire a lelkébe gázoltak, honnan veszed a bátorságot, hogy eltitkold előlem? – kérdezte Ali egyre dühösebben. – Szünetben még rá is kérdeztem, hogy miről beszéltetek az edzővel, emlékszel?

– Igen.

– Azt mondtad, semmiről. Miért tagadtad le? Meg akartad óvni a finom kis lelkemet?

– Nem, természetesen nem.

Ali elhallgatott, csak a fejét ingatta.

– Mi az? – kérdeztem.

– Túl közel engedtelek hozzá – mondta.

Úgy éreztem, mintha szíven szúrt volna.

– A fenébe – suttogta.

Nem szólaltam meg, vártam, hogy folytassa.

– Nem értem, hogy lehet néha ennyire nehéz a felfogásod.

– Oké, aláírom, lehet, hogy nem kellett volna utánamennem. De ha ott lettél volna, amikor azt kiáltja Jacknek, hogy csak így tovább, és láttad volna az arcát...

– Nem arról beszélek.

Döbbenten elhallgattam.

– Akkor igazad van. Tényleg nehéz a felfogásom – szólaltam meg némi gondolkodás után.

Százkilencvenhárom centi magas vagyok, Ali jó másfél fejjel alacsonyabb nálam. Közelebb lépett, és felnézett rám.

– Nem azért utazom Arizonába, hogy segítsek Erinnek az iskolakezdésben. Vagy legalábbis nem csak azért. Ott élnek a szüleim. És az ő szülei is.

Tudtam, ki az az ö  – a néhai férje, a kísértet, akit megtanultam elfogadni, sőt, néha már kedvelni is. A kísértet, aki sosem hagyja magára. Nem tudom, eltűnik– e valaha, de vannak pillanatok, amikor azt kívánom, bár úgy lenne  – ugyanakkor tudom, hogy borzalmas ilyet kérni.

– Azt akarják, mind a négy nagyszülő, hogy költözzünk oda. Így közelebb lehetnénk hozzájuk. Ha belegondolsz, van benne logika.

Bólintottam, mert nem tudtam, mi mást tehetnék.

– Jacknek és Erinnek, meg valljuk be, nekem is jót tenne.

– Mi tenne jót?

– A család. Jacknek szüksége van a nagyszüleire, ők pedig szeretnének részt venni az életében. A hideget sem nagyon bírják már itt északon. Érted, miről beszélek?

– Persze hogy értem.

Furcsán csengtek saját szavaim; mintha valaki más mondta volna őket.

– A szüleim találtak egy lakást; szeretnék, ha megnéznénk – folytatta Ali. – Ugyanabban a társasházban, ahol ők is laknak.

– A társasházi lakások jók – bólogattam. – Olcsók. Havi fix bérleti díj, és annyi.

Most rajta volt a hallgatás sora.

– És mit jelent ez kettőnk szempontjából? – szegeztem neki a kérdést.

– Akarsz Scottsdale– ben élni? – kérdezett vissza.

Haboztam.

Megfogta a karom.

– Nézz a szemembe!

Szót fogadtam. És akkor mondott valamit, amire egyáltalán nem voltam felkészülve:

– Ez nem életre szóló kapcsolat, Myron. Mindketten nagyon jól tudjuk.

Csapatnyi gyerek viharzott el mellettünk. Egyikük nekem ütközött, és futtában visszaszólt:

– Elnézést!

A játékvezető a sípjába fújt. Megszólalt a duda.

– Anya?

Jack bukkant fel a folyosó végén. Mindketten felé fordultunk, és rámosolyogtunk. Nem viszonozta. Általában  – függetlenül attól, hogy ment neki a játék – Jack úgy ugrabugrált, mint egy kölyökkutya, és fülig érő szájjal pacsizott velünk. Ezért is volt annyira szeretetre méltó. De ma nem volt kedve mosolyogni.

– Helló, kölyök  – mondtam, mert nem nagyon tudtam, mivel dobhatnám fel. Sokszor hallottam, amint hasonló helyzetben mások megdicsérik a srácukat, hogy milyen jól játszott; de a gyerekek úgyis tudják, hogy hazugság, és az efféle megjegyzések rendszerint csak rontanak a helyzeten.

Jack odaszaladt hozzám, és átölelte a derekam. A mellkasomba fúrta az arcát, és zokogni kezdett. Megint úgy éreztem, hogy megszakad a szívem. Megsimogattam a fejét. Ali engem nézett. Nem tetszett az arcára kiülő kifejezés.

– Nehéz nap volt – vigasztaltam. – Mindenkinek vannak nehéz napjai. Ne hagyd, hogy elrontsák a kedved, oké? Mindent megtettél, ami tőled tellett, és csak ez számít. – Aztán hozzátettem valamit, amiről tudtam, hogy nem fogja megérteni, mégis ez az igazság:  – Ezek a meccsek egyáltalán nem olyan fontosak.

Ali a fia vállára tette a kezét. Jack elengedte a derekam, az anyja felé fordult, és átölelte. Legalább egy percig álltunk így, mire megnyugodott. Hirtelen összeütöttem a tenyerem, és mosolyt erőltettem az arcomra.

– Kér valaki fagyit?

Jack azonnal felélénkült.

– Én!

– Ma nem – hűtötte le Ali. – Csomagolnunk kell, holnap utazunk.

Jack elkomorodott.

– Majd legközelebb.

Arra számítottam, hogy Jack kérlelni kezdi – „naaaa, Anyaaa”– , de talán hallotta a hangján, hogy ez most nem ajánlatos. Oldalra billentette a fejét, és szó nélkül visszafordult hozzám. Összeérintettük az öklünket – mindig így búcsúztunk el egymástól – , aztán a kijárat felé indult.

Ali intett a szemével, hogy várjak kicsit. Tudtam, hogy még nem zártuk le Bobby edző témáját.

– Eszedbe ne jusson verekedni vele – mondta.

– Kihívott  – feleltem.

– Okos enged, szamár szenved.

– A filmekben talán. A Walt Disney– s tündérmesékben, ahol kolloidok vannak meg húsvéti nyuszi. De a való életben azt, aki ilyenkor félreáll, puhapöcsnek tartják.

– Akkor a kedvemért, rendben? Jack kedvéért. Ne menj oda ma este. ígérd meg!

– Ha nem megyek el, máshogy fog elégtételt venni.

– Ez egy seggfej, ne foglalkozz vele. ígérd meg!

Nem hagyta, hogy elfordítsam a fejem.

Haboztam, de nem sokáig.

– Rendben, nem megyek el.

Megfordult, és elindult a kijárat felé. Nem volt se csók, se puszi, de még csak egy érintés sem.

– Ali?

– Igen?

A folyosó egyszerre nagyon üresnek tűnt.

– Akkor most szakítunk?

– Akarsz Scottsdale– ben élni?

– Erre most azonnal kell válaszolnom?

– Nem. De úgyis tüdőm, mi lesz a válaszod. Mint ahogy te is.

3

Nem tudnám megmondani, mennyi idő telt el. Talán egy perc, esetleg kettő. Azután kifelé indultam a kocsimhoz. Az ég szürke volt. Szitáló eső permetezett. Egy pillanatra megálltam, behunytam a szemem, és az ég felé emeltem az arcom. Alire gondoltam. Aztán Terese– re, aki egy párizsi hotelban vár rám.

Lehajtott fejjel tettem még két lépést – és akkor megláttam Bobby edzőt meg a haverjait egy Chevy Expeditionben.

Felsóhajtottam.

Mind a négyen ott voltak: Pat segédedző vezetett, Bobby edző az anyósülésen, a két másik vadbarom meg hátul. Elővettem a mobilomat, és megnyomtam a gyorshívót. Win az első csörgésre felvette.

– Lökjed.

Mindig így szólt bele a telefonba, hiába látta a kijelzőn, hogy én vagyok az. Igen, volt benne valami idegesítő.

– Jobb lenne, ha visszafordulnál – mondtam.

– Ó! – Win hangjából őszinte öröm csendült ki, mint kisgyerekéből karácsony reggelén. – Remek, remek.

– Mennyi idő, míg ideérsz?

– Itt vagyok a sarkon. Sejtettem, hogy történni fog valami.

– Senkit ne lőj agyon – kértem.

– Igen, anya.

A kocsim a parkoló végében állt. Az Expedition lassan követett. Az eső kicsit felerősödött. Eltűnődtem, mire készülhetnek – kétségkívül valami übermacsó tervet dolgoztak ki – , de végül úgy döntöttem, hagyom, hadd tegyék meg ők az első lépést.

Win Jaguarja feltűnt a távolban, aztán megállt. Én egy Ford Taurusszal járok; Win szerint tipikus csajozós autó. Utálja a kocsimat. Nem hajlandó beleülni. Kivettem a kulcsot a zsebemből, és megnyomtam a távirányító gombját. Az autó csippant, a zárak kinyíltak. Becsusz– szantam a kormány mögé. Az Expedition ekkor érezte úgy, hogy eljött az idő. Előrelendült, és beállt közvetlenül a Taurus mögé, elállva ezzel az utamat. Bobby edző azonnal kiugrott a kocsiból, és a kecskeszakállát simogatta. Két cimborája is követte.

Felsóhajtottam, és a visszapillantó tükörből figyeltem, ahogy közelednek.

– Mit tehetek önökért? – kérdeztem.

– Hallottuk, hogy a csajod jól kiosztott – felelte.

– Nem illik hallgatózni, Bobby edző.

– Attól féltem, hátha meggondolod magad, és mégsem jössz el este. Azért azt gondoltam, lerendezhetnénk itt és most.

Bobby edző behajolt az ablakon.

– Persze csak ha nem vagy beszari.

– Tonhalas szendvicset ebédelt?  – fintorogtam.

Win Jaguarja az Expedition mellé gurult. Bobby edző hátralépett, és összevonta a szemöldökét. Win kiszállt a kocsiból. A négy férfi értetlenül meredt rá.

– Ez meg ki a here?

Win elmosolyodott, és felemelte a kezét, mintha most mutatták volna be egy talkshow– ban, és a közönség tapsát akarná megköszönni.

– Örülök, hogy itt lehetek – mondta. – Igazán köszönöm.

– A barátom – jegyeztem meg. – Azért jött, hogy kiegyenlítse az erőviszonyokat.

– Ö? – nyerített fel Bobby. Cimborái együtt röhögtek vele. – Ja, persze.

Kiszálltam az autóból. Win közelebb lépett.

– Szétrúgom a segged – sziszegett rám Bobby edző fenyegetően.

Vállat vontam.

– Rajta, próbálja meg.

– Itt túl sokan vannak. Nem messze innen van egy tisztás az erdőben mondta abba az irányba mutatva. – Ott senki nem zavar minket.

– Megkérdezhetem, honnan tud arról a tisztásról? – érdeklődött Win.

– Idejártam középiskolába. Jó néhány segget szétrúgtam ott. – Szó szerint kidüllesztette a mellkasát, miközben ezt mondta. – Én voltam a futballcsapat kapitánya.– Tyű, a mindenit – mondta Win fahangon. – Felvehetem a címeres dzsekijét a szalagavatóra?

Bobby edző Win felé bökött húsos virsliujjával.

– A saját véredet fogod feltörölni vele, ha nem kussolsz.

Win alig tudta palástolni jókedvét.

Az Alinek tett ígéretemre gondoltam.

– Felnőtt emberek vagyunk  – mondtam. Mintha minden egyes szó üvegcseréppé vált volna a számban. – A nézeteltéréseket ebben a korban már nem bunyóval kellene elintéznünk, nem gondolja?

Winre pillantottam, aki a homlokát ráncolta.

– Tényleg azt a szót használtad, hogy „bunyó”?

Bobby edző az intim szférámba dugta a képét.

– Beszari vagy?

Már megint ez a beszari.

De én voltam az okosabb – és okos enged, szamár szenved. Ja, persze.

– Igen – feleltem. – Beszari vagyok. Most boldog?

– Hallottátok ezt, fiúk? Beszari.

Felszisszentem, de erős maradtam. Vagy gyenge, attól függően, honnan nézzük. Ja, az okosabb. Ez lennék én.

Nem hiszem, hogy valaha láttam Wint ennél csalódottabbnak.

– Most már megtenné, hogy eláll az autójával? – kérdeztem.

– Oké – vakkantotta Bobby edző. – De figyelmeztettelek.

– Mire figyelmeztetett?

Ismét az orrom alá dugta a varacskos képét.

– Nem akarsz verekedni, oké. De a kölyök mostantól szabad préda. Elöntötte a vér az agyamat.

– Miről beszél?

– Arról a kis nyomorékról, aki a rossz kosárra hajigálja a labdát. Mostantól szabad préda. Ha meg tudjuk zavarni, meg is tesszük. Egy perc nyugta nem lesz.

Azt hiszem, tátva maradt a szám, de nem vagyok benne biztos. Winre pillantottam, mintha nem akarnék hinni a fülemnek. Win már egyáltalán nem tűnt csalódottnak. A tenyerét dörzsölte. Visszafordultam Bobby edző felé.

– Komolyan beszél?

– Halálosan.

Visszapörgettem magamban Alinek tett ígéretemet, hátha találok valami kibúvót. A sérülés után, ami derékba törte kosárlabdázó– karrieremet, be kellett bizonyítanom a világnak, hogy minden rendben, nincs semmi bajom. Így hát beiratkoztam a Harvard jogi karára. Myron Bolitar a tehetséges sportolóból továbbképzett, jóságos jogász. Megszereztem a jogi diplomát. Vagyis bármikor képes voltam kibúvót találni. Mit is ígértem pontosan? Felidéztem Ali szavait: „Ne menj oda ma este. Ígérd meg!”

Nos, a közelébe sem mentem annak a bárnak, nem igaz? Hiszen az erdei tisztásról beszélünk az iskola épülete mögött. Persze tudtam, hogy a törvény szellemét ezzel megszegem, de a betűjét nem. És most csak a betűje számított.

– Csináljuk – mondtam.

Mind a hatan meglódultunk az erdő felé. Win szó szerint szökdécselt. Nagyjából húsz méterre az erdő szélétől nyílt a tisztás. A földön sörösdobozok és cigarettacsikkek hevertek. Középiskola. Vannak dolgok, amik sosem változnak.

Bobby edző elfoglalta helyét a tisztás közepén. Felemelte a jobb kar– |.ít, és intett, hogy csatlakozzam hozzá. Megtettem.

– Uraim – szólalt meg Win. – Egy pillanatig rabolnám csak az idejüket, mielőtt a felek hozzákezdenek.

Minden tekintet rá szegeződött. Win egy nagy juharfa közelében állt Pat segédedző és két cimborája társaságában.

– Később talán hanyagsággal vádolnám magam, ha elmulasztanám figyelmeztetni önöket – folytatta Win.

– Mi a retekről hablatyol?  – kérdezte Bobby edző.

– Nem magához beszélek. Ez a figyelmeztetés a három pajtásának szól. – Win végighordozta tekintetét az arcukon. – Elképzelhető, hogy bizonyos ponton késztetést éreznek majd, hogy Bobby edző segítségére siessenek. Hatalmas hibát követnének el vele. Az elsőt, aki akár csak egyetlen lépést tesz feléjük, kórházba juttatom. Figyeljenek a szóhasználatomra. Nem azt mondtam, hogy megállítom, megütöm vagy fájdalmat okozok. Kórházba juttatom.

Elképedve meredtek rá.

– Ezzel részemről be is fejeztem. – Visszafordult felém és Bobby edző felé. – Most pedig folytathatjuk a gondosan kitervelt csetepatét.

Bobby edző hitetlenkedve pillantott rám.

—Ez a fickó tényleg ilyen hülye, vagy csak megjátssza?

Nem válaszoltam. Harci módba kapcsoltam, és nem a kellemesebb fajtába. Forrt bennem a düh. Nagy hiba verekedés közben. Ilyenkor le kell lassítani az eseményeket, figyelni, hogy ne gyorsuljon fel túlságosan a pulzus, és az adrenalinlöket ne bénítson meg.

Bobby rám nézett, és most először mintha bizonytalanságot láttam volna a tekintetében. De aztán eszembe jutott gúnyos nevetése és a mozdulat, ahogy a rossz kosárra mutat. Újra hallottam magamban gusztustalan megjegyzését:

„Ez az, öcsi, csak így tovább!”

Mély lélegzetet vettem.

Bobby edző bokszolóként tartotta maga elé az ökleit. Én is hasonló testtartást vettem fel, de kevésbé merevet. Enyhén behajlítottam a térdem, alig észrevehetően rugóztam. Bobby jól megtermett fickó volt, és helyi viszonylatban kemény csávónak számított. Hozzászokott, hogy megfélemlíti az ellenfeleit. De nem voltunk egy súlycsoportban.

Néhány apró tény a verekedésről. Az első és legfontosabb szabály: sosem tudhatjuk előre, mi fog történni pontosan. Bárkinek elsülhet a keze. A túlzott magabiztosság mindig nagy hiba. De az igazság az, hogy Bobby edző gyakorlatilag esélytelen volt velem szemben. Ne értsenek félre, nem akarok szerénytelennek tűnni. De annak ellenére, amit a rozoga iskolai lelátón csücsülő szülők többsége hisz, amikor személyi edzőt fogadnak a gyerekük mellé, és kiharcolják, hogy minden meccsen pályára lépjen, az esetek többségében már az anyaméhben eldől, kiből lesz sportoló. Persze, szükség van hozzá ambícióra, edzésekre és gyakorlásra is, de a különbség, az igazi különbség az adottságokban rejlik.

Már megint az örök kérdés: gének vagy nevelés?

Elképesztően jó reflexekkel és kivételes szem– kéz koordinációval áldott meg a sors. Ez nem kérkedés. Ugyanolyan ténymegállapítás, mintha a hajam színéről, a magasságomról vagy a hallásomról beszélnék. Így születtem. És akkor még nem említettem a rengeteg edzést és energiát, melyet különböző harcművészeti technikák elsajátításába fektettem. Pedig arról sem szabad megfeledkeznünk.

Bobby edző azt tette, amire számítottam. Egy lépéssel előre elindított egy jókora parasztlengőt. Gyakorlott verekedők ellen a parasztlengő nem túl hatékony ütésfajta. Az ember gyorsan megtanulja, hogy amikor igazán fontos, két pont között a legrövidebb út az egyenes. Ezzel i tudással felvértezve sokkal könnyebb bevinni egy ütést.

Kicsit jobbra léptem. Nem nagyon. Csak éppen annyira, hogy bal kézzel hárítani tudjam, de maradjon helyem az ellencsapásra. Bobby védtelenül állt i lőttem. Az idő lelassult. Tetszés szerint választhattam a célpontok közül.

A torok mellett döntöttem.

Behajlítottam a jobb karomat, és alkarommal az ádámcsutkájára sújtottam.

Bobby edző panaszosan feljajdult. A verekedés alighogy elkezdődött, már véget is ért. Nagyon jól tudtam. Vagy legalábbis tudnom kellett volna. Hátra kellett volna lépnem, és hagynom, hogy levegő után kapkodva a földre rogyjon.

De képtelen voltam kiverni a fejemből gunyoros hangját...

„Ez az, öcsi, csak így tovább... Mostantól szabad préda... Ha meg tudtuk zavarni, meg is tesszük... Egy perc nyugta nem lesz... Beszari!”

Hagynom kellett volna, hogy a földre rogyjon. Meg kellett volna kérdeznem, hogy elég volt– e ennyi, és azzal befejezni. De még mindig tombolt bennem a düh. Nem tudtam kordában tartani. Behajlítottam a bal karom, és az óramutató járásával ellenkező irányban meglendítettem. Az arcát vettem célba.

Végzetes ütés lenne, tudatosult bennem mozdulat közben. Olyan, amelynek arccsonttörés, műtét és hónapokig tartó gyógyszeres kezelés az eredménye.

Az utolsó pillanatban észhez tértem. Nem engedtem le a karom, de kicsit visszahúztam. Ahelyett, hogy tiszta erőből az arcába sújtottam volna, könyökömmel az orrát találtam el. Vér fröccsent. Reccsenés hallatszott, mint amikor valaki száraz gallyra lép.

Bobby a földre zuhant.

– Bobby!

Pat segédedző volt az. Felé fordultam, felemeltem a tenyerem, és rákiáltottam:

– Ne!

De már késő volt. Pat ökölbe szorított kézzel lépett a tisztás közepe felé.

Win szinte meg sem mozdult. Csak a lába. Pat segédedző bal térdét találta telibe. Az ízület oldalra hajlott, olyan szögben, ahogy egy ízületnek soha nem lenne szabad. Pat felüvöltött, és elesett, mintha meglőtték volna.

Win mosolyogva felvonta a szemöldökét, és a másik két fickóra nézett.

– Még valaki?

Levegőt venni is alig mertek.

Haragom azonnal semmivé foszlott. Bobby edző most térdelt, és két kézzel, mint valami sebesült állatkát fogta az orrát. Végigmértem. Mindig lenyűgözött, hogy egy megvert férfi mennyire hasonlít egy kisfiúra.

– Hadd segítsek – mondtam.

Ujjai között vér szivárgott az orrából.

– Hagyj békén!

– Rögzíteni kell, hogy elálljon a vérzés.

– Azt mondtam, hagyjál békén!

Szólni akartam a saját védelmemben, de akkor egy kéz nehezedett a vállamra. Win. Megrázta a fejét. Semmi értelme. Igaza volt.

Szótlanul kisétáltunk az erdőből.

Egy órával később hazaértem; két üzenet várt a hangpostámon. Mindkettő rövid volt és lényegre törő. Az első igazából meg sem lepett. A rossz hírek gyorsan terjednek egy kisvárosban.

Ali volt az.

– Nem hiszem el, hogy megszegted az ígéreted.

Erről ennyit.

Felsóhajtottam. Az erőszak semmit nem old meg. Tudom, hogy Win elhúzná a száját, ha hallaná, de akkor is ez az igazság. Bármikor, ha nő szakhoz folyamodtam, ami korábban meglehetősen gyakran előfordult, az soha nem ért véget azon a ponton. Az erőszak hullámokat kelt és visszaverődik. És soha nem ér véget.

A második üzenet Terese– től jött:

– Gyere, kérlek!

Ezúttal már meg sem próbálta elrejteni kétségbeesését.

Két perccel később megszólalt a telefonom. A kijelző elárulta, hogy Win hív.

– Van egy kis probléma  – szólt bele.

– Micsoda?

Pat segédedző, akinek be kell feküdnie az ortopédiára.

– Mi van vele?

– Rendőrfőnök Kasseltonban. Konkrétan századosi rangban.

– Ej ha.

Ha jók az értesüléseim, éppen azon gondolkodik, hogy letartóztat minket.

– Ők kezdték – mondtam.

– Igen, persze – felelte Win. – És biztos vagyok benne, hogy mindenki nekünk fog hinni a helyi rendőrfőnök és három gyermekkori barátja szavával szemben.

Nem mondott hülyeséget.

– De arra gondoltam – folytatta – , hogy elugorhatnánk néhány hétre Thaiföldre, amíg az ügyvédem elsimítja az ügyet.

– Nem rossz ötlet.

– Ismerek egy új klubot Bangkokban a Patpong Street mellett. Lehetne az az első állomás.

– Ez már nem tetszik annyira.

– Mindig is tudtam, hogy prűd vagy. De akkor is jobban tennéd, ha kis időre eltűnnél a színről.

– Pontosan ez a tervem.

Amint letette, felhívtam az Air France– ot.

– Van még szabad hely a ma esti párizsi járatra?

– Szabad a nevét, uram?

– Myron Bolitar.

– Már van foglalás erre a névre. Hová szeretne ülni, ablak mellé vagy a folyosóra?

4

A korábban összegyűjtött mérföldeket felhasználva a business classra váltottam jegyet. Nem az ingyenpia vagy a jobb kaja, hanem a kényelem miatt. A turistaosztályon mindig középre kerülök, két nagydarab díjbirkózó közé, előttem pedig menetrendszerűen törékeny, öreg néniké ül, akinek a lába le sem ér a földre; ennek ellenére a létező leghátsó pozícióba dönti az ülése támláját  – biztosra veszem, hogy szexuális izgalmat okoz neki hallani, ahogy a térdemnek ütődik – , és miután így elhelyezkedett, nekem abban a kivételes szerencsében van részem, hogy egész úton a korpákat számolgathatom a fejbőrén.

Nem tudtam Terese telefonszámát, de a Hotel d’Aubusson nevére emlékeztem. Felhívtam, és üzenetet hagytam neki, hogy úton vagyok. Aztán felszálltam a gépre, és bekapcsoltam az iPodomat. Villámgyorsan belesüppedtem a repülőgépeken megszokott félálomba. Ali járt a fejemben. Életemben először randiztam olyan nővel, akinek gyerekei vannak, és ráadásul özvegy. Eszembe jutott, ahogy elfordul, miután azt mondta: „Ez nem életre szóló kapcsolat, Myron... ”

Igaza volt?

Megpróbáltam elképzelni az életem nélküle.

Szerelmes voltam Ali Wilderbe? Igen.

Igazán három nőt szerettem életemben. Az első Emily Downing volt, egyetemi szívszerelmem a Duke– on. Otthagyott egy másik srácért az  Észak– Karolinai Egyetemről. A második szerelmem Jessica Culver írónő – ő állt a legközelebb ahhoz, hogy lelki társamnak nevezzem. Jessica úgy törte össze a szívemet, mint használt papírpoharat  – bár az is lehet, hogy a végén én törtem össze az övét. Nehéz eldönteni ennyi év távlatából. Teljes szívemből szerettem, de ez sem volt elég. Férjhez ment. Egy Stone nevű pasashoz. Mint a Rolling Stone. Nem viccelek.

A harmadik pedig, nos, a harmadik Ali Wilder. Én voltam az első férfi, akivel randizott, miután a férje 2001. szeptember 11– én meghalt az északi toronyban. Erős volt ez a szerelem, ugyanakkor nyugodtabb és érettebb  – lehet, hogy a szerelemnek nem ilyennek kellene lennie. Tudtam, hogy fájni fog, ha véget ér, de nem fogok összetörni. Sokat gondolkodtam, vajon ez a felnőttkorral jár– e, vagy annyi csalódás után az ember ösztönösen óvatosabb lesz.

De az is lehet, hogy Alinek van igaza, és kezdettől fogva lehetett tudni, hogy ez a kapcsolat nem tart örökké. Ilyen egyszerűen.

Van egy régi jiddis mondás, amit rendkívül találónak érzek: „Ember tervez, Isten nevet.” Mintha rólam szólna. A gyerekkorom úgy telt, hogy kosárlabdázó sztár voltam, és annak rendje, módja szerint le is igazolt a Boston Celtics. De rögtön a legelső felkészülési mérkőzésen Big Burt Wesson elgázolt, és megroppant a térdem. Később próbáltam visszatérni a pályára, de meg sem tudtam közelíteni korábbi önmagam. A karrierem véget ért, mielőtt a parkettre zuhantam volna.

Ugyanígy eleve elrendeltnek éreztem, hogy családos ember lesz belőlem, akárcsak a férfi, akit a legtöbbre tartok a világon: apám, Al Bolitar. Feleségül vette élete szerelmét, anyámat, Ellent, vásároltak egy házat a New Jersey– i Livingston kertvárosában, családot alapítottak, keményen dolgoztak, hétvégémé pedig barbecue– t sütöttek a kertben. Az én életemnek is így kellett volna alakulnia  – szerető hitves, két egész hat tized gyerek, délutánonként a csemetéim mérkőzésein szurkolok azokról a rozoga lelátókról, esetleg egy kutya, rozsdás gyűrű a garázs előtt, szombaton kiruccanok a Home Depot– ba vagy a Modell’s Sporting Goods áruházba. Értik, mire gondolok.

Ehhez képest elmúltam negyven, és nincsen családom.

– Hozhatok egy italt? – kérdezte az utaskísérő.

Nem vagyok nagyivó, most mégis kértem egy whiskyt szódával. Win mindig ezt issza. Szükségem volt valamire, ami elzsibbaszt, és segít elaludni. Ismét behunytam a szemem. Jó néha kizárni a külvilágot.

És akkor hogy illik a képbe Terese Collins, a nő, akihez éppen úton vagyok?

Sose gondoltam, hogy szerelmes lennék Terese– be. Legalábbis nem úgy, mint az imént felsorolt nőkbe. De sokszor gondoltam ruganyos bőrére és kókusztejillatára. A belőle áradó bánatra. A szeretkezéseinkre azon a szigeten; mint két hajótörött. Amikor Win végül értem jött a jachtján, hogy hazavigyen, erősebbnek éreztem magam az együttlétünktől. Ő nem. Búcsút vettünk egymástól, de ezzel nem ért véget a kapcsolatunk. Terese segített, amikor a legnagyobb szükségem volt rá, nyolc évvel ezelőtt, azután újra eltűnt.

És most visszatért.

Nyolc évvel ezelőtt Terese Collins nemcsak az én életemből tűnt el, hanem a reflektorfényből is. A kilencvenes években népszerű tévés személyiségnek számított, a CNN egyik legfelkapottabb bemondónője és műsorvezetője volt, aztán, puff, nyomtalanul fölszívódott.

A gép földet ért; busszal vittek minket a repülőtér épületéhez. Fogtam a táskámat – nagyobb poggyászra nem volt szükségem, hiszen csak néhány napra jöttem – , és eltűnődtem, vajon mi vár rám. Harmadikként szálltam le a gépről, és hosszú lábaimmal gyorsan az élre törtem, hogy minél előbb végezzek a vámvizsgálatnál. Azt reméltem, gyorsan túl leszek rajta, de éppen akkor landolt három másik járat is, így kisebb tumultus alakult ki.

A kötelek között terelt sor gyorsan haladt. A bevándorlási hivatal tisztjei csak futó pillantást vetettek az útlevelekre, és már intettek is, hogy tovább. Rám került a sor; az egyenruhás hölgy az útlevelemre pillantott, aztán az arcomra, majd újra az útlevelemre, és végül ismét rám. Elidőzött rajtam a tekintete. Rámosolyogtam, de egyelőre nem vetettem be a maximális Bolitar– csáberőt. Nem akartam, hogy szegény azonnal a lábaim elé vesse magát.

A nő elfordította a fejét, mintha illetlenséget mondtam volna. Fejével intett egyik férfi kollégájának. Újra felém fordult; láttam az arcán, hogy nem sikerült elbűvölnöm. Szélesebbre húztam a mosolyomat. Rendes körülmények között ettől már el kellett volna szédülnie.

– Legyen szíves, álljon félre – mondta komoran.

Még mindig idiótaként vigyorogtam.

– Miért?

– A kollégám majd foglalkozik az ügyével.

– Nekem ügyem van?  – kérdeztem.

– Álljon félre, legyen szíves!

Feltartottam a sort, és ez egyáltalán nem tetszett a mögöttem várakozóknak. Félreálltam. A másik egyenruhás hozzám lépett, és így szólt:

– Kérem, kövessen.

Nem tetszett, de mi mást tehettem volna? Azon tűnődtem, vajon miért pont én? Lehet, hogy a francia törvények tiltják a mosollyal bűvölést?

A férfi apró, ablaktalan szobába kísért. A bézsszínű falak csupaszon meredtek rám. Az ajtó mögötti fogason két vállfa lógott. A székek fröccsöntött műanyagból. A sarokban asztal állt. A vámtiszt elvette a táskámat, az asztalra tette, és nekiállt átkutatni.

– Ürítse ki a zsebeit, kérem! Tegyen mindent ebbe az edénybe! A cipőjét is vegye le!

Engedelmeskedtem. Tárca, BlackBerry– telefon, aprópénz, cipő.

– Át kell kutatnom.

Igen alapos volt. Átvillant az agyamon, hogy elsütök egy poént, éa megkérdezem, mit szólna inkább egy sétahajókázáshoz, mielőtt letaperol, de aztán meggondoltam magam, mert nem ismerem a francia humort. Jól emlékszem, hogy Jerry Lewist itt korszakos zseninek tartják? Talán valami közérthetőbb viccel kellene próbálkoznom.

– Üljön le, kérem.

Leültem. Kiment, és magával vitte a tálat a személyes holmimmal. Legalább harminc percig várakoztam egyedül. Egyáltalán nem volt ínyemre. Végül két férfi lépett a szobába. Az első fiatalabb volt, a húszas évei vége felé járhatott, hirtelenszőke hajjal és háromnapos borostával, amilyet a szép arcú fiúk szoktak viselni, hogy férfiasabbnak látsszanak. Farmer és bakancs volt rajta, meg egy könyékig feltűrt ujjú ing. A falnak dőlt, és a mellkasa előtt összefont karral fogpiszkálót rágcsált.

A másik ötven év körüli pasas volt, orrán túlméretezett drótkeretes szemüveggel, ősz haját pedig gyanúsan úgy fésülte, mintha kopaszodó feje búbját akarná elrejteni vele. Miközben belépett, papírtörlővel szárítgatta a kezét. A széldzsekijét mintha valamikor a nyolcvanas években vásárolta volna.

Ennyit a francia eleganciáról.

Az idősebb beszélt.

– Mi a célja a látogatásának?

Rápillantottam, aztán fogpiszkálót csócsáló kollégájára, majd ismét rá.

– Kihez is van szerencsém?

– Berleand százados vagyok. Ez pedig a kollégám, Lefebvre.

Lefebvre felé biccentettem, mire még elszántabban rágta a fogpiszkálót.

– Látogatásának célja? – kérdezte újra Berleand. – Üzleti út vagy városnézés?

– Városnézés.

– Hol fog megszállni?

– Párizsban.

– Párizsban hol?

– A Hotel d’Aubussonban.

Nem írta le. Egyiküknél sem volt papír vagy toll.

– Egyedül lesz? – kérdezte Berleand.

– Nem.

Berleand még mindig a kezét törölgette. Aztán abbahagyta a mozdulatot, és egyik ujjával feltolta a szemüveget az orrnyergén. Mivel továbbra sem szólaltam meg, kérdő pillantást vetett rám.

– Egy barátommal találkozom.

– Hogy hívják a barátját?

– Ez feltétlenül szükséges?  – kérdeztem.

– Nem, Mr. Bolitar, szeretem minden különösebb ok nélkül beleütni az orrom mások dolgába.

Ilyenek a franciák, amikor viccelnek.

– Elárulná a barátja nevét?

– Terese Collins  – mondtam.

– Mi az ön foglalkozása?

– Ügynök vagyok.

Berleand zavartan nézett rám. Lefebvre szemmel láthatóan egy szót sem értett a beszélgetésből.

– Színészeket, sportolókat, írókat és előadóművészeket képviselek magyaráztam.

Berleand bólintott, úgy tűnt, elégedett a válaszommal. Nyílt az ajtó. Az egyenruhás rendőr volt az, aki idekísért. Átadta Berleand– nak a tálat a holmimmal, aki lerakta az asztalra a táskám mellé. Azután folytatta a kéztörölgetést.

– Terese Collins nem önnel utazott, ugye?

– Nem, ő már Párizsban van.

– Értem. Milyen hosszú időt tervez Franciaországban tölteni?

– Nem tudom pontosan. Két– három napot.

Berleand Lefebvre– re nézett. Lefebvre bólintott, ellökte magát a faltól, és az ajtó felé indult. Berleand követte.

– Elnézést a kellemetlenségért  – mondta Berleand.  – Érezze jól magát Franciaországban!

5

Terese Collins az előcsarnokban várt.

Megölelt, de nem túl szorosan. Enyhén hozzám simult, mintha támaszt keresne, de nem túlságosan; nem borult a nyakamba. Mindketten tartózkodóak voltunk, hiszen nyolc éve nem találkoztunk. Ennek ellenére, ahogy lehunyt szemmel átöleltem, mintha éreztem volna a kókusztej illatát. Ismét bevillant az a sziget a Karib– tengeren, illetve – ha őszinte akarok lenni – akkori együttlétünk legfontosabb eleme: az észbontóan jó szex. Az a kétségbeesett karmolászás és kapaszkodás, ami megérttette velem, hogy a fájdalom – a lelki fájdalom – és a gyönyör nem kizárják, hanem éppen ellenkezőleg: felerősítik egymást. És ennek semmi köze a szadomazochizmushoz. Egyikünk sem vágyott vigasztaló szavakra vagy arra, hogy kézen fogva sétálgassunk; ezek a túlságosan gyengéd megnyilvánulások, a finom érintések kipukkaszthatták volna azt a törékeny buborékot, amely átmenetileg megvédett minket a külvilágtól.

Terese hátralépett. Még mindig lélegzetelállítóan gyönyörű volt. Kicsit megöregedett, de vannak nők, akiknek az öregedés kimondottan jót tesz – főleg manapság, amikor járványszerűen terjed az arcfelvarrás.

– Szóval, mi a baj?  – kérdeztem.

– Ez az első mondatod ennyi év után?

Vállat vontam.

– Én azzal nyitottam, hogy „Gyere el Párizsba” – mondta.

– Igyekszem visszanyerni egykori csáberőmet – feleltem. – De előbb tudni akarom, mi a baj.

– Biztosan elfáradtál.

– Jól vagyok.

– Lakosztályt béreltem. Kétszintes. Külön hálószobával, így van választásunk.

Erre nem mondtam semmit.

Terese mosolyt erőltetett az arcára.

– De jó újra látni téged.

– Én is ugyanezt éreztem. Lehet, hogy soha nem voltunk szerelmesek egymásba, de ami hozzá fűzött, azt erősnek, igaznak és különlegesnek éreztem. Ali azt mondta, a mi kapcsolatunk nem életre szóló. Terese– zel azonban, bár nem találkoztunk naponta, kialakult köztünk valami, amit akár évekre félre lehetett tenni és megfeledkezni róla, mégsem kel¬lett attól tartanunk, hogy semmivé foszlik – és talán így volt a legjobb.

– Tudtad, hogy el fogok jönni – mondtam.

– Igen. És tudod, hogy fordítva is így lett volna, ha te hívsz engem.

– Tudtam.

– Nagyszerűen nézel ki – bókoltam.

– Gyere, együnk valamit.

A szállodához érve az ajtónálló elvette a táskámat, lopva végigmérte Terese– t, majd rám vigyorgott, mintha azt mondaná: mázlista.

A keskeny Rue Dauphine– on fehér furgon állt meg egy parkoló taxi mellett, elfoglalva majdnem a teljes úttestet. A taxisofőr dühösen ordibált, gyaníthatóan francia trágárságokat vágott a furgon vezetőjének fejéhez, bár az is lehet, hogy errefelé ilyen vehemensen szoktak útbaigazítást kérni.

Jobbra fordultunk. Reggel kilenc volt. New Yorkban ilyenkor már pezseg az élet, a kényelmes párizsiak azonban még éppen csak kikászálódtak az ágyból. A Pont Neufnél értünk le a Szajna– partra. Jobbra a távolban megpillantottam a Notre– Dame tornyait. Terese arra indult a folyó mentén. Elhaladtunk a zöld bódék mellett, melyek egykor antikvár könyveket árultak, de mostanra mintha áttértek volna a giccses szuvenírek értékesítésére. A folyó túlpartján hatalmas erőd magasodott káprázatos manzárdtetővel.

A Notre– Dame közelében így szóltam:

– Kínosan éreznéd magad, ha előregörnyednék, és a bal lábamat húzva azt kiabálnám: „Eszmeralda”?

– Még turistának néznének – felelte Terese.

– Igazad van. Lehet, hogy vennem kéne egy barettet, aminek az eleiére van hímezve a nevem.

– Igen, úgy biztosan sikerülne elvegyülnöd.

Terese járása most is lenyűgözött: felszegett fej, egyenes testtartás. Nemrégiben jöttem rá, hogy ez is közös vonása életem fontos nőinek: mindnyájuknak gyönyörű a járása. A magabiztos lépteket kimondottan szexinek találom. Van abban valami izgató, amikor egy nő ragadozóként lép be valahová, mintha a hely máris az övé volna. Sok mindent elárul egy nőről a járása. A Saint Michelre érve megálltunk egy bisztrónál. Az ég szürke volt, de látszott, hogy a nap hamarosan kibukkan a felhők mögül. Tereim leült, és hosszasan, szótlanul tanulmányozta az arcom.

– Mi az, belement valami a fogamba? – kérdeztem.

Terese halványan elmosolyodott.

– Istenem, mennyire hiányoztál.

Szavai az asztal fölött lebegtek. Furcsa csönd telepedett közénk, a város mégis mintha beszélt volna hozzánk. Párizs különleges hely. Sokan megénekelték már szépségét és csillogását, és nem túloztak. Minden egyes épület miniatűr építészeti csoda, valódi ünnep a szemnek. Párizs olyan, mint a gyönyörű nő, aki tudja magáról, hogy gyönyörű, élvezi is hogy gyönyörű, ezért nem akar mindenáron annak látszani – meseszép, és ezzel tökéletesen tisztában van.

De ami ennél is fontosabb, Párizsban az ember – nem tudok rá jobb szót  – elevennek érzi magát. Vagy pontosabban fogalmazva: Párizsban mindenki érezni akarja, hogy él. Az utolsó cseppig ki akarja élvezni az életet. Párizsban az ember egyszerre akar zokogni, kacagni, szerelmesnek lenni, verset írni, szeretkezni és szimfóniát komponálni.

Terese kinyújtotta a kezét az asztalon, és megfogta az enyémet.

– Felhívhattál volna – mondtam. – Legalább annyit mondhattál volna, hogy jól vagy.

– Tudom.

– Nem költöztem el – folytattam. – Az irodám továbbra is a Park Avenue– n van, és még mindig a Winnel közös apartmanunkban lakom a Dakotában.

– És megvetted a szüleid házát Livingstonban – tette hozzá.

Ez nem egyszerű nyelvbotlás volt. Terese tudott a házról. Tudott Aliról is. Azt akarta, hogy tisztában legyek vele: figyelemmel kísérte az életem.

– Nyomtalanul eltűntél – mondtam.

– Tudom.

– Próbáltalak megtalálni.

– Tudom.

– Abbahagynád a tudomozást?

– Oké.

– Szóval elmondod, mi történt?

Visszhúzta a kezét. Tekintete a Szajna felé révedt. Fiatal pár sétált el mellettünk. Franciául veszekedtek. A lány magánkívül volt a dühtől. Felkapott a földről egy összetaposott üdítős dobozt, és a fiú fejéhez vágta.

– Úgysem értenéd meg – mondta Terese.

– Ez rosszabb, mint a tudomozás.

Mosolya végtelenül szomorú volt.

– Nagyon mély gödörben vagyok. Nem akartalak téged is magammal rántani. Túlságosan szeretlek ahhoz, hogy ezt tegyem veled.

Értettem is, meg nem is.

– Ne vedd sértésnek, de ez inkább csak utólagos önigazolásnak tűnik.

– Pedig nem az.

– Hol voltál, Terese?

– Elrejtőztem.

– Mi elől?

Megrázta a fejét.

– Akkor miért hívtál ide? – kérdeztem. – Csak azt ne mondd, hogy azért, mert hiányoztam.

– Nem. Úgy értem, hiányoztál persze. El sem hinnéd, mennyire. De igazad van, nem ezért hívtalak.

– Hanem?

Megjelent a pincér fekete kötényben és fehér ingben. Terese folyékony franciasággal rendelt mindkettőnknek. Árva szót sem tudok franciául, úgyhogy felőlem akár rántott birkaherét is kérhetett nekem.

– A múlt héten felhívott a volt férjem – mondta.

Azt sem tudtam, hogy férjnél volt.

– Kilenc éve nem beszéltem Rickkel.

– Kilenc éve – ismételtem. – Ez nagyjából akkoriban lehetett, amikor megismerkedtünk.

Rám meredt.

– Ne lepődj meg, amiért ilyen remekül tudok fejben számolni – mondtam. – Az egyik rejtett képességem. Nem szeretek hencegni vele.

– Arra vagy kíváncsi, hogy Rick és én házasok voltunk– e még, amikor elszöktem veled arra a szigetre.

– Nem, szó sincs róla.

– Olyan átkozottul tapintatos vagy.

– Nem – mondtam, és ismét eszembe jutottak észbontó szeretkezéseink. – Szó sincs róla.

– Eskü alatt is vallanád?

– Fogalmazzunk inkább úgy, hogy ez is egyike rejtett képességemnek, amivel nem szeretek hencegni.

– Jól van. De azért elmondom. Rickkel már nem voltunk együtt, amikor veled megismerkedtem.

– És mit akart ez a Rick?

– Azt mondta, Párizsban van. És hogy sürgősen jöjjek ide.

– Párizsba? – kérdeztem.

– Nem, a kaliforniai Disneylandbe! Persze, hogy Párizsba.

Behunyta a szemét. Türelmesen vártam.

– Ne haragudj. Ez taplóság volt.

– Semmi gond, szeretem, amikor harapós kedvedben vagy. Mit mondott még?

– Hogy a Hotel d’Aubussonban szálljak meg.

– És még?

– Mást nem.

Fészkelődni kezdtem a széken.

– Ennyiből állt a beszélgetés? „Szia, Terese, Rick vagyok, a volt férjed, akivel majdnem tíz éve nem beszéltél, azonnal gyere Párizsba, és szállj meg a Hotel d’Aubussonban, ja, és sürgős.”

– Nagyjából igen.

– És meg sem kérdezted, mi olyan sürgős?

– Szándékosan vagy ilyen fafejű? Persze, hogy megkérdeztem.

– És?

– Nem mondta el. Azt felelte, majd személyesen.

– Erre te otthagytál csapot– papot, és rohantál ide?

– Igen.

– Ennyi év után egyszerűen fogtad magad, és... – Elhallgattam.

– Váljunk csak. Azt mondtad, elrejtőztél.

– Igen.

– Rick elől rejtőztél el?

– Mindenki elől.

– Hol voltál?

– Angolában.

Angolában? Úgy döntöttem, erre majd később kérdezek rá.

– És Rick hogyan talált meg?

Megérkezett a pincér. Két csésze kávét és két sajtos– sonkás melegszendvicset tett elénk.

– Ezt croque monsieur– nek hívják – mondta Terese.

Ehhez értenek a franciák. Sajtos– sonkás melegszendvics flancos névvel.

– Rick is a CNN– nél dolgozott  – folytatta.  – Valószínűleg a legjobb oknyomozó riporter a világon, de nem szereti a reflektorfényt, inkább a háttérben marad. Gondolom, sikerült valahogy a nyomomra akadnia.

Terese, természetesen, sápadtabb volt, mint azon a napsütötte szigeten. Kék szeme már nem csillogott olyan élénken, de a pupillája körül megvolt az aranyszínű gyűrű. Igazából a sötét haj a zsánerem, de az ő világosabb tincsei azonnal megbabonáztak.

Értem – mondtam. – Folytasd.

– Megtettem, amit kért. Négy napja érkeztem. De azóta nem jelentkezett.

– Felhívtad?

– Nem adta meg a számát. Ricknek megvannak a maga rigolyái. Azt mondta, amint megérkezem, keresni fog. De mostanáig nem jelentkezett.

– És ezért hívtál engem?

– Igen – felelte. – Mindig is jó voltál abban, hogyan lehet valakit megtalálni. Ha olyan jó vagyok benne, hogyan lehetséges, hogy téged mégsem sikerült megtalálnom?

– Nem akartad eléggé.

Talán tényleg így volt.

Előrehajolt.

– Én ott voltam neked, emlékszel?

– Igen.

Nem tette hozzá, amit úgyis mindketten tudtunk. Segített nekem életem egy fontos pillanatában, amikor a szakadék szélén egyensúlyoztam. Nélküle kudarcot vallottam volna. A fiam meghalt volna. Tartoztam neki. Tisztában voltam vele.

– Abban sem lehetsz biztos, hogy a volt férjed tényleg eltűni – mondtam.

Terese nem válaszolt.

– Talán így akar törleszteni. Még az is lehetséges, hogy Rick ezt viccesnek tartja. Vagy közben kiderült, hogy az a valami mégsem olyan fontos. Talán meggondolta magát.

Terese szótlanul meredt rám.

– De ha eltűnt, akkor sem tudom, hogyan segíthetnék. Igen, otthon valóban el tudok intézni ezt– azt. De ez egy idegen ország. Nem beszélem a nyelvet. És itt nem számíthatok Winre, Esperanzára vagy Big Cyndire.

– De rám igen. És én beszélem a nyelvet.

A szemébe néztem. Könnyek csillogtak benne. Láttam már kétség beesettnek, de ilyennek még soha. Megráztam a fejem.

– Mi az, amit nem mondasz el?

Behunyta a szemét. Vártam.

– A hangja  – szólalt meg végül.

– Mi van vele?

– Rickkel elsőéves koromban ismerkedtem meg. Tíz évig voltunk házasok. Nap mint nap együtt dolgoztunk.

– Igen, és?

– Mindent tudok róla, ismerem valamennyi hangulatát, ha érted mire gondolok.

– Azt hiszem, igen.

– Háborús övezetekben voltunk együtt. Közel– keleti kínzókamrákról tudósítottunk. Sierra Leonéban olyanokat láttunk, amiket emberi szemnek sosem lenne szabad. Rick képes volt távol tartani magától ezektől. Mindig tárgyilagos tudott maradni, uralkodott az érzelmein, gyűlölte, ahogyan a tévé felnagyítja és eltorzítja a híreket. Egyszóval hallottam már a hangját a legszélsőségesebb körülmények között is.

Terese ismét behunyta a szemét.

– De ilyennek még soha.

Felé nyújtottam a kezem, de nem fogta meg.

– Milyennek? – kérdeztem.

– Volt benne valami remegés, ami azelőtt sosem. Mintha... mintha sírt volna előtte. Rettegett... az a férfi, akit soha még csak ijedtnek sem láttam. Azt mondta, fel kell készülnöm.

– Felkészülnöd? Mire?

Könnyek ültek a szemében. Összekulcsolta a kezét, mintha imádkozna, és ujjai hegyét az orrához érintette.

– Azt mondta, el kell mesélnie valamit, ami megváltoztatja az egész életemet.

A homlokomat ráncolva dőltem hátra.

– Konkrétan így fogalmazott? Hogy az egész életedet megváltoztatja?

– Igen.

Terese sem az a fajta volt, aki szeretett túlozni. Nem tudtam, mit gondoljak.

– Rick hol él?  – kérdeztem.

– Nem tudom.

– Lehetséges, hogy Párizsban?

– Lehetséges.

– Megnősült újra?

– Azt sem tudom. Már mondtam, hogy nagyon régóta nem beszéltünk.

Ez nem lesz egyszerű, gondoltam.

– Azt legalább tudod, hogy még mindig a CNN– nél dolgozik– e?

– Kétlem.

– Kezdhetnénk mondjuk azzal, hogy listát írsz nekem a barátairól és a rokonairól.

– Oké.

Remegő kézzel emelte szájához a kávés csészét.

– Terese?

Úgy kapaszkodott a csészéjébe, mintha attól remélne védelmet.

– Mi olyat mondhatna a volt férjed, ami az egész életedet megváltoztatná?

Terese elkapta a tekintetét.

Turistákkal teli, kétszintes piros buszok csorogtak végig a Szajna mentén. Minden busz oldalán ugyanannak az áruháznak a hirdetés csinos nő, fején az Eiffel– toronnyal. Egyszerre volt nevetséges és nyugtalanító. Az Eiffel– torony nehéznek tűnt, a nő feje előrebillent, és csak vékony szalag erősítette a koponyájára a szokatlan fejdíszt. Úgy tűnt, a modell hattyúnyaka bármelyik pillanatban megroppanhat. Ki találhatta ki ezt a reklámot?

Megnőtt a gyalogosforgalom. A lány, aki az imént elhajította az üdítős dobozt, most a célponttal csókolózott. Ezek a franciák! Egy közlekedési rendőr hevesen mutogatott egy fehér furgonnak, hogy elállja az utat. Visszafordultam, és vártam Terese válaszát. Letette a kávéját.

– El sem tudom képzelni.

De egy pillanatra megbicsaklott a hangja. Ha pókereznénk, azt mondanám, leolvastam – elárulta magát. Nem hazudott. Ezt majdnem biztosra vettem. De valamit elhallgatott előlem.

– És az nem lehet, hogy a volt férjed egyszerűen csak így akar bosszút állni?

– Nem.

Elhallgatott, lesütötte a szemét, próbálta összeszedni magát.

Éreztem, hogy eljött az idő.

– Mi történt veled, Terese?

Tudta, mire gondolok. Nem nézett a szemembe, de ajkán halván mosoly játszott.

– Te sem mondtad el – szólalt meg.

– Ez volt a sziget kimondatlan törvénye.

– Igen.

– De már nem a szigeten vagyunk – mondtam.

Csönd. Igaza volt. Sosem árultam el neki, miért menekültem a szigetre, mi viselt meg annyira. Talán úgy helyes, hogy én kezdjem.

– Meg kellett volna védenem valakit – mondtam. – Elcsesztem. Meghalt miattam. És hogy tovább bonyolítsam az ügyet, nagyon rosszul reagáltam rá.

Erőszak, jutott eszembe ismét. Az örök visszhang.

– Nő volt, igaz? – kérdezte Terese. – Egy nőt kellett volna megvédened, ugye?

– Igen.

– Felkerested a sírját  – mondta.  – Emlékszem.

Nem válaszoltam.

Most rajta volt a sor. Hátradőltem a széken, nem akartam sürgetni. Eszembe jutott, amit Win mondott Terese– ről, és hogy súlyos titkot fejteget. Idegesen nézelődtem. És akkor hirtelen megakadt a szemem valamin, amitől megdermedtem.

A fehér furgon.

Egy idő után hozzászokik az ember, hogy így éljen. Állandóan éberen. Mindent megjegyez, mindenhol mintázatokat keres. Harmadszor pillantottam meg ugyanazt a fehér furgont. Vagy legalábbis azt gondoltam, ugyanazt. Először a szálloda előtt vesztegelt, amikor elindultunk. Másodszor a közlekedési rendőr kérte, hogy álljon el az útból.

Ennek ellenére ugyanott parkolt.

Visszafordultam Terese felé. Azonnal látta az arcomon, hogy valami nem stimmel.

– Mi az?

– Azt hiszem, az a fehér furgon követ minket.

Nem tettem hozzá, hogy „ne nézz oda”. Tudta anélkül is.

– Mit tegyünk? – kérdezte.

Átgondoltam a helyzetet. Kezdtek helyükre kerülni a puzzledarabkák. Reméltem, hogy tévedek, és másodperceken belül megoldódik minden. Hátha Rick, a féltékeny ex vezeti a furgont, és utánunk leskelődik. Odamegyek, feltépem az ajtót, és kirángatom a vezetőülésből.

Felálltam, és egyenesen a kocsi vezetőülés felőli ablakára meredtem. Ha igazam van, semmi értelme a színjátéknak. Az üvegről visszaverődött a fény, de így is felismertem mögötte a borostás arcot és a fogpiszkálót. Lefebvre volt a repülőtérről.

Meg sem próbált elrejtőzni. Kinyitotta az ajtót, és kiszállt a kocsiból. Az anyósülésről a másik ügynök, Berleand kászálódott elő. Feljebb tolta a szemüveget az orrán, és szinte már bocsánatkérő mosollyal nézett rám.

Idiótának éreztem magam. Civil ruhás rendőrök a repülőtéren. Azonnal gyanúsnak kellett volna találnom. A bevándorlási hivatal tisztjei mindig egyenruhában vannak. És az értelmetlen kérdezősködés. Csak fel akartak tartóztatni. Rá kellett volna jönnöm.

Lefebvre és Berleand egyszerre nyúlt a zsebébe. Először azt hittem, fegyvert rántanak, de csak egy– egy piros, „Rendőrség” feliratú karszalagot vettek elő. A bicepszükre húzták. Körülnéztem, és minden irányból egyenruhás rendőröket láttam közeledni.

Nem mozdultam. Két kezemet a testem mellett tartottam, jól látható helyen. Fogalmam sem volt, mi folyik itt, de annyi biztosnak tűnt, hogy nem tanácsos hirtelen mozdulatokat tenni.

Berleand– ra szegeztem a tekintetem. Az asztalunkhoz érve Terese– re pillantott, majd így szólt mindkettőnkhöz:

– Megtennék, hogy velem jönnek?

– Miről van szó?  – kérdeztem.

– A rendőrségen megbeszéljük.

– Le vagyunk tartóztatva?  – kérdeztem.

– Nem.

– Akkor sehová sem megyünk, amíg el nem árulja, miről van szó. Berleand elmosolyodott. Lefebvre– re pillantott. Ő is somolygott a fogpiszkálója mögött.

– Mi az? – kérdeztem.

– Azt hiszi, ez Amerika, Mr. Bolitar?

– Nem, de úgy gondolom, hogy egy modern demokráciában vannak bizonyos elidegeníthetetlen emberi jogok. Vagy tévedek?

– Franciaországban nem olvassuk fel a jogait, mielőtt őrizetbe vennénk. Sőt, minden különösebb indoklás nélkül bevihetjük, és bent tarthatjuk negyvennyolc órán keresztül.

Berleand közelebb lépett, ismét feljebb tolta a szemüvegét, aztán a nadrágjába törölte a kezét.

– Újra felteszem a kérdést: megtennék, hogy velünk jönnek?

– Örömmel – válaszoltam.

6

Már az utcán különválasztottak Terese– től.

Lefebvre a furgonhoz kísérte. Nyitottam a szám, hogy tiltakozzam, de Berleand unott pillantásából arra következtettem, hogy szavaim a legjobb esetben is fölöslegesek lennének. A százados intett, hogy kövessem, és egy járőrautó felé indult. Egyenruhás rendőr szobrozott a volán mögött. Berleand hátra ült velem.

– Sokáig tart, mire odaérünk?

Berleand a karórájára pillantott.

– Nagyjából harminc másodpercig.

Túlbecsülte a távolságot. Terese– zel sétálgatva még láttam is az épületet – a folyó túlpartján trónoló manzárdtetős erődbe igyekeztünk. A tetőt szürke palatáblák borították, akárcsak az épület kupolás tornyait. Ennyi erővel akár gyalog is jöhettünk volna. Hunyorogva figyeltem, ahogy közeledtünk.

– Ismerős?  – kérdezte Berleand.

Nem csoda, hogy megakadt rajta a tekintetem. Két fegyveres őr lepett a járőrautóhoz, miután behajtottunk az impozáns boltív alatt. A kapu tátongó torka szó szerint elnyelt minket. A túloldalon jókora belső udvar tárult a szemem elé. Minden irányból magas falak vették körül. Tényleg olyan volt, akár egy erődítmény. Én meg mintha hadifogoly lennék a tizennyolcadik században.

– Nos?

Valóban ismerős volt; leginkább Georges Simenon regényeiből, meg azért is, mert rendőrségi körökben legendásnak számított.

A 36 quai des Orfevres– ben voltam, a francia rendőrség nevezetes főhadiszállásán. Mint a Scotland Yard. Vagy a Quantico.

— Háááát – nyújtottam el a szót, miközben kifelé bámultam az ablakon. – Bármi is ez, igen nagy.

Berleand kifordította mindkét tenyerét.

— Itt nem közlekedési kihágásokkal foglalkozunk.

A franciák nem hazudtolják meg magukat. A rendőrség főépülete bevehetetlen, hatalmas erőd, egyszerre félelmetes és lélegzetelállítóan szép.

— Lenyűgöző, igaz?

— Maguknál még a rendőrőrsök is építészeti remekek – feleltem.

— Várjon, míg meglátja belülről.

Hamarosan rájöttem, hogy Berleand újfent ironizált. Zongorázni lehetett volna a különbséget a homlokzat és a belső terek között. Az épület külsejének időtlen szépségével szemben a benti helyiségek leginkább egy autópálya– pihenő nyilvános vécéjét idézték, annak minden bájával és otthonosságával. A piszkos falak egykor talán fehérek voltak, de az évek során megsárgultak. Sehol egy festmény vagy dísz ellenben számtalan fekete csík, mintha bilinccsel karistolták volna végig őket. A padlót linóleum borította, amit – állapotából ítélve – valamikoi az ötvenes években rakhattak le.

Amennyire meg tudtam ítélni, lift nem volt az épületben. Hosszú ideig kutyagoltunk felfelé a széles lépcsőn.

— Erre.

A mennyezeten szabadon futó vezetékek lógtak: a tűzveszélyes szó illusztrációi lehetnének a lexikonban. Követtem Berleand– t végig a folyosón. A padlón egy mikrohullámú sütő hevert. A fal mellett nyomtatók monitorok és számítógépek sorakoztak.

– Költöznek valahová? – kérdeztem.

– Nem.

Egy nagyjából kétszer kétméteres zárkába kísért, amelynek egyik fala üvegből volt. A fal mellett két priccs hevert, egymáshoz képest derékszögben. A vékony matracok kék színűek voltak, és gyanúsan hasonlítjuk a középiskolai tornaórák birkózómatracaira. Az egyiken kopott, halvány narancsszínű pokróc összehajtogatva; leginkább túl használt  plédre emlékeztetett valamelyik olcsó légitársaságnál.

Berleand előzékenyen széttárta a karját, akárha a Café Maximba tessékelne be.

– hol van Terese?

Berleand megrántotta a vállát.

– Ügyvédet akarok  – mondtam.

– Én meg pezsgőfürdőt Catherine Deneuve– vel – vágta rá.

– Azt akarja mondani, hogy nincs jogom ügyvéd jelenlétéhez a kihallgatás alatt?

– Pontosan. Előtte beszélhet eggyel, ha úgy tetszik, de a kihallgatás alatt nem lehet jelen. És hadd legyek őszinte. Nem vetne jó fényt magára, bűnösnek tűnne. Ráadásul engem is morcossá tenne. Ezért nem tanácsolom. Addig is helyezze magát kényelembe.

Magamra hagyott. Próbáltam végiggondolni a helyzetet, nem akartam elhamarkodottan cselekedni. A birkózómatrac ragadt, de nem akartam tudni, mitől. Áporodott volt a levegő – izzadság, félelem és egyéb testnedvek rémisztő keveréke. A bűz bevette magát az orrlyukaimba, és megkapaszkodott. Eltelt egy óra. Hallottam, hogy valaki bekapcsolja a mikrót. Egy őr ennivalót hozott. Eltelt még egy óra.

Visszatértekor Berleand az üvegfal egy viszonylag tiszta felületének támaszkodva talált.

– Remélem, kellemesen telt a várakozás.

– Jobb kajára számítottam – feleltem. – Elvégre ez egy párizsi börtön.

– Személyesen fogok beszélni a főszakáccsal.

Kinyitotta az üvegajtót, aztán elindult a folyosón, én pedig követtem. Arra számítottam, hogy kihallgatóterembe visz, de nem ez történt.

Megálltunk egy ajtó előtt, amelyen a következő felirat állt: GROUPE BERLEAND. A férfira pillantottam.

Kinyitotta az üvegajtót, aztán elindult a folyosón, én pedig követtem. Arra számítottam, hogy kihallgatóterembe visz, de nem ez történt.

– Az a keresztneve, hogy Groupe?

– Most humorizálni próbál?

Beléptünk. Arra a következtetésre jutottam, hogy a Groupe jelentése valószínűleg „csoport”, és a szoba berendezése is ezt támasztotta alá. Hat íróasztalt zsúfoltak az irodába, amelyet akkor sem lehetett volna tágasnak nevezni, ha mindössze egy állt volna benne. A legfelső emeleten lehettünk, mert a manzárdtető miatt a szoba mennyezetének jó része lejtett, és belépve le kellett húznom a fejem, nehogy beverjem.

A hat íróasztalból négy foglalt volt, gyaníthatóan a Groupe Berleand tagjai ültek mögöttük. Ódivatú monitoraik elfoglalták az asztal felét. Családi fotók, kedvenc sportegyesületek zászlócskái, egy Coca– Cola poszter, meztelen nős naptár – a díszlet sokkal inkább emlékeztetett valami hobokeni autószerelő műhely irodájára, mint egy csúcskategóriás bűnüldöző szerv főhadiszállására.

– Groupe Berleand – mondtam. – Szóval maga a főnök?

– Én vagyok a vezetője a Brigade Criminelle– nek. Ez a csapatom. Üljön le!

– Hova, ide?

– Persze. Az Lefebvre asztala. Üljön a székére!

– Nincs kihallgatótermük?

– Még mindig azt hiszi, hogy Amerikában van. Minden kihallgatást a csapatirodában folytatunk le.

A többi négy rendőr látszólag ügyet sem vetett ránk. Ketten közülük kávét iszogattak, és közben beszélgettek. A harmadik buzgón verte a billentyűzetet. Leültem. Berleand asztalán egy doboz papír zsebkendő állt. Kihúzott egyet, és ismét a kezét törölgette.

– Meséljen nekem a Terese Collinshoz fűződő kapcsolatáról – szólalt meg Berleand.

– Miért?

– Mert imádom a pletykákat. – Szarkazmusa ellenére éreztem a hangsúlyából, hogy jobb, ha nem ellenkezem. – Meséljen a kapcsolatukról.

– Nyolc éve nem láttam – feleltem.

– És most mégis itt vannak kettesben.

– Igen.

– Miért?

– Felhívott telefonon, és megkért, hogy töltsék el vele néhány napot Párizsban.

– Maga pedig fogta magát, és gondolkodás nélkül átrepülte az óceánt?

Válasz helyett csak felvontam a szemöldököm.

Berleand elmosolyodott.

– Most kis híján újabb francia sztereotípiát romboltam le, igaz?

– Kezdek aggódni magáért, Berleand.

– Szóval romantikus randevúra érkezett?

– Nem.

– Akkor?

– Nem tudtam, miért akarja, hogy eljöjjek. De éreztem, hogy bajban van.

– És maga segíteni akart?

– Igen.

– Tudta, mihez kéri a segítségét?

– Mielőtt megérkeztem? Nem.

– És most már tudja?

– Most már igen.

– Elárulná nekem?

– Van más választásom? – kérdeztem vissza.

– Nem igazán.

– A volt férje eltűnt. Idehívta Terese– t azzal, hogy valami fontosat akar neki mondani, aztán szőrén– szálán eltűnt.

Berleand– t vagy a válaszom lepte meg, vagy együttműködő hozzáállásom. Volt tippem, hogy melyik.

– Szóval Terese Collins azért hívta, hogy segítsen megtalálni a volt leijét?

– Pontosan.

– Miért pont magát?

— Azt gondolja, jó vagyok az effélékben.

— Úgy rémlik, mintha azt mondta volna, hogy ügynök. Aki előadó– művészeket képvisel. Hogyan következik ebből, hogy képes megtalálni eltűnt embereket?

— A vállalkozásom kimondottan személyes jellegű. Az ügyfeleim sok bizarr ügyben kérték már a segítségemet.

— Értem  – felelte Berleand.

Belépett Lefebvre. Szájában az elmaradhatatlan fogpiszkáló. Megmasszírozta borostás arcát, aztán megállt a jobbomon, és elővette legdurvább nézését. Hölgyeim és uraim, hadd mutassam be Monsieur Rossz Rendőrt. Berleand– ra pillantottam, és azt kérdeztem a tekintetemmel: Ez feltétlenül szükséges? Megvonta a vállát.

— Szívén viseli Terese Collins sorsát, igaz?

— Igen.

Lefebvre továbbra sem esett ki a szerepéből, egyre ádázabb tekintettel meredt rám. Lassan kivette a fogpiszkálót a szájából, és így szólt:

— Házsudsz, mosok!

— Pardon?

— Házsudsz – ismételte dühös, francia akcentussal, majd újra hozzátette: – Mosok!

— Vasalást is vállal? – kérdeztem ártatlanul.

Berleand értetlenül nézett rám.

— Gondoltam, nemcsak mos, hanem vasal is. Mosok– vasalok. Érti?

Berleand arcán azt láttam, hogy nem tudja, sírjon– e vagy nevessen

Meg tudtam érteni.

— Szerelmes Terese Collinsba? – kérdezte némi hallgatás után.

Úgy döntöttem, maradok az igazságnál.

— Nem tudom.

— De közel állnak egymáshoz?

— Évek óta nem láttam.

— Ez nem változtat a lényegen, vagy igen?

— Nem – feleltem. – Azt hiszem, nem.

– Ismeri Rick Collinst?

Egy pillanatra meglepődtem, hogy Terese felvette a férje nevét, de persze érthető volt, hiszen még egyetemista korukban ismerkedtek meg. Végül is így természetes, azt hiszem.

— Nem.

— Soha nem találkozott vele?

— Soha.

— Mit tud mondani róla?

— Semmit az égvilágon.

Lefebvre a vállamra tette a kezét, és enyhén megszorította:

— Házsudsz, mosok!

Felé fordultam.

— Kérem, nyugtasson meg, hogy ez nem ugyanaz a fogpiszkáló, mint amit a repülőtéren láttam. Mert ha igen, az minden egészségügyi előírásnak ellentmond.

— Terese Collinsnak igaza van? – kérdezte Berleand.

Visszafordultam a százados felé.

— Miben?

— Hogy maga képes megtalálni embereket.

Vállat vontam.

— Azt hiszem, tudom, hol van Rick Collins.

Berleand Lefebvre– re pillantott. Lefebvre kissé kihúzta magát.

— Igen? Na és hol?

— Egy közeli hullaházban  – mondtam.  – Valaki meggyilkolta.

7

Berleand intett, hogy kövessem. Kiléptünk a GROUPE BERLEAND irodájából, és jobbra fordultunk a folyosón.

– Hová megyünk? – kérdeztem.

Kezét a nadrágjába törölve válaszolt:

– Csak jöjjön utánam!

A folyosó néhány méter után körfolyosóba torkollott, középen ötemeletnyi szakadékkal. A meredélyt acélháló fedte.

— Minek ez a háló? – kérdeztem.

— Két éve behoztunk egy feltételezett terroristát. Egy nőt. Amikor ideértünk, megragadta az egyik őrt, és megpróbálta a korlát fölött magával rántani a mélybe.

Lenéztem. Nagyon messze volt az alja.

— Meghaltak?

— Nem, egy másik rendőr elkapta a bokájukat. De azóta van hálónk.

Felment egy lépcsőn, ami láthatóan a padlástérbe vezetett.

— Vigyázzon a fejére – figyelmeztetett Berleand.

— Feltételezett terrorista? – kérdeztem.

— Igen.

— Magukhoz tartozik a terrorizmus?

– Terrorizmus, gyilkosság – a határok már nem olyan egyértelműek. Ebből is egy kicsi, abból is egy kicsi.

Belépett a padlástérbe. Össze kellett görnyednem, ha nem akarta beverni a fejem. Ruhák lógtak egy szárítókötélen.

— Ide hozzák a mosnivalót?

— Nem.

— Akkor ezek kiknek a ruhái?

— Az áldozatoké. Itt szoktuk felakasztani őket.

— Most csak ugrat, igaz?

— Nem.

Megálltam, és alaposabban megnéztem a ruhadarabokat. Szakadt,, vérfoltos, sötétkék ing lógott az orrom előtt.

— Ez Rick Collinsé volt?

— Jöjjön utánam.

Kinyitott egy ablakot, és kilépett a tetőre. Megfordult, rám nézett, hogy kövessem.

— Most ugrat, ugye? – kérdeztem ismét.

— Innen nyílik az egyik legszebb kilátás Párizsra. A 36 quai des Orfèvres tetejéről?

Magam is kimásztam a palatetőre – és valóban igaza volt a kilátást illetően. Berleand rágyújtott, és olyan erővel szívta be a füstöt, hogy azt hittem, az egész cigaretta elhamvad, majd az orrán keresztül eresztette ki.

— Gyakran előfordul, hogy itt folytatja a kihallgatást?

— Hogy őszinte legyek, ez az első alkalom – felelte.

— Pedig fenyegetőzhetne azzal, hogy lelöki őket, ha nem válaszolnak.

Berleand vállat vont.

— Nem az én stílusom.

— Akkor mit keresünk itt?

— Odabent nem lehet dohányozni, és szükségem volt már egy cigarettára..

Újabb mély slukk.

— Régebben nem zavart – folytatta. – Mármint hogy csak kint lehet bagózni. Edzésben tartott az ötemeletnyi lépcsőzés le és föl. De a végére mindig elfogyott a levegőm a cigitől.

— Kioltotta egymást a kettő – mondtam.

— Pontosan.

– Még azon is elgondolkodott, hogy felmond?

– De akkor nem lenne okom a lépcsőzésre, vagyis nem edzenék. Tud követni?

– Igyekszem, Berleand.

Leült, és rám nézett. Intett, hogy üljek mellé. A világ leghíresebb rendőrkapitányságának a tetejéről a Notre– Dame lélegzetelállító látványában gyönyörködtem.

– Nézzen arra!

Jobbra mutatott. A Szajna túlpartján megpillantottam az Eiffel– tornyot. Tudom, mennyire közhelyes, ha valakinek elakad a lélegzete az Eiffel– torony láttán, néhány másodpercig mégis tátott szájjal meredtem rá.

— Lenyűgöző, igaz? – kérdezte Berleand.

– Legközelebb, ha letartóztatnak, hozok magammal fényképezőgépet.

Felnevetett.

— Nagyon jól beszél angolul – jegyeztem meg.

— Kiskorunktól fogva tanuljuk. Egyetemistaként pedig fél évet az Amherst College– ban töltöttem, valamint egy csereprogram keretében dolgoztam két évet a Quanticóban. Ja, és megvan DVD– n a Simpson család összes évadja angolul.

— Így már értem.

Ismét szívott a cigarettájából.

— Hogy ölték meg? – kérdeztem.

— Erre valami olyasmit kellene válaszolnom, hogy „Aha, honnan tudja, hogy megölték?”.

Vállat vontam.

— Maga mondta, hogy itt nem közlekedési kihágásokkal foglalkoznak.

— Mit tud Rick Collinsról?

— Semmit.

— És Terese Collinsról?

— Mire kíváncsi?

— Gyönyörű nő – mondta.

— Erre kíváncsi?

— Kicsit utánanéztem. Nálunk is van CNN. Emlékszem rá.

– És?

— Nagyjából tíz évvel ezelőtt, karrierje csúcsán, egyszer csak eltűnt, és azóta semmit nem talál róla a Google. Ellenőriztem. Se munkahely, se lakóhely, semmi.

Nem válaszoltam.

— Hol volt mostanáig?

— Miért nem kérdezi meg tőle?

— Most maga van itt, ezért magától kérdezem.

— Már megmondtam. Nyolc éve nem találkoztam vele.

— És fogalma sincs, hol volt?

— Fogalmam sem volt róla.

Elmosolyodott, és a levegőbe bökött az ujjával.

— Mi az?

– Azt mondta, „fogalmam sem volt”. Múlt időben. Ez azt sugallja, hogy most már van.

– Tényleg jól tud angolul, újra el kell ismernem.

— Szóval hol volt?

— Angolában – feleltem. – Legalábbis nekem azt mondta.

Bólintott. Valahol sziréna sírt fel. A franciáknál másmilyenek a szirénák, mint nálunk, Amerikában – sokkal fülsértőbbek: mint egy olcsó autóriasztó és egy fogorvosi fúrógép szerelemgyereke. Megvártuk, míg i hang elhal a távolban.

— Gondolom, kérdezősködött egy kicsit – szólaltam meg.

— Kicsit.

– És?

Nem válaszolt.

— Maga is tudja, hogy nem én öltem meg. Itt se voltam.

– Tudom.

— Hát akkor?

— Vázolhatok egy lehetséges forgatókönyvet?

— Ne kíméljen.

— Terese Collins megölte a volt férjét – mondta Berleand. – Meg akart szabadulni a holttesttől, és szüksége volt egy megbízható emberre, aki eltünteti. Ezért felhívta magát.

Összevontam a szemöldököm.

– És amikor felvettem a kagylót, így szólt bele: „most öltem meg a volt férjemet Párizsban, segítenél”?

– Lehet, hogy csak annyit kért, repüljön ide. A valódi okot csak akkor árulta el, amikor ideért.

Elmosolyodtam. Kezdett elegem lenni ebből a színjátékból.

– Nagyon jól tudja, hogy semmi ilyesmit nem mondott nekem. Honnan tudnám?

—  Onnan, hogy lehallgatott – feleltem.

— Berleand nem nézett a szemembe. Szívta tovább a cigarettáját, és nézte a párizsi látképet.

— Amikor feltartóztattak a repülőtéren, bepoloskáztak – folytattam. – Talán a cipőmbe rejtették. Vagy a telefonomba.

Csak így állt össze a kép. Megtalálták a holttestet, ellenőrizték Rick Collins híváslistáját, kiderítették, hogy a volt felesége a városban van, lehallgatták a telefonját, látták, hogy felhívott, feltartóztattak a repülőtéren, poloskát raktak rám, és elkezdték a megfigyelést.

Ezért válaszoltam nyíltan Berleand kérdéseire – csupa olyat kérdezett, amit már egyébként is tudott. Reméltem, hogy ezzel sikerül a bizalmába férkőznöm.

— A mobiltelefonjába – válaszolta. – Az akkumulátorát lehallgatókészülékre cseréltük, ami ugyanakkora töltéssel rendelkezik. A legújabb technológia.

— Akkor azt is tudja, hogy Terese szerint a volt férje eltűnt.

Jobbra– balra ingatta a fejét.

— Azt tudjuk, hogy magának ezt mondta.

— Ugyan már, Berleand! Hallotta a hangját. Őszintén meg van rémülve.

— Valóban úgy tűnt – ismerte el.

— Szóval?

Elnyomta a cigarettát.

— Azt is hallania kellett, hogy valamit titkol – mondta. – Hazudik magának. Mindketten tudjuk. Azt reméltem, sikerül kiszednie belőle, de akkor kiszúrta a furgont. – Egy pillanatra elgondolkodott. – És akkor jött rá arra is, hogy lehallgatjuk.

— Vagyis mindketten nagyon okosak vagyunk – jegyeztem meg.

— De lehet, hogy nem annyira, mint gondoljuk.

— Értesítették az áldozat rokonait?

— Folyamatban van.

Egy másodpercre elbizonytalanodtam, de aztán úgy döntöttem, túl vagyunk a finomkodós fázison.

— Ki a legközelebbi hozzátartozója?

— A felesége.

— Hogy hívják?

– Kérem, elégedjen meg ennyivel – intett le Berleand.

Újabb cigarettát dugott az ajkai közé, és hagyta, hogy lefittyenjen, miközben a másik kezével meggyújtotta – milliószor begyakorolt mozdulatsor volt.

– Vért találtunk a gyilkosság helyszínén – mondta. – Sok vért. Jó része természetesen az áldozaté. De az előzetes laboreredmények szerint legalább még egy ember vére volt ott az övén kívül. Ezért mintát vettünk Terese Collinstól, és elvégezzük a DNS– vizsgálatot.

– Nem ő tette, Berleand.

Nem válaszolt.

— Van még valami, amit nem mond el nekem – néztem rá.

— Sok minden van, amit nem mondok el magának. Mivel sajnálatos módon nem tagja a Groupe Berleand– nak.

— Nincs tagfelvétel?

Ismét olyan képet vágott, mintha nem tudná eldönteni, hogy sírjon– e vagy nevessen.

– Nem lehet véletlen egybeesés – folytatta némi hallgatás után. – Hogy közvetlenül a volt felesége érkezése után gyilkolják meg.

— Hallotta, mit mondott nekem. Rémültnek találta az exférje hangját. Valószínűleg nagy bajba került, ezért hívta föl Terese– t.

Beszélgetésünket Berleand mobiltelefonja szakította félbe. Kihalászta  zsebéből, a füléhez emelte, és hallgatott. Újdonsült barátom valószínűleg remek pókerjátékos volt, de most árnyék suhant át az arcán, és rajta is maradt. Látható ingerültséggel franciául vakkantott valamit a telefonba. Azután elhallgatott. Néhány másodperccel később összecsukta  a készüléket, elnyomta a csikket, és felállt.

— Valami baj van?  – kérdeztem.

— Vessen még egy pillantást a tájra – mondta, miközben kezével leporolta a nadrágját. – Nem sok turistát engedünk fel ide.

Megtettem. Különös hely ez a rendőrparancsnokság a káprázatos kiutasával. Úgy döntöttem, kiélvezem a pillanatot, körülnézek, és igyekszem az eszembe vésni, miért is olyan borzalmas embert ölni.

— Hová megyünk? – kérdeztem.

– A laborból hívtak, megvan a DNS– vizsgálat eredménye.

— Máris?

Kissé teátrálisan megvonta a vállát.

— Mi, franciák nem csak a borokhoz, az ételekhez és a nőkhöz értünk.

— Nagy kár. És mit mutat az eredmény?

Lehajtotta a fejét, hogy belépjen az ablakon.

— Azt hiszem, beszélnünk kell Terese Collinsszal.

8

Terese ugyanabban a zárkában ült, ahol fél órával korábban én.

Kisírt szeme feldagadt. Amikor Berleand kinyitotta az ajtót, már meg sem próbálta erősnek mutatni magát. A nyakamba borult, és kétségbeesetten kapaszkodott belém. A mellkasomba temette az arcát, és kitört belőle a zokogás. Átöleltem. Berleand némán állt mellettünk. Találkozott a tekintetünk. Szokás szerint megvonta a vállát.

— Mindkettőjüket elengedjük – szólalt meg végül. – Amennyiben átadják az útlevelüket.

Terese kicsit elhúzódott, és rám nézett. Mindketten bólintottunk.

— De szeretnék feltenni néhány kérdést, mielőtt elmennek – folytatta Berleand. – Rendben?

— Tudom, hogy gyanúsított vagyok – mondta Terese. – A volt feleség ugyanabban a városban ennyi év után, meg a telefonhívások. Mindegy, nem érdekes, csak azt akarom, hogy találják meg Rick gyilkosát. Kérdezzen nyugodtan, felügyelő úr.

— Nagyra értékelem az őszinteségét, és hogy hajlandó együttműködni. – Berleand láthatóan habozott. Biztosra vettem, hogy valami váratlan hírt közöltek vele a telefonban. Kíváncsi voltam, mi lehet az.

— Tud róla, hogy a volt férje újra megnősült?  – kérdezte Berleand.

Terese megrázta a fejét.

– Nem, nem tudtam. Mikor?

– Mit mikor?

– Mikor nősült meg újra?

– Nem tudom.

– Megkérdezhetem a nevét?

— Karan Tower.

Terese majdnem elmosolyodott.

— Ismeri?

– Igen, ismerem.

Berleand bólintott, és megint a kezét törölgette. Arra számítottam, hogy rákérdez, Terese honnan ismeri Karen Towert, de nem tette.

— Megkaptuk az előzetes vizsgálati eredményeket a laborból.

— Máris?  – kérdezte Terese meglepetten.  – Hiszen alig egy órával ezelőtt vették tőlem a mintát.

— Nem, nem az önét. Ahhoz kell még egy kis idő. Ez a gyilkosság helyszínén talált vér.

— Oh, értem.

— Elég érdekes.

Vártuk, hogy folytassa. Terese nagyot nyelt, talán felkészült a legrosszabbra.

— A vér nagy része, majdnem mind, az áldozaté, Rick Collinsé – mondta Berleand. A hangja kimért volt, mintha kellemetlenséget kellene közölnie. – Ebben nincs semmi meglepő.

Még mindig nem szólaltunk meg.

— A szőnyegen azonban találtunk egy másik vérfoltot is, nem messze a holttesttől. Nem tudjuk biztosan, hogyan került oda. Eredetileg úgy gondoltuk, hogy dulakodás volt, és Rick Collinsnak sikerült megsebesítenie a gyilkost.

— És? – kérdeztem.

— A véren kívül szőke hajszálakat is találtunk. Hosszú, szőke hajszálakat. Minden valószínűség szerint egy nőét.

— Nők is szoktak gyilkolni.

— Igen, persze.

Elhallgatott.

—

De? – kérdeztem.
— De akkor sem tűnik lehetségesnek, hogy a vér a gyilkosé.

— Miért?

— Mert a DNS– vizsgálat szerint a vér és a szőke hajszálak Rick Collins lányától származnak.

Terese nem sikoltott. Csak felnyögött, és összecsuklott. Gyorsan utánanyúltam, és sikerült elkapnom, mielőtt a földre rogyott volna. Kérdően néztem Berleand– ra. Nem láttam rajta meglepetést. Terese– t figyelte, a reakcióját tanulmányozta.

— Önnek nincs gyereke, igaz?

Terese arcából kifutott a vér.

— Magunkra hagyna néhány percre?  – kérdeztem Berleand– tól.

— Hagyd csak, jól vagyok – intett le Terese. Sikerült újra megállnia a lábán, és élesen Berleand– ra nézett. – Nincs gyerekem. És ezt maga is nagyon jól tudja, igaz?

Berleand nem válaszolt.

— Rohadék  – sziszegte Terese.

Meg akartam kérdezni, mi folyik itt, de aztán úgy láttam, az lesz a legjobb, ha befogom a számat, és figyelek.

— Karen Towert még nem tudtuk elérni – mondta Berleand. – De akkor a gyerek feltételezhetően az övé, ugye?

— Feltételezhetően – felelte Terese.

— És ön erről természetesen mit sem tud.

—Így van.

— Mikor vált el Mr. Collinstól?

— Kilenc éve.

Kezdtem megelégelni a dolgot.

— Elárulná, mi a franc folyik itt?  – kérdeztem ingerülten.

Berleand ügyet sem vetett rám.

— Szóval, ha a volt férje szinte azonnal újraházasodott a válásuk után, a lánya akkor sem lehet több nyolcévesnél, igaz?

Néma csönd telepedett a szűk helyiségre.

Most már tehát tudjuk, hogy Rick kislánya ott volt a gyilkosság helyszínén, és megsebesült – folytatta Berleand. – Van valami ötlete, hol lehet most?

Úgy döntöttünk, visszamegyünk a szállodába.

Átsétáltunk a Pont Neufön. A víz sáros zölden csillogott alattunk. Megkondultak egy közeli templom harangjai. Az emberek megálltak a híd közepén fényképezkedni. Egy férfi megkért, hogy kapjam le a barátnőjével. Összebújtak, én pedig háromig számoltam és elkattintottam a gépet, aztán megkérdezték, készítenék– e még egyet, mire ismét elszámoltam háromig, és újra lenyomtam a gombot, aztán megköszönték, és továbbmentek.

Terese egész idő alatt egy szót sem szólt.

– Éhes vagy? – kérdeztem.

– Beszélnünk kell.

– Rendben.

Határozott léptekkel ment át a hídon, végig a folyó mentén, majd befordult a Rue Dauphine– ra. A szálloda előcsarnokában a recepciós barátságosan mosolygott a pult mögül.

– Isten hozta újra nálunk!

De Terese csak futó mosolyra méltatta, miközben elsietett mellette.

Amikor végre becsukódott mögöttünk a lift ajtaja, felém fordult, és így szólt:

— Tudni akartad a titkomat. Hogy mi űzött arra a szigetre, hogy mi elől menekülök annyi éve.

— Csak ha tényleg el akarod mondani – feleltem, de még én is éreztem, hogy van valami leereszkedő a megfogalmazásomban. – Hátha tudok segíteni.

— Nem tudsz. De akkor is tudnod kell róla.

A negyediken kiszálltunk a liftből. Kinyitotta a szoba ajtaját, előreengedett, majd becsukta maga mögött. Átlagos méretű – amerikai mércével inkább kicsi – lakosztály volt, középen csigalépcsővel, ami feltehetően az emeleti hálóba vezetett. A berendezés a tizenhatodik századi párizsi otthonokat idézte, leszámítva a síkképernyős tévét és a beépített DVD– lejátszót.

Terese az ablakhoz sétált, így a lehető legtávolabb került tőlem.

— Elmondok neked egy történetet, rendben? De azt akarom, hogy előbb ígérj meg valamit.

— Mit?

— Ígérd meg, hogy nem próbálsz vigasztalni  – mondta.

— Nem értelek.

— Ismerlek. Ha meghallod ezt a történetet, át akarsz majd ölelni, és valami vigasztalót súgni a fülembe, mert ilyen vagy. Ne tedd. Bármit hallasz is, ezt ne tedd.

— Rendben – feleltem.

— Ígérd meg!

— Megígérem.

Még jobban a sarokba húzódott. A pokolba azzal, hogy mi lesz utána  – most azonnal át akartam ölelni.

— Nem kell elmondanod, ha nem akarod.

— De igen, el kell. Csak azt nem tudom, hogyan.

Erre nem feleltem semmit.

— Rickkel elsőéves koromban ismerkedtem meg a Wesleyan Egyetemen. Indianából jöttem, Shady Hillsből, és addig minden úgy történt velem, ahogy a nagykönyvben meg van írva: én voltam a szalagavató szépségkirálynője, aki a futballcsapat irányítójával jár, és nemcsak szép, de okos is. Én voltam az idegesítő szép lány, aki rengeteget tanul, mégis halálra izgulja magát, hogy meg fog bukni, végül aztán félórával előbb befejezi, mint a többiek, és természetesen mindig ötöst kap. Ismered ezt a típust, igaz?

Önkéntelenül is elmosolyodtam.

— Igen.

— És persze az a szép lány is én voltam, aki szeretné, ha mindenki megismerné, és nemcsak a külsejét látnák, hanem a belső értékeit is – de persze a belső értékeim csak azért érdekelték őket, mert szép vagyok. Tudod, hogy megy ez.

Tudtam. Talán beképzeltnek tűnhetnek Terese szavai, pedig nem voltak azok. Egyszerűen csak őszinte volt. Akárcsak Párizs, ő is tisztában volt a saját szépségével, és nem akart úgy tenni, mintha nem lenne az.

– Így hát feketére festettem a hajam, hogy okosabbnak tűnjek, és erre a kis szabadelvű egyetemre jelentkeztem. Sok más lányhoz hasonlóan én is felcsatolt erényövvel érkeztem, amelyhez kizárólag otthoni szívszerelmem, a futballcsapat irányítója kapott kulcsot. Mi akartunk lenni a kivétel, akiknél működik a távkapcsolat.

Emlékeztem, hogy a Duke– on is voltak ilyen lányok.

– Mit gondolsz, meddig tartott? – kérdezte.

— Két hónapig?

– Majdnem másfélig. Megismerkedtem Rickkel. Mintha örvénybe kerültem volna. Okos volt, vicces és szexi, sosem találkoztam méghozzá hasonlóval. Göndör haj, metsző kék tekintet és a szakálla, ami mindig csiklandozott csókolózás közben...

Elhalt a hangja.

— Képtelen vagyok felfogni, hogy meghalt  – folytatta néhány másodperc múlva. – Tudom, hogy elcsépeltnek tűnik, de Rick valóban különleges ember volt. Mindig volt benne valami eredendő kedvesség. Őszintén hitt az igazságban és az emberségben. És most megölték. Valaki szándékosan kioltotta az életét.

Nem szóltam semmit.

— Csak húzom az időt – mondta Terese.

— Nem rohanunk.

– De igen. Minél előbb túl kell esnem rajta. Ha lelassítok, abbahagyom, és szétesem, te pedig sosem húzod ki belőlem. Berleand valószínűleg már úgyis tudja. Ezért engedett el. Úgyhogy jöjjön a rövidített változat. Rick és én lediplomáztunk, összeházasodtunk, és riporterként kezdtünk dolgozni. Végül mindketten a CNN– nél kötöttünk ki, én a kamera előtt, Rick mögötte. Ezt a részt már elmeséltem. Egy idő után családot akartunk alapítani. Vagy legalábbis én. Rick, azt hiszem, nem volt ennyire biztos benne, de az is lehet, hogy csak megérezte, mi következik.

Terese az ablak felé fordult, finoman félretolta a függönyt, és kinézett. Közelebb léptem hozzá. Magam sem tudom, miért. Valahogy úgy éreztem, meg kell tennem ezt a gesztust.

— Nem sikerült teherbe esnem. Gyakori eset, mint megtudtam. Sok házaspárral előfordul. De amikor veled történik, úgy érzed, minden nő terhes a környezetedben. És ahogy telik az idő, egyre rosszabb lesz. Minden nő, akit ismertem, anya volt, csupa boldog, elégedett anyuka, akinek látszólag természetesen jött ez az áldás. Visszahúzódóvá váltam, kerülni kezdtem a barátnőimet. A házasságom is válságba került. A szex már csak a megtermékenyítésről szólt. Semmi másra nem tudtam gondolni, állandóan ez járt a fejemben. Emlékszem egy anyagra, amit a harlemi lányanyákról készítettem; sok tizenhat éves lányról, akik könnyedén teherbe estek, és gyűlöltem őket, mert hol itt a kozmikus igazságszolgáltatás?

Háttal állt nekem. Leültem az ágy sarkára. Látni akartam az arcát, ha csak egy részét is. Onnan legalább egy szeletét megpillanthattam.

—Még mindig húzom az időt  – mondta.

— Itt vagyok.

— De lehet, hogy ez nem is időhúzás. Lehet, hogy így kell elmondanom.

– Ahogy érzed.

— Orvosokhoz jártunk. Mindent megpróbáltunk. Borzalmas volt. Kaptam Pergonalt, hormonokat és még Isten tudja, mit. És három év után végül sikerült teherbe esnem – mindenki orvosi csodáról beszélt. Először annyira megijedtem, hogy mozogni is alig mertem. Féltem minden fájdalomtól, rettegtem, hogy elvetélek. De egy idő után megszerettem a terhességet. Nem nagyon illik egy harcos feministához, igaz? Mindig irritálónak tartottam azokat a kismamákat, akik másról sem tudnak áradozni, mint a csodálatos terhességükről; de én legalább olyan borzalmas voltam, mint ők. Imádtam minden pillanatát. Kivirultam. Nem volt hányingerem, nem émelyegtem. Tudtam, hogy soha többé nem fogok teherbe esni – egyszeri csoda volt – , és az utolsó cseppig ki akartam élvezni. Az idő elrepült, és mielőtt magamhoz térhettem volna, megszületett a kislányom három kiló negyven dekával. Anyám után a Miriam nevet kapta.

Jeges kéz markolta meg a szívemet. Most már tudtam, hová vezet ez a történet.

– Tizenhét éves lenne – mondta Teres távoli hangon.

Vannak pillanatok az életben, amikor úgy érzed, minden mozdulatlanná dermed és törékennyé válik benned. Eltűnt körülöttünk a külvilág, csak ketten maradtunk Terese– zel.

— Nem hiszem, hogy volt olyan nap az elmúlt tíz évben, amikor nem próbáltam volna elképzelni, milyen lenne most. Tizenhét évesen. Utolsó éves középiskolásként. Túl a lázadó tinédzseréveken. Elhagyva a kamaszkor esetlenségeit, gyönyörű fiatal lányként. Ismét barátnők lennénk. Készen állna az egyetemre.

Könnyek szöktek a szemembe. Odébb húzódtam, hogy jobban lássam. Terese szeme mintha száraz lett volna. Lassan felemelkedtem az ágyról, de Terese odakapta a fejét. Valóban nem sírt. A tekintetében nem szomorúság ült. Valami sokkal rosszabb. Üresség, olyan tökéletes üresség, ami a könnyeket feleslegessé és értelmetlenné teszi. Feltartotta a tenyerét, mintha kereszt lenne, én pedig vámpír, akit el akar ijeszteni.

– Az én hibám volt – mondta.

Ingatni kezdtem a fejem, de behunyta a szemét, mintha a gesztusom elvakítaná. Eszembe jutott az ígéretem, visszaültem, és próbáltam közömbös arcot vágni.

– Aznap szabadnapos voltam, de az utolsó pillanatban felhívtak, hogy kell valaki a nyolcórai műsorba. Akkor éppen Londonban éltünk. Rick Isztambulban volt. Vagyis egyáltalán nem volt alkalmas, de az este nyolcas műsor – a legnézettebb sáv! Képtelen voltam függetleníteni magam tőle, talán soha nem is leszek képes. Mit számított, hogy Miriam t alszik? Mindent a karrierért, nem igaz? Így hát felhívtam egy barátnőmet – Miriam keresztanyját – , és megkérdeztem, beadhatom– e néhány órára. Azt felelte, nyugodtan. Felébresztettem Miriamet, tuszkoltam a hátsó ülésre. Közben telt az idő, nekem pedig még kelnem is kellett, ezért túl gyorsan vezettem. Az utak még nedvesek voltak. Már majdnem odaértünk, alig egy kilométerre lehettünk a stúdiótól, vagy még annyira sem. Azt mondják, a súlyos balesetekre nem emlékszünk, főleg ha az eszméletünket is elveszítjük. De én pontosan emlékszem mindenre. Emlékszem a szembejövő fényszóróra. Balra rántottam a kormányt. Talán jobb lett volna, ha nem rántom félre, és telibe kapom. Akkor én meghalok, és ő életben marad. Így azonban oldalról jött belénk. Azon az oldalon, ahol Miriam ült. Még a sikolyára is emlékszem. Rövid, meglepett kis sikoly volt. Az utolsó hang, amit kiadott az életben. Két hétig feküdtem kómában, de Istennek beteg humora van, mert életben hagyott. Miriam azonnal meghalt.

Üresség.

Nem mertem megmozdulni. Síri csönd telepedett a szobára, mintha még a falak és a bútorok is visszafojtanák a lélegzetüket. Akaratlanul is léptem egyet felé. Néha eltűnődöm, hogy a vigasztalás gyakran nagyon is önző cselekedet, és a vigasztalónak legalább akkora, ha nem nagyobb szüksége van rá.

— Ne – mondta halkan.

Megtorpantam.

— Most kérlek, hagyj magamra. Csak egy kicsit, jó?

Bólintottam, de nem nézett rám.

— Persze – feleltem. – Ahogy akarod.

Nem válaszolt, de nem is volt rá szükség, már így is egyértelművé tette, mit szeretne. Az ajtóhoz mentem, és kiléptem a folyosóra.

9

Bénultan bandukoltam a Rue Dauphine– on.

Miután az egyik sarkon balra fordultam, öt út kereszteződéséhez értem; leültem a Le Buci nevű kávéház teraszára. Rendes körülmények között szeretem az embereket figyelni, de most nem tudtam a járókelőkre összpontosítani. Terese járt a fejemben. Most már értettem. Újjáépíteni az életét ekkora tragédia után...

Elővettem a telefonomat, és mert tudtam, hogy az majd eltereli a figyelmem, felhívtam az irodámat. Big Cyndi a második csörgésre felkapta.

— MB Reps.

M, mint Myron. B, mint Bolitar. Reps, mint reprezentáció, vagyis képviselet. Egyedül találtam ki, de igyekeztem szerény maradni, és nem dicsekedni kiváló marketingérzékemmel. Amikor csak sportolókat képviseltünk, az ügynökségnek még MB SportsReps volt a neve. Most már csak  MB Reps. Köszönöm a tapsot, virágot az öltözőbe.

— Hmm – mondtam elgondolkodva. – Madonna brit akcentussal?

— Bingo.

Big Cyndi szóban gyakorlatilag bárkit el tud játszani. Azért hangsúlyozom, hogy „szóban”, mert egy százkilencvennyolc centis és százötven kilós nő lehet bármilyen remek színész, Goldie Hawnt akkor is bajosan jeleníti meg.

— Esperanza bent van?

— Azonnal kapcsolom.

Esperanza Diaz, akit sokan még mindig egykori pankrátor művésznevén ismernek Little Pocahontasként, az üzlettársam. Esperanza felvette a telefont, és beleszólt:

— Azóta hancúroztok?

— Hát, nem éppen.

— Akkor találj ki valami nyomós érvet, hogy miért vagy még mindig olt. Ma délután négy megbeszélésed lett volna.

— Igen, tudom, ne haragudj. Nézd, szükségem van a segítségedre. Utána kellene nézni Rick Collinsnak.

— Ki az?

— Terese exférje.

— Neked aztán bizarr randevúid vannak.

Elmeséltem neki, mi történt. Esperanza elnémult; tudtam, hogy miért. Értem aggódott. Win a szikla. Esperanza a szív. Amikor befejeztem, így szólt:

— Szóval jelen pillanatban Terese nem gyanúsított?

— Nem tudom biztosan.

— De leginkább úgy fest az ügy, mint gyilkosság és emberrablás, igaz?

— Igen.

— Akkor nem értem, miért kell beleavatkoznod. Semmi köze hozzá.

— Már hogyne lenne köze hozzá? – kérdeztem döbbenten.

— Már hogy lenne?

— Rick Collins felhívta. Azt mondta, valami sürgős ügyről van szó, ami mindent megváltoztat, és most halott.

— És mégis mi a terved? Levadászod a gyilkost? Bízd a francia zsarura. Hancúrozz, vagy irány haza!

— Csak annyit kérek, hogy nézz utána egy kicsit. Ez minden. Tudj meg néhány dolgot az új feleségéről és a gyerekről, oké?

— Jól van. Nem bánod, ha elmondom Winnek?

— Nem.

— Hancúrozz, vagy irány haza  – ismételte.  – Ez jó, nem?

— Briliáns, fel fogom vésni a lökhárítómra – feleltem.

Leraktuk. Esperanzának igaza volt. Ez nem rám tartozik. Még ha valahogy tudnék segíteni Terese– nek, talán lenne értelme. De azon kívül, hogy igyekszem megóvni – nehogy elítéljék egy gyilkosságért, amit el sem követett – , nem nagyon láttam, hogyan segíthetnék neki. Berleand sem az a fajta volt, akiből kinézem, hogy ártatlanul ráhúzza a vizes lepedőt.

A szemem sarkából láttam, hogy valaki az asztalomhoz ül.

Odafordultam; kopaszra borotvált férfit pillantottam meg. A koponyáján sebhelyek éktelenkedtek. A bőre sötétbarna volt, és amikor elmosolyodott, szájából aranyfog villant elő, ami remekül passzolt a nyakában himbálódzó aranylánchoz. Jóképű férfi volt, a maga veszélyesen rosszfiús módján. Derékig kigombolt, rövid ujjú, szürke inge alatt fehér atlétatrikót viselt. Alul fekete tréningnadrág volt rajta.

— Nézzen be az asztal alá – mondta.

— Meg akarja mutatni a micsodáját?

— Nézzen be, különben meghal.

Nem francia akcentussal beszélt – finomabb és valahogy előkelőbb volt a kiejtése. Brit vagy talán spanyol, szinte már arisztokratikus. Kicsit hátratoltam a székem, és belestem az asztal alá. Fegyvert tartott a kezeében, és egyenesen rám célzott vele.

Az asztal peremén felejtettem a kezem, és igyekeztem továbbra is egyenletesen lélegezni. A férfira pillantottam. Találkozott a tekintetünk. Gyorsan körbenéztem. Napszemüveges alak álldogált a sarkon, látszólag céltalanul, és próbált úgy tenni, mintha nem minket figyelne.

— Figyeljen rám, különben agyonlövöm.

— Biztos benne, hogy onnan is eltalálja az agyamat?

— Micsoda?

— Azt mondta, agyon lő, de a fegyvert közben a hasamra irányítja mondtam. Aztán hozzátettem: – Mindegy, nem számít.

— Látja azt a zöld járművet a sarkon?

Láttam. Nem messze parkolt a fickótól, aki próbált nem minket bámulni. Zöld furgon. Ketten ültek benne elöl. Megjegyeztem a rendszámot, és nekiálltam megtervezni a következő lépést.

— Látom.

— Ha nem akarja, hogy lelőjem, kövesse az utasításaimat. Lassan felállunk, odasétálunk, és maga beszáll a jármű hátuljába. Ha feltűnést kelt...

Ekkor borítottam rá az asztalt.

Amint leült mellém, azonnal végiggondoltam a lehetőségeket. Már tudtam, miről van szó: emberrablás. Ha beszállok a furgonba, nekem lőttek. Hallották már azt a nagy bölcsességet, hogy az emberrablásoknál mindig az első negyvennyolc óra a legkritikusabb? Amit nem szoktak hozzátenni – talán mert annyira nyilvánvaló – , hogy minden másodperccel csökken az esélye annak, hogy valaha is megtalálják az áldozatot.

Itt ugyanez volt a helyzet. Ha beszállok abba a kocsiba, túlélési esélyeim a minimumra csökkennek. Ha felállók, és elindulok a furgon felé, szintén romlanak a kilátásaim. Ráadásul Sebhelyes Fej nem számít korai ellencsapásra. Azt hiszi, szépen begyakorolt kis monológját hallgatom. Nem jelentek fenyegetést.

Így hát a meglepetés erejére építettem.

Egy pillanatra ő is odanézett, hogy meggyőződjön, valóban ott áll– e a kocsi. Ennyi elég is volt. Az asztal peremét már korábban megmarkoltam. Lábizmaim megfeszültek. Úgy pattantam föl, mintha dobbantóról ugranék.

Az asztallap egyenesen az arcába csapódott. Közben azonnal ki is fordultam oldalra, arra az esetre, ha elsütné a fegyvert.

Nem adtam neki esélyt.

Teljes súlyommal az asztalra nehezedtem. Ha csak miatta kellett volna aggódnom, akkor egyértelmű, mi a következő lépés: ártalmatlanná tenni. Megbénítani, leütni, vagy bármilyen más módon harcképtelenné tenni. De legalább hárman voltak még rajta kívül. Abban reménykedtem, hogy kereket oldanak, de erre nem mertem építeni.

Még szerencse, ugyanis eszük ágában sem volt elmenekülni.

Tekintetemmel a pisztolyt kerestem. Jól sejtettem, hogy elejtette. Teljes súlyommal ugrottam az asztalra. Támadóm feje jókora koppanással csapódott a padlónak.

A fegyver után nyúltam.

Körülöttem sikoltozó, menekülő emberek. A fegyver felé gördültem, felkaptam, és tovább gurultam. Feltérdeltem, és célba vettem a sarkon álló napszemüveges pacákot.

Nála is fegyver volt.

— Ne mozdulj! – üvöltöttem.

Felemelte a pisztolyt. Nem haboztam. Gondolkodás nélkül mellbe lőttem.

Abban a pillanatban, ahogy meghúztam a ravaszt, továbbhengeredtem a fal felé. A zöld furgon csikorgó kerekekkel lódult felém. Lövések dörrentek. De ezúttal nem szimpla pisztolyból. Ez gépfegyver volt.

Újabb sikolyok.

Uramisten, erre nem gondoltam. Nem számoltam a gyanútlan járókelőkkel, akikre ezek az elmebetegek habozás nélkül tüzet nyitottak.

Láttam Sebhelyes Fejet kikászálódni az asztal romjai alól. Napszemüvege a földön hevert. Vérem a fülemben dobolt. Hallottam a saját zihálásomat.

Nem szabad megállnom.

— Le a földre! – kiabáltam a járókelőknek, és mert ilyenkor a legbizarrabb gondolatok ötlenek az ember eszébe, közben azon töprengtem, hogy mondhatják ezt franciául. De aztán eszembe jutott, hogy talán le tudják fordítani, vagy ha más nem, esetleg a fegyverropogás eligazítja őket.

Lekuporodva rohantam a furgon haladási irányával ellentétesen, arrafelé, ahol eredetileg parkolt. Hallottam, hogy ismét csikorognak a kerekek. Újabb lövések. Befordultam a sarkon, és rohantam tovább. Visszajutottam a Rue Dauphine– ra. A szálloda alig száz méterre volt előttem.

És most?

Megkocáztattam egy pillantást hátrafelé. A furgon visszatolatott, és éppen bekanyarodott utánam a sarkon. Kétségbeesetten nézelődtem, hátha megpillantok egy sikátort vagy mellékutcát, ahol eltűnhetek. Semmi. Vagy mégis...?

Az utca túloldalán keskeny járda tűnt fel a házak között. Tétováztam, hogy át merjek– e vágni az úttesten, mert azzal fedezék nélkül maradnék. A furgon egyre gyorsulva száguldott felém. Láttam a lehúzott ablakon kikandikáló fegyver csövét.

Nem volt hová rejtőznöm.

Rohantam tovább lehajtott fejjel, mintha az a néhány centi bármit U számítana. Emberek sétáltak az utcán. Néhányan rájöttek, mi történik, és menekülőre fogták. Mások hasra vetették magukat, és elterültek a járdán.

i   Le a földre! – kiáltottam, mert valamit muszáj volt kiabálnom. Újabb sorozat. Szó szerint éreztem, ahogy az egyik lövedék elsuhan a fejem mellett, szele meglibbentette a hajamat.

És akkor meghallottam a szirénákat.

Ugyanaz a borzalmas szirénahang, ami a holtakat is felébresztené. Sosem gondoltam volna, hogy egyszer örülni fogok neki.

Üldözőm lefékezett. Oldalra léptem, és a falhoz lapultam. A furgon hátramenetbe kapcsolt, és elindult vissza a kávéház felé. A pisztoly még mindig a kezemben volt, és átvillant az agyamon, hogy tüzet nyitok a kocsira. De már túl messze járt – és túl sok járókelő volt az utcán, így is éppen elég meggondolatlan voltam, túl sok ártatlan ember életét sodortam veszélybe.

Nem szívesen hagytam elmenekülni őket, de nem akartam újrakezdeni a lövöldözést.

A furgon hátsó ajtaja félrecsúszott. Egy férfi jelent meg a sarkon. Sebhelyes Fej magához tért. Vérzett az arca; valószínűleg eltörtem az orrát. Két nap, két betört orr. Kár, hogy nem fizetnek érte.

A kocsiból kiszállt egy férfi, és Sebhelyes Fej segítségére sietett. Aranyláncos támadóm vetett egy utolsó pillantást az utcára, de valószínűleg messze voltam ahhoz, hogy meglásson. Leküzdöttem a késztetést, hogy integessek neki. Ismét felharsantak a szirénák, ezúttal közelebbről. Megfordultam, és két közeledő rendőrautót pillantottam meg.

Zsaruk pattantak ki a kocsikból, azonnal pisztolyt szegezve rám. Egy pillanatra meglepődtem, és már nyitottam a szám, hogy elmagyarázzam, ebben a történetben én vagyok a jófiú, amikor hirtelen leesett a tantusz. Fegyvert tartok a kezemben. És az imént lőttem le valakit.

A zsaruk kiáltottak valamit, gondolom azt, hogy ne mozduljak, és emeljem fel a kezemet. Engedelmeskedtem. A pisztolyt a földre dobtam, és fél térdre ereszkedtem. Odarohantak hozzám.

Visszafordítottam a fejem a furgon felé. Szerettem volna rámutatni, szólni a rendőröknek, hogy kövessék, de tudtam, nem ajánlatos hirtelen mozdulatokat tennem. Folyamatosan kiabáltak velem, amiből egy szót sem értettem; mozdulatlanná merevedve vártam, hogy körbevegyenek.

És akkor megláttam valamit, ami miatt legszívesebben újra a fegyveremért nyúltam volna.

A furgon ajtaja nyitva volt. Sebhelyes Fej mászott befelé az utastérbe. A másik férfi beugrott utána, és lassan behúzta az ajtót. A furgon előrelendült. Megváltozott a látószög, és rövid időre – talán fél másodpercre – láttam, mi van a jármű belsejében.

Messze volt tőlem, legalább hatvan– hetven méterre; lehet, hogy tévedek. Talán nem is azt láttam, amit látni véltem. Pánikba estem. Elvesztettem a fejem. Fel akartam állni. Tekintetemmel i fegyvert kerestem, hogy felkapjam, célba vegyem a furgont, és kilőjem a kerekeit. De a zsaruk addigra odaértek. Rám vetették magukat. Nem tudom, hányan. Legalább négyen vagy öten. Beledöngöltek az aszfaltba.

Kétségbeesetten vergődtem, mire valami tompa tárgy fúródott a vesémbe. Valószínűleg gumibot. Nem hagytam abba a vergődést.

—        A zöld furgon!  – üvöltöttem.

Túl sokan voltak. Hátracsavarták a karom.

— Kérem! – Hallottam a saját hangomból kicsendülő páni félelmet. – Meg kell állítaniuk őket!

De szavaim süket fülekre találtak. A furgon elhajtott.

Behunytam a szemem, és megpróbáltam felidézni azt a fél másodpercet, és amit akkor láttam, vagy látni véltem. A kocsiban ugyanis, közvetlenül azelőtt, hogy becsukódott volna az ajtaja, hosszú, szőke hajú lányt pillantottam meg.

10

Két órával később ismét az izzadságszagú cellámban voltam a 36 quai ilcs Orfévres– ben.

A rendőrség jó hosszú ideig faggatott.

Igyekeztem minél érthetőbben fogalmazni, miközben könyörögtem, hogy kerítsék elő nekem Berleand– t. Többször is elmondtam, hol találják Terese Collinst – féltem, hogy bárkik is akartak elkapni, azok őrá is vadászhatnak  – , legalább százszor elismételtem a zöld furgon rendszámát, és mindig hozzátettem, hogy valószínűleg emberrablásról van szó.

Miután letepertek, nem vittek be azonnal, ami meglepett, de volt benne logika. Megbilincseltek, és állandóan két rendőr fogta a könyökömet. Azt akarták, hogy mutassam meg, mi történt. Visszakísértek a Café Le Buciba. Az asztal ugyanúgy hevert, ahogy felborítottam. Vérfolt kenődött szét a lapján. Elmagyaráztam, mi történt. Természetesen egyetlen szemtanú sem látta, hogy Sebhelyes Fejnél fegyver lett volna, csak az én ellentámadásomat. A férfit, akit lelőttem, kórházba szállították. Reménykedtem, hogy túléli.

— Kérem – mondtam ezredszer is. – Berleand százados mindent meg tud magyarázni.

A gesztusaikból arra lehetett volna következtetni, hogy nem hisznek nekem, és untatja őket a szövegelésem. De egy zsarut sosem szabad  a gesztusai alapján megítélni. Ezt megtanultam az évek során. A zsaruk mindig szkeptikusak  – ráadásul így több információt húzhatnak ki az emberből. Úgy viselkednek, mintha egy szavadat sem hinnék, ezért magyarázol, magyarázol, hogy meggyőzd őket, próbálod védeni magad, és közben olyanokat is kikotyogsz, amiket talán nem kellene.

— Meg kell találniuk azt a furgont  – könyörögtem, és újra elismételtem a rendszámot, mint valami mantrát.

— A barátnőm a d’Aubussonban szállt meg. – A Rue Dauphine felé mutattam, és megadtam nekik Terese nevét, illetve szobaszámát.

De bármit mondtam, a rendőrök csak bólogattak, tovább kérdezősködtek, mintha meg sem hallottak volna. Lelkiismeretesen válaszoltam, ennek ellenére olyan arccal néztek rám, mintha minden szavam szemenszedett hazugság lenne.

Aztán bevittek a kapitányságra, és visszadugtak ugyanabba a zárkába. Nem hinném, hogy bárki is kitakarította volna legutóbbi látogatásom óta. Vagy de Gaulle halála óta. Aggódtam Terese miatt. És hangyányit magam miatt is. Lelőttem valakit egy idegen országban. Bizonyíthatóan. A saját verziómat azonban nem tudtam bizonyítani  – semmi nem volt a kezemben, amivel alátámaszthattam volna, hogy f el akartak rabolni.

Tényleg le kellett lőnöm azt a pasast?

Nem is lehet kérdés. Fegyvert fogott rám.

Vajon el is sütötte volna?

Az ilyesmit nem szokta megvárni az ember. Ezért tüzeltem én először. Amerikában így működik; de vajon itt, Franciaországban hogyan értékelnek egy ilyen helyzetet?

Csak remélni tudtam, hogy más nem sérült meg. Több mentőautót is láttam a kávéháznál. Könnyen lehet, hogy valami ártatlan járókelőt eltalált lőfegyverből leadott sorozat. Ha igen, azért én voltam a felelős. Talán jobb volna, ha szó nélkül Sebhelyes Fejjel tartok. Akkor most a szőke lánnyal lehetnék. Szegény! Mit érezhet most annak a furgonnak a hátuljában, valószínűleg sebesülten, hiszen a vérét megtalálták az apja holtteste mellett? Vajon végig kellett néznie az apja meggyilkolását?

Elég a feltételezésekből, maradjunk a tényéknél!

– Azt javaslom, legközelebb fogadjon idegenvezetőt. Túl sok turista próbálja egyedül felfedezni Párizst, és mindig bajba kerülnek.

Berleand.

– Láttam egy szőke lányt a furgon hátuljában – mondtam.

— Hallottam.

– Terese– t pedig a szállodában hagytam.

— Öt perccel maga után távozott – felelte.

Álltam az üvegajtó mögött, és vártam, hogy kinyissa. Nem tette meg. Végiggondoltam, amit mondott.

— Figyeltetett minket?

— Nincs annyi emberem, hogy mindkettőjükre jusson – mondta. De áruljon el valamit: megvette az autóbalesetes sztorit?

— Hogy... ? – Most már világos volt. – Bepoloskázta a szobát?

— Berleand bólintott.

— Nem hiszem, hogy ilyennek képzelte a romantikus párizsi kiruccanást. A közelébe se jutottak az ágynak.

— Nagyon vicces.

— Inkább sajnálatos – vágott vissza. – Szóval megvette a sztorit?

— Mit ért azon, hogy megvettem– e? Borzalmas történet.

— Vagyis elhitte.

– Természetesen. Ki találna ki ilyet?

Berleand elhúzta a száját.

— Azt akarja mondani, hogy nem igaz? – néztem rá döbbenten.

— Nem, úgy tűnik, minden stimmel. A hétéves Miriam Collins valóban életét veszítette egy balesetben a londoni A– 40– es autópálya közelében. Terese súlyos sérüléseket szenvedett. De az irodámba kérettem a teljes aktát, hogy átnézzem.

— Miért? Ennek már tíz éve. Semmi köze a mostani ügyhöz. Berleand válasz helyett feljebb tolta a szemüvegét az orrán. Az üvegfal mögött mintha kirakatban álltam volna.

— Gondolom, a kollégái tájékoztatták a történtekről – mondtam,.

— Igen.

— Meg kell találniuk azt a zöld furgont.

— Már megtaláltuk  – felelte Berleand.

Közelebb hajoltam az üveghez.

— Bérelt autó – folytatta. – A Charles de Gaulle repülőtér közelében hagyták.

— Hitelkártyával bérelték?

— Igen, álnéven.

— Azonnal le kell zárni a repülőteret.

– Az ország legnagyobb repülőterét? – kérdezte a homlokát ráncolva.

— Egyéb ötlet?

— Csak azt mondom...

— Két órával ezelőtt történt. Ha el akartak repülni, már megtették.

Másik rendőr jelent meg, átadott Berleand– nak egy darab papírt, majd elment. A férfi a papírlapot tanulmányozta.

— Mi az? – kérdeztem.

— A jövő heti étlap. Új éttermet szeretnénk kipróbálni.

Nem reagáltam gyermeteg poénjára.

— Maga is tudja, hogy ez nem lehet véletlen – mondtam. – Egy szőke lányt láttam a furgon hátuljában.

Továbbra is a papírt olvasta.

— Igen, ezt már említette.

— Lehet, hogy Collins lánya volt.

— Kétlem – felelte Berleand.

Vártam, hogy folytassa.

— Sikerült elérnünk a feleséget – mondta. – Karen Towert. Jól van. Nem is tudott róla, hogy a férje Párizsba utazott.

— Mit gondolt, hol van?

— Részleteket egyelőre nem tudok. Jelenleg Londonban élnek. A Scotland Yardtól kaptuk az információt. Úgy tűnik, akadtak problémák a házasságukkal.

— És a lányuk?

— Hát, ez az – vonta föl a szemöldökét Berleand. – Nincsen lányuk. Egy négyéves fiuk van. Neki semmi baja, otthon van az anyjával.

Próbáltam átgondolni, hogy mit is jelent ez.

— A DNS– vizsgálat szerint a vér egyértelműen Rick Collins lányától származik  – szólaltam meg végül.

— Igen.

— Semmi kétség?

— Semmi kétség.

— És a hosszú szőke hajszálak is?  – kérdeztem.

– Igen.

— Szóval Rick Collinsnak van egy hosszú, szőke hajú lánya  – foglaltam össze inkább saját magamnak, mint neki. Nem kellett hozzá sok idő, hogy rájöjjek, mindez hogyan lehetséges. Elvégre Franciaországban voltunk, a titkos szeretők feltételezett őshazájában. Ha korábbi elnökük tarthatott szeretőt a felesége mellett, Rick Collins miért ne lehette volna meg?

— Egy másik család  – mondtam ki a végkövetkeztetést.

Persze nem csak a franciáknál fordul elő ilyesmi. Ott volt az a New York– i politikus is, akit ittas vezetésen értek, miközben a titkos családjához tartott. A férfiak az idők kezdete óta gyereket csinálnak a szeretőjüknek. Ha ehhez hozzávesszük Berleand sejtését, miszerint Rick Collins és Karen Tower házassága nem volt tökéletes, máris összeáll a kép. Persze még így is akadtak jókora hézagok a történetben – például, hogy Collins miért hívta fel Terese– t, az első feleségét, és miért mondta neki, hogy sürgősen jöjjön Párizsba – , de haladjunk csak szép sorjában.

Magyarázni kezdtem az elméletemet Berleand– nak, de láttam, hogy nem vevő rá, ezért abbahagytam.

— Mit titkol előlem?  – kérdeztem.

Megcsörrent a telefonja. Berleand franciául szólt bele, így halvány fogalmam sem volt, miről beszélhet. Ha hazaérek, beiratkozom egy nyelvtanfolyamra. Miután lerakta, gyors mozdulattal kinyitotta a zárka ajtaját, és intett, hogy kövessem. Sietős léptekkel indult a folyosón.

— Berleand?

— Jöjjön, mutatni akarok valamit!

Visszamentünk a Groupe Berleand szobába. Lefebvre is ott volt. Úgy meredt rám, mintha most másztam volna elő legádázabb ellenségének hátsó feléből. Éppen egy másik – síkképernyős és legalább harminchüvelykes – monitort csatlakoztatott a számítógépéhez.

— Mi folyik itt? – kérdeztem.

Berleand a billentyűzethez ült. Lefebvre hátrébb lépett. Még két másik zsaru tartózkodott a szobában. A hátsó falnál álltak. Berleand előbb a monitorra pillantott, majd a billentyűzetre. Elkomorodott. Az íróasztalán álló papír zsebkendős dobozból kihúzott egyet, és megtörölgette a gombokat.

Lefebvre mondott valamit franciául; a hangsúlyából ítélve mentegetőzött.

Berleand ingerülten vakkantott rá, és a klaviatúrára mutatott. Miután végzett a letisztogatásával, gépelni kezdett.

— A szőke lány a furgonban – fordult hozzám Berleand. – Mit is mondott, mennyi idős lehet?

— Nem tudom.

— Mégis mit gondol?

Megráztam a fejem.

— Csak a hosszú, szőke haját láttam.

— Üljön le – mondta.

Odahúztam egy széket. Megnyitott egy e– mailt, és letöltötte a csatolt fájlt.

— Több felvételünk is van, de ez a kép a legtisztább.

— Milyen felvétel ez?

— A de Gaulle repülőtér parkolójának biztonsági kamerája készítette.

Színes kép jelent meg a képernyőn – szemcsés, fekete– fehér felvételre számítottam, de ez meglepően éles volt. Rengeteg autó – elvégre parkolóban készült – és viszonylag sok ember. Hunyorogva hajoltam  közelebb.

Berleand a jobb felső sarokra mutatott.

— Ők azok?

Igaz, a kamera túl messze volt tőlük, de így is tisztán kivehető volt a három alak. Egyikük valami fehér textilt, talán egy pólót szorított az  arcára, valószínűleg, hogy felitassa a vért. Sebhelyes Fej.

Bólintottam.

A szőke lány is velük volt, és most megértettem Berleand viselkedését. Ebből a szögből nem lehetett pontosan megállapítani a korát, de az így is egyértelmű volt, hogy nem hat– hét, de még csak nem is tíz– vagy tizenkét éves. Felnőtt nő volt, ruhája alapján fiatal, tizenhét– tizennyolc éves, bár manapság ezt már nem lehet biztosan tudni.

A szőke lány két férfi között sétált. Sebhelyes Fej a jobb szélen lépkedett.

— Ők azok – mondtam. Majd hozzátettem: – Mit is számoltunk, hány éves lehet a lány? Hét vagy nyolc, igaz? A szőke haj megtévesztett. Kicsit túlreagáltam a dolgot.

— Szerintem nem.

Berleand– ra pillantottam. Levette a szemüvegét, az asztalra tette, és két kézzel masszírozta az arcát. Vakkantott valamit franciául, mire a három másik, köztük Lefebvre is, kimentek a szobából. Egyedül maradtunk.

— Mi a fene folyik itt? – kérdeztem.

Abbahagyta az arcmasszázst, és a szemembe nézett.

— Ugye tisztában van vele, hogy a kávéházban senki nem látta, hogy az a férfi fegyvert fogott volna magára?

— Persze hogy nem látták. Az asztal alatt volt.

— A legtöbb ember ilyen helyzetben felemeli a kezét, és csendben elballag. A legtöbb embernek eszébe sem jut ráborítani az asztalt a támadójára, elvenni a fegyverét, és lelőni a társát egy forgalmas körút kellős közepén.

Vártam, hogy folytassa, de befejezte.

— Mit mondhatnék erre? – kérdeztem végül. – Nem vagyok beszari.

— A férfi, akit lelőtt... fegyvertelen volt.

— De nem akkor, amikor lelőttem. Az emberei magukkal vitték a fegyverét menekülés közben. Maga is nagyon jól tudja, Berleand. Tudja, hogy nem én találtam ki.

Szótlanul ültünk egymás mellett. Berleand a monitort nézte.

— Mire várunk?

— Hogy megérkezzen a videó.

— Miről?

— A szőke lányról.

— Miért?

Nem válaszolt. Újabb öt perc telt el. Kérdésekkel bombáztam, de ügyet sem vetett rám. Végül csipogott az e– mailje, és megérkezett a parkolóban készült rövid videofelvétel. Rákattintott, és hátradőlt a széken.

Jóval tisztábban láttuk a szőke lányt. Valóban fiatal volt, talán tizenhat– tizenhét éves. Hosszú, szőke haja a háta közepéig ért. Ahhoz még mindig messze volt, hogy az arcvonásait ki lehessen venni, de mintha valahonnan ismerős lett volna a fejtartása, egyenes gerince, a járása...

— Megkaptuk az összehasonlító DNS– vizsgálat eredményét – mondta Berleand.

A szobában megfagyott a levegő. Tekintetem elszakítottam a képernyőtől, és ránéztem.

– A lány, akinek a vérét és a hajszálait megtaláltuk a gyilkosság helyszínén, nem csak az áldozat lánya – folytatta Berleand, és a képernyő felé intett a fejével. – Hanem Terese Collinsé is.

11

Beletelt néhány másodpercbe, mire meg tudtam szólalni.

— Ez még csak előzetes eredmény, igaz?

Berleand bólintott.

— A DNS– vizsgálat végleges eredményére még néhány órát várni kell.

— Akkor lehet, hogy téves.

— Nem valószínű.

– De volt már rá eset, nem?

– De igen  – felelte.  – Volt egy ügyem, amikor egy pasast ilyen előzetes eredmény alapján tartóztattunk le. Kiderült, hogy a bátyja volt a tettes. Tudok olyan esetről is, amikor egy nő beperelte a barátját gyerektartásért. Azt állította, tőle van a fia. Az előzetes DNS– vizsgálat eredménye ezt alá is támasztotta – de amikor megjött a végleges, kiderült, hogy a srác apja a hunyó.

Elgondolkodtam a hallottakon.

– Terese Collinsnak van testvére? – kérdezte Berleand.

– Nem tudom.

Berleand elhúzta a száját.

– Mi az?  – néztem rá.

– Maguknak aztán tényleg különleges a kapcsolata, nem igaz?

Elengedtem a fülem mellett a megjegyzést.

– És most mi a következő lépés?

– A következő lépés az, hogy maga felhívja Terese Collinst – mondta Berleand. – Hogy feltehessünk még neki néhány kérdést.

– Miért nem hívják fel maguk?

– Már megtettük, de nem veszi fel.

Visszaadta a telefonomat. Bekapcsoltam. Egy nem fogadott hívás. Egyelőre nem nyomtam rá, hogy megnézzem ki az. Az üzenet témájából ítélve valami spam volt: Amikor Peggy Lee így énekelt: „Ennyi az egész?”, csak nem a törpe kígyócskádról beszélt? Szuper Viagra a 86BR22.com oldalon.

Berleand elolvasta a vállam fölött.

— Ez meg mit jelent?

— Az egyik középiskolai barátnőm így emlékszik a régi szép időkre.

— Mindig lenyűgöz a szerénységével – mondta Berleand.

Felhívtam Terese számát. Néhány csörgés után a hangpostája jelentkezett. Üzenetet hagytam neki, aztán letettem.

— És most?

– Tudja, hogyan működik a mobiltelefonok földrajzi koordinátáinak meghatározása? – kérdezte.

— Igen.

— Akkor azt is tudja, hogy amíg a telefon be van kapcsolva, könnyedén bemérhető, függetlenül attól, hogy bonyolítanak– e róla hívást, vagy sem.

— Igen.

— Ennek megfelelően nem is aggódtunk Terese Collins holléte miatt. Rendelkezésünkre áll a szükséges technika. De körülbelül egy órával ezelőtt kikapcsolta a telefonját.

— Talán csak lemerült – mondtam.

Berleand komor pillantást vetett rám.

— Vagy időre van szüksége. Biztosan megviselte, hogy beszélt az autóbalesetről.

— És akkor ez a megoldás? Kikapcsolja a telefonját, és láthatatlanná válik?

— Akár.

— Ahelyett, hogy egyszerűen csak lenémítaná? – folytatta Berleand.

— Azt hiszi, szándékosan csinálta?

— Kérem – nézett rám szemrehányóan. – A híváslistáját akkor is le tudjuk kérni, látjuk, kivel beszélt. Nagyjából egy órával ezelőtt valaki felhívta.

— Kicsoda?

– Nem tudom. Magyarországi szám; amikor ellenőrizni akartuk, egy weboldalra jutottunk, majd elveszítettük a nyomot. Két percig tartott a hívás. Utána kikapcsolta a készüléket. Akkor a Rodin Múzeumban volt. Most fogalmunk sincs, hol lehet.

Nem szóltam semmit.

— Maga mit gondol?

— Rodinről? Imádom A gondolkodót.

— Kinyír a humorával, Myron. Komolyan mondom.

— Továbbra is bent akar tartani?

— Az útlevele nálunk van. Elmehet, de kérem, maradjon a szállodában.

— Ahol lehallgathat  – tettem hozzá.

— Gondoljon inkább arra, hogyha végre megkapja, amiért jött, sikerül ágyba vinnie, és nekem is adhat néhány tippet.

A szabadon bocsátási procedúra nagyjából húsz percig tartott. Kilepve az utcára a Pont Neuf felé indultam. Kíváncsi voltam, mennyi idő kell hozzá. Persze megvolt rá az esély, hogy Berleand máris rám állított valakit, de nem tartottam valószínűnek.

A híd előtt autó parkolt, a rendszáma: 97 CS 33.

A világ legegyszerűbb kódja. A viagrás spamben a 86 BR 22 szerepelt. Adjunk hozzá mindegyikhez egyet. A nyolcból kilenc lesz. A B– ből C és így tovább. Amint a kocsi mellé értem, a vezetőülés felőli ablakon egy papírlap hullott ki. A laphoz pénzérmét erősítettek, hogy ne fújja el a szél.

Felsóhajtottam. Először az a rémisztőén primitív kód, most meg ez. Vajon James Bond nem érezné méltóságán alulinak?

Felvettem a földről az üzenetet.

RUE DE PONT NEUF 1. ÖTÖDIK EMELET.

TELEFONT DOBD BE A HÁTSÓ ABLAKON.

Bedobtam. A kocsi elhajtott, hátsó ülésén a bekapcsolt készülékkel. Hadd kövessék. Jobbra fordultam. A megadott címen a Louis Vutton épülete magasodott, az üvegkupolás. A földszinti Kenzo áruházban reménytelenül divatjamúltnak éreztem az öltözékem. Beszálltam az üvegliftbe, és láttam, hogy az ötödik emeletet a Kong nevű étterem foglalja el.

A lift megállt; feketébe öltözött hosztesz fogadott. Legalább száznyolcvan centi magas volt, fekete ruhája szűk, akár egy fűző, és egy deka súlyfelesleget sem láttam rajta.

— Mr. Bolitar?

— Igen.

— Erre legyen szíves.

Zölden foszforeszkáló lépcsőn át jutottunk az üvegkupolába. Első benyomásom az volt a Kongról, hogy „ultramodern”, de ahogy jobban körülnéztem, inkább futurisztikusnak találtam. Hatalmas plazmatévékről karcsú gésák kacsintgattak az elhaladókra. Az átlátszó akrilszékekre gyönyörű, de bizarr frizurájú nők képét nyomták. Arcuk ragyogott, mintha világítanának. Az összhatás enyhén kísérteties volt.

A fejem fölött hatalmas kárpit lógott, rajta egy gésával. Az étterem védőszentje pontosan olyan öltözéket viselt, mint a hosztesz, aki fogadott  – trendi, fekete ruhát. Ami megmentette a helyet, az a káprázatos, Szajnára nyíló kilátása volt – majdnem olyan pazar, mint a rendőrség főhadiszállásának tetejéről. A legjobb asztalnál pedig ki más ült volna, mint Win.

— Rendeltem neked foie gras– t – üdvözölt.

— Valaki előbb– utóbb leleplezi ezeket az ósdi trükköket.

— Egyelőre még nem sikerült nekik.

Leültem vele szemben.

— Ismerős ez a hely valahonnan.

— Szerepelt egy francia filmben, amelyben François Cluzet és Kristin Scott Thomas játszik – felelte Win. – Ugyanennél az asztalnál ültek.

— Kristin Scott Thomas francia filmben?

— Évekig élt itt, és folyékonyan beszél franciául.

Fogalmam sincs, Win honnan tud efféléket.

— Lehet, hogy emiatt okoz déjà vu– t neked ez a hely – folytatta.

Megráztam a fejem.

— Nem nézek francia filmeket.

— Vagy az is lehet – sóhajtott Win – , hogy a Szex és New York záróepizódjára emlékszel: Sarah Jessica Parker itt ebédelt.

— Bingó!

A foie gras – a gyengébbek kedvéért: libamáj – időközben megérkezett. Farkaséhes voltam, ezért azonnal rávetettem magam. Tudom, hogy az állatjogi aktivisták szívesen keresztre feszítenének érte, de nem lehetek róla: imádom a libamájat. Win töltött egy kis vörösbort. Belekortyoltam. Nem vagyok nagy szakértő, de ezt mintha egy istenség saját kezűleg préselte volna a szőlőszemekből.

— Feltételezem, hogy mostanra te is ismered Terese titkát – szólalt meg Win.

Bólintottam.

— Mondtam, hogy húzós.

— Hogyan derítetted ki?

— Nem volt olyan nehéz  – felelte Win.

— Máshogy kérdezem. Miért derítetted ki?

— Kilenc éve elszöktél vele – mondta Win.

— Na és?

— Azt sem mondtad meg, hová mész.

— Na és?

— Sebezhető voltál, ezért végeztem némi kutatómunkát.

— Nem a te dolgod – mondtam.

— Valószínűleg nem.

Ettünk tovább.

— Mikor érkeztél? – kérdeztem.

— Esperanza felhívott, miután beszéltetek. Visszafordítottam a gépet, és idejöttem. Nem sokkal azután értem a szállodához, hogy téged letartóztattak. Elintéztem néhány telefont.

— Terese hol van?

Gyanítottam, hogy Win hívta a lenyomozhatatlan számról, és ő tanácsolta neki, hogy kapcsolja ki a mobilját.

— Hamarosan találkozunk vele. De előbb hallani akarom a sztorit.

Elmeséltem. Ujjait egymáshoz illesztve, szótlanul figyelt. Win mindig ezt csinálja: egymáshoz illeszti az ujjait, és sátrat formál a két kezéből. Nekem nem áll jól, nevetségessé válok tőle. Az ő manikűrözött körmeivel azonban valahogy működik. Miután befejeztem, csak ennyit mondott:

— Ejha.

— Frappáns összegzés.

— Mennyit tudsz arról az autóbalesetről? – kérdezte.

— Csak amennyit elmondtam.

— Terese nem látta a holttestet – mondta Win. – Ami felettébb érdekes.

— Két hétig kómában feküdt. Mire magához tért, rég eltemették.

— Ez akkor sem változtat a lényegen. – Win elválasztotta egymástól a két kezét, majd ismét összeérintette. – Az azóta elhunyt exe nem valami olyasmit mondott, hogy amit közölni akar vele, az mindent megváltoztat majd?

Ezt végig kellett gondolnom. Eszembe jutott, amit Terese mesélt a Rick Collins hangjából kicsendülő páni félelemről.

— Biztosan van valami más magyarázat – szólaltam meg végül.

— A DNS– vizsgálat eredménye még nem végleges.

— Azt ugye tudod, hogy a zsaruk abban a reményben engedtek el, hogy te majd elvezeted őket Terese– hez?

– Tudom.

— De ez nem fog bekövetkezni.

— Ezt is tudom.

— Szóval mi a következő lépés? – kérdezte Win.

Sikerült meglepnie.

— Meg sem próbálsz lebeszélni, hogy segítsek neki?

— Lenne rá esélyem?

— Valószínűleg nem.

— Akkor inkább kihagyom – felelte Win. – És más oka is van annak, hogy folytatni szeretném a nyomozást.

— Éspedig?

— Majd később elmondom. Szóval most merre, barátom?

— Nem tudom biztosan. Szeretném kikérdezni Rick Collins feleségét, de Londonban él, és Berleand– nál van az útlevelem.

Win mobilja megcsörrent. Felvette és beleszólt:

— Lökjed.

Utálom, amikor ezt mondja.

Lerakta.

— Szóval London.

— Éppen most magyarázom...

Win felállt.

— Az épület alagsorában van egy alagút; a szomszédos Samaritaine– nel köti össze. Ott vár ránk egy autó. A gépem egy Versailles közeli kis repülőtéren vesztegel. Terese már ott van. Mindkettőtöknek csináltattam iratokat. Igyekezzünk!

— Mi történt?

— Bekövetkezett az, amiért folytatni akarom a nyomozást. A férfi, akit néhány órája lelőttél, éppen most halt meg. A rendőrség minden bizonnyal be akar vinni gyilkosságért. Szerintem az lesz a legjobb, ha minél előbb megpróbáljuk tisztára mosni a neved.

12

Beszámoltam Terese– nek a DNS– vizsgálat eredményéről, de másmilyen reakcióra számítottam.

Win magánrepülőgépén ültünk, egy Boeing Business Jeten; nemrégiben vette egy rapzenésztől. A túlméretezett ülések a társalgóban bőr– hői készültek. Nagy képernyős tévé, kanapé, plüssszőnyegek, faburkolat. De volt a gépen étkező és külön hálószoba is.

Ha eddig nem jöttek volna rá: Win kőgazdag.

Vagyonára a jól bevált módon tett szert: örökölte. A családja tulajdonában volt a Lock– Horne Investments, ami a mai napig a Wall Street egyik zászlóshajója. Win megörökölte az ősei által felhalmozott milliárdokat, és újabb milliárdokat csapott hozzá.

A „légiutas– kísérő”  – azért teszem idézőjelbe, mert kétlem, hogy szakképzett stewardess lenne – szemkápráztatóan gyönyörű, fiatal, és Wint ismerve valószínűleg rendkívül hajlékony, ázsiai nő volt. A névtábláján ez állt: „Mee”. Megjelenése leginkább egy 1968– as Pan Am– hirdetést idézett: elegáns, méretre szabott egyenruha, testhezálló, buggyos ujjú blúz, kis kerek, karima nélküli sapka.

A fedélzetre lépve Win így szólt:

— A sapka.

— Igen  – bólintottam.  – Telitalálat.

— Szeretem, ha mindig rajta van.

— Kérlek, kímélj meg a részletektől – mondtam.

Win elvigyorodott.

— A neve Mee.

— Láttam a névtábláját.

— Mee ketten majd visszahúzódunk a gép hátsó részébe, hogy áldozzunk a testi örömök oltárán.

Szótlanul meredtem rá.

— Így nyugodtan kettesben maradhatsz Terese– zel.

— Visszahúzódtok? Mármint a hálószobába?

Win megveregette a hátam.

— Érezd jól magad, Myron. Mee biztosan jól fogjuk.

— Kérlek, hagyd abba.

Beléptünk a társalgóba. Terese már várt minket. Miután elmeséltem neki, hogy megtámadtak, majd beszámoltam az azt követő lövöldözésről, aggodalom ült ki az arcára. Amikor rátértem a DNS– vizsgálat eredményére, miszerint ő a szőke lány anyja – természetesen többször hangsúlyoztam, hogy csak „előzetes” eredményről van szó – , a reakciója megdöbbentett.

Jobban mondva az, hogy szinte semmilyen reakciót nem váltott ki belőle.

— Azt mondod, hogy a vérvizsgálat szerint akár én is lehetek a lány anyja?

A DNS– vizsgálat előzetes eredménye szerint ő volt a lány anyja, de ezt egyelőre még nem lehetett százszázalékos biztonsággal kijelenteni, így csak annyit mondtam:

— Igen.

Megint úgy éreztem, Terese fel sem fogja, hogy ez mit jelent. Zavartan hunyorgott, mintha rosszul hallana. A szeme alig észrevehetően megrándult. De más módon nem reagált.

— Az meg hogy lehet?  – kérdezte.

Erre nem tudtam mit felelni, ezért csak megvontam a vállam.

Sose becsüld alá a tagadás erejét. Terese elhessegette a nyugtalanító gondolatot, és átváltott riporter– módba. Záporoztak a kérdései. Mindenről beszámoltam neki, amiről tudtam. Egyre szaporábban vette a levegőt. Annyira igyekezett uralkodni magán, hogy az ajka beleremegett.

De nem sírt.

Szerettem volna kinyújtani a kezem és megérinteni, de képtelen voltam rá. Magam sem tudom, miért. Így csak ültem és vártam. Egyikünk sem szólalt meg; mintha a puszta szavak kipukkaszthatnák a remény törékeny buborékját. Mert a remény megjelent, mindketten láttuk, de igyekeztünk nem venni róla tudomást.

Terese kérdései olykor túl élesnek tűntek, mintha dühös lenne Rickre, a volt férjére, amiért ezt tette vele, de az is lehet, hogy csak a reményt akarta csírájában elfojtani. Végül hátradőlt a székén, beharapta az alsó ajkát, és pislogott egyet.

— És most hová megyünk?  – kérdezte.

— Londonba. Úgy gondoltam, beszélnünk kellene Rick feleségével.

— Karennel.

— Ismered?

— Igen, ismertem. – A szemembe nézett. – Ha emlékszel, mondtam, hogy úgy volt, Miriamet beadom egy barátnőmhöz, amikor a baleset történt.

— Igen – feleltem. – Karen Tower volt az a barátnő?

Bólintott.

A repülőgép elérte az utazómagasságot. A pilóta a hangosbeszélőn közölte velünk a jó hírt. Millió kérdés keringett a fejemben, de Terese behunyta a szemét. Vártam.

— Myron?

— Igen?

— Ne mondjuk ki. Még ne. Tudom, hogy itt van velünk, de egyelőre még ne beszéljünk róla, rendben?

— Rendben.

Kinyitotta a szemét, és elfordította a fejét. Meg tudtam érteni. Ebben az állapotban még a szemkontaktus is túlságosan felzaklatta volna. Mintegy végszóra Win kinyitotta a hálószoba ajtaját. A háta mögött megpillantottam Mee– t sapkában és egyenruhában. Win szintén fel volt öltözve, és intett, hogy menjek be hozzá.

— Imádom ezt a kis sapkát  – mondta.

— Már említetted.

— Te Mee– t gondolsz róla?

Ránéztem. A hálószobába kísért, és becsukta az ajtót. Tigrismintás tapéta és zebracsíkos ágynemű mellbevágó látványa fogadott. Ismét ránéztem.

— Előtört a benned szunnyadó Elvis?

— A rappertől örököltem. Megszerettem.

— Mondani akarsz valamit?

Win a tévére mutatott.

— Figyelemmel kísértem a beszélgetéseteket.

Odapillantottam. A képernyő a társalgóban ülő Terese– t mutatta.

— Innen tudtam, hogy ideje közbelépnem. – Kihúzott egy fiókot, és belenyúlt. – Tessék.

Egy BlackBerry mobiltelefon volt.

— A számod továbbra is működik. Minden hívást fogadni tudsz, de lenyomozhatatlan. Ha megpróbálják bemérni, valahol Magyarország délnyugati részén kötnek ki. Berleand százados üzenetet hagyott neked.

— Visszahívhatom?

Win összevonta a szemöldökét.

— A „lenyomozhatatlan” szó melyik része nem világos?

Berleand az első csörgésre felvette.

— A kollégáim be akarják hozni.

— De hiszen olyan kedves fickó vagyok.

— Én is ugyanezt mondtam nekik, de szerintük ez nem elég ahhoz, hogy felmentsék a gyilkosság vádja alól.

— – Már megmondtam, Berleand. Önvédelem volt.

–     Tudom; de azért vannak bíróságaink, ügyvédeink és nyomozóink, hogy ők is megvizsgálják az esetet, és végül minden bizonnyal ugyanerre a következtetésre jussanak.

— Erre most tényleg nincs időm.

— Szóval nem árulja el, hol van?

— Nem.

— A Kong étterem csöppet mesterkélt az én ízlésemhez képest mondta.  – Legközelebb elviszem abba a kis bisztróba a Saint Michel mellé, ahol kizárólag foie gras– t szolgálnak fel. Imádni fogja.

— Legközelebb.

— Még mindig az én körzetemben van? – kérdezte Berleand.

— Nem.

— Kár. Megtenne nekem egy szívességet?

— Hogyne.

— Az új mobiljával tud fényképeket fogadni?

Winre pillantottam. Bólintott. Mondtam Berleand– nak, hogy igen.

— Küldök egy fényképet, miközben beszélünk. Nézze meg, kérem, hogy felismeri– e a rajta látható férfit.

Átadtam a készüléket Winnek, aki egy gombnyomással azonnal megtalálta a fényképet. Elég volt egyetlen pillantást vetnem rá, rögtön felismertem.

— Valószínűleg ő az  – mondtam.

— A férfi, akire ráborította az asztalt?

— Igen.

— Biztos benne?

— Azt mondtam, valószínűleg.

— Nézze meg jobban!

Megtettem.

— Gyanítom, hogy ez régebbi felvétel. A pasas, akivel tegnap találkoztam, jó tíz évvel idősebb volt, mint ezen a képen. Vannak apróbb eltérések  – a kopaszra borotvált fej, az orr. De összességében majdnem biztos vagyok benne, hogy ő az.

Csönd.

— Berleand.

— Nagyon szeretném, ha visszajönne Párizsba.

Nem tetszett, ahogy ezt mondta.

— Nem tehetem, sajnálom.

Újabb csönd.

— Ki ez a férfi?  – kérdeztem.

— Ezt nem tudja egyedül megoldani – felelte.

Winre pillantottam.

— Van segítségem.

— Kevés lesz.

— Nem maga az első, aki alábecsül minket.

— Hallottam már a barátjáról. Tudom, mekkora vagyonnal rendelkezik, ismerem a róla keringő történeteket. De ez most nem lesz elég. Lehet, hogy képes megtalálni eltűnt embereket, vagy ki tud segíteni bajba jutott sportolókat. De ez nem a maga szintje.

—          Ha nem lennék ilyen tökös csávó, még megijesztene a szövegével – mondtam.

— Ha nem lenne ilyen keményfejű, hallgatna rám. Legyen óvatos, Myron. És néha jelentkezzen.

Lerakta. Winhez fordultam.

— Továbbküldhetnénk ezt a képet valakinek, aki meg tudja mondani, ki lehet ez.

— Van egy ismerősöm az Interpolnál  – mondta Win.

De nem engem nézett, hanem a hátam mögött valamit. Megfordultam, és követtem a tekintetét. A tévéképernyőt bámulta.

Terese a társalgóban volt, de korábbi önuralma semmivé foszlott. Előregörnyedve zokogott. Hiába hegyeztem a fülem, nem értettem fájdalomtól eltorzult szavait. Win fogta a távirányítót, és felhangosította. Terese ugyanazt a mondatot ismételgette, miközben lassan lecsúszott a szőnyegre.

— Könyörgök – zokogta Terese. – Könyörgök, engedd, hogy ő legyen az.

13

Már későre járt, amikor megérkeztünk a London központjában álló Claridge’s Hotelbe. Win a Davies lakosztályt bérelte ki. A tágas nappalin kívül három jókora hálószoba volt benne, mindegyikben hatalmas franciaágyak és szobánként egy– egy márványkáddal felszerelt fürdőszoba aknafedő méretű zuhanyrózsákkal. Kitártuk az erkélyajtót. A teraszról csodálatos kilátás nyílt a londoni háztetőkre, de őszintén szólva kezdtem megcsömörleni a káprázatos látképektől. Terese mozdulatlanul állt odakint. Korábbi zsibbadtsága eltűnt. Össze volt törve, de felcsillant a remény. Azt hiszem, éppen ez rémítette meg a legjobban.

—        Nem akarsz bejönni?  – kérdeztem.

—        Adj még egy percet.

Nem vagyok a testbeszéd szakértője, de a testtartása leginkább összetekeredett, védekező pozícióba húzódott kígyóéra emlékeztetett. Az erkélyajtónál várakoztam. Terese szobája napraforgósárga és kék volt. A baldachinos franciaágyra pillantottam, és talán nem volt jó ötlet, de legszívesebben az ölembe kapom, ráfektetem arra a gyönyörű ágyra, és órákig szerelmeskedem vele.

Oké, nem „talán”. Tényleg nem volt jó ötlet. De.

Ha ilyeneket mondok, Win mindig kislánynak nevez.

Terese meztelen vállára pillantottam, és eszembe jutott a nap, amikor évekkel a szigeten történtek után New Jersey– be jött, és segített nekem. Tisztán emlékeztem a mosolyára, mert akkor láttam először igazán mosolyogni, és úgy éreztem, szerelmes leszek belé. A párkapcsolatokba rendszerint úgy szoktam belemenni, mint a .. .hmmm ... mint a  lányok: hosszú távra tervezve. Ez villant át az agyamon a mosolyát látva; és aznap éjszaka máshogyan szeretkeztünk, gyengédebben; és utána, ahogy megcsókoltam a meztelen vállát, elsírta magát. Szintén először. Először mosolygott és először sírt, mióta megismertem.

Aztán néhány nappal később eltűnt.

Terese megfordult, rám nézett, és mintha tudta volna, mi jár a fejemben. Végül besétáltunk a boltíves nappaliba. A kandallóban tűz pattogott. Winnel hármasban a fényűző fotelokba telepedtünk, és higgadtan átbeszéltük, mi legyen a következő lépés.

Terese azonnal a lényegre tért.

— Meg kell találnunk a módját, hogy exhumáltassuk a lányom sírjában fekvő holttestet. Már ha egyáltalán van benne holttest.

Mindezt könnyek és tétovázás nélkül mondta.

— Keresnünk kell egy ügyvédet – tettem hozzá.

— Jogászt  – javított ki Win. – Londonban vagyunk. Itt nem használják az „ügyvéd” szót, Myron.

Igencsak erőt kellett vennem magamon, hogy ne vágjam rá: És mi a helyzet a „tenyérbe mászó seggfej ” kifejezéssel? Azt használják Londonban?

— Az embereimnek holnap első teendője lesz, hogy találjanak valakit.

A Lock– Horne Investments londoni leányvállalatának a Curzon Streeten volt irodája.

— A balesetnek is jobban utána kellene néznünk – mondtam. – Jó volna megszerezni a jegyzőkönyvet, beszélni a helyszínelő rendőrrel, ilyesmi.

Mindketten egyetértettek. Ebben a stílusban folytatódott a megbeszélés; mintha egy új termék marketingstratégiáját vitatnánk meg, és nem azt próbálnánk kideríteni, hogy Terese autóbalesetben „meghalt” lánya életben van– e. Belegondolni is abszurd. Win telefonálgatott. Kiderült, hogy Karen Tower, Rick Collins felesége, ugyanabban a házban él, ahol tíz éve. Úgy terveztük, hogy másnap délelőtt felkeressük Terese– zel.

Kis idő elteltével Terese bevett két Valiumot, a szobájába ment, és magára csukta az ajtót. Win kinyitotta a bárszekrényt. Az időeltolódás és a mögöttem álló mozgalmas nap alaposan kimerített. Mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta, hogy a gépem reggel leszállt Párizsban. De nem akartam még lefeküdni. Szerettem Winnel üldögélni. Egy üveg konyak volt a kezében. Én általában a Yoo– hoo nevű csokoládés italt részesítem előnyben, de ma este beértem egy üveg Eviannal. Telefonon rendeltünk némi nassolnivalót.

Szeretem a normális körülményeket.

Mee kukucskált be a szobába, és Winre pillantott. Win hangtalanul nemet intett a fejével. Mee csinos arcocskája eltűnt.

— Még nincs itt a Mee időnk.

Ingatni kezdtem a fejem.

— Mi a problémád Mee– vel?

— A stewardesseddel?

— A légiutas– kísérőmmel – javított ki. Már megint a terminológia.

— Nagyon fiatalnak látszik.

— Majdnem húsz. – Halkan felnevetett. – Imádom, amikor erénycsősz vagy.

— Nem akarok ítélkezni fölötted.

— Az jó, mert éppen ki akarom fejteni az elméletemet.

— Miről?

— A viselkedésedről Terese– zel a repülőgépen. Szerinted, drága barátom, a szexhez feltétlenül szükséges valamilyen érzelmi kötődés. Szerintem nem. Neked maga az aktus, legyen bármilyen észbontóan jó, nem elegendő. Én azonban másként tekintek erre a kérdésre.

— Úgy érted, más kameraállásból? – kérdeztem.

— Jó poén volt, de ha megengeded, folytatom. Számomra a „szeretkezés” – hogy a te szavaddal éljek, nekem ugyanis tökéletesen megfelel a  „kettyintés”, a „kufircolás” vagy a „kefélés” is – önmagában csodálatos. Semmi másra nincs szükségem azon felül. Sőt, meggyőződésem, hogy akkor a legjobb, ha nem szennyezzük be semmiféle érzelemmel. Érted?

— Ühüm  – feleltem.

— Választás kérdése. Én így látom, te úgy. Egyik módszer sem jobb vagy rosszabb a másiknál.

— Ez volt az elméleted? – néztem rá.

— A repülőgépen figyeltelek, miközben Terese– zel beszélgettél.

— Ezt már mondtad.

— Át akartad ölelni, igaz? Miután letaglóztad a hírrel. Át akartad ölelni és megvigasztalni. Erről az érzelmi kötődésről beszélek.

— Nem egészen értem, hová akarsz kilyukadni.

– Amikor elrejtőztetek azon a szigeten, a szex csodálatos volt, színtiszta testi aktus. Alig ismertétek egymást. Az a néhány nap mégis megnyugtatott, vigaszt nyújtott, és gyakorlatilag meggyógyított. Most azonban, amikor az érzelem befurakodott a képbe, még egy olyan ártalmatlan fizikai gesztusra is képtelen vagy, mint az ölelés.  – Win oldalra billentette a fejét, és elmosolyodott. – Miért?

Igaza volt. Miért nem öleltem át? Jobban mondva, miért éreztem úgy, hogy képtelen vagyok rá?

— Mert fájdalmas lett volna – feleltem.

Win elfordult, mintha ezzel mindent elmondtam volna. Pedig nem így volt. Tudom, hogy sokan arra a következtésre jutnak, hogy Win a nőgyűlölet álcája mögé bújva óvja önmagát, de én ezt nem vettem be. Túlságosan kézenfekvő magyarázat.

Win az órájára pillantott.

— Még egy utolsó pohár – mondta. – Aztán átmegyek a másik szobába, mert Mee már nagyon kanosak vagyunk.

Ismét csak a fejem ráztam. Megcsörrent a szállodai telefon. Win felvette, beszélt valakivel, majd néhány másodperc múlva lerakta.

— Nagyon fáradt vagy?  – kérdezte.

— Miért, mi történt?

— Az ügyeletes tiszt, aki a helyszínelést végezte Terese autóbaleseténél, egy Nigel Manderson nevű nyugalmazott rendőr. Az egyik emberem most informált, hogy jelen pillanatban egy Coldharbour Lane közeli kocsmában iszogat. Ha van kedved, meglátogathatjuk.

— Gyerünk!

14

A dél– londoni Coldharbour Lane nagyjából egy mérföld hosszú, és Camberwellt köti össze Brixtonnal. A limuzin a Camberwell felőli végén rakott ki minket egy Suns and Doves nevű pub előtt. Az épület háromszintes, de a harmadik emelet csak félig van beépítve, mintha belefáradtak volna az építkezésbe, és úgy döntöttek volna, hogy ennyi hely is bőven elegendő lesz.

Továbbmentünk fél háztömbnyit, és befordultunk egy mellékutcába. Jobbra régimódi dzsangaboltot pillantottam meg pipákkal és egyéb, marihuánafogyasztáshoz használt kiegészítőkkel a kirakatában. Mellette egy  – a kései óra ellenére is nyitva tartó  – egészséges élelmiszereket árusító üzlet állt.

— Híresen rossz környék, egymással hadban álló, drogot árusító bandák uralják – magyarázta Win, mintha idegenvezetést tartana.

Ennek köszönheti a közismert kokainszármazékra utaló becenevét is: Crackharbour Lane.

— Nem valami kreatív elnevezés – jegyeztem meg.

— Mit vársz egy rakás drogdílertől?

A mellékutca sötét volt és mocskos; minden pillanatban arra számítottam, hogy Bili Sikes vagy Fagin bukkan elő valamelyik sötét kapualjból. Hamarosan lepukkant kocsmához értünk, amely bizarr mollon a Careless Whisper nevet viselte. Azonnal beugrott a régi George Michael/Wham!– sláger és a mára már legendássá vált videoklip az összetört szívű nőcsábászról. A nyolcvanas évek legmélyebb bugyrai. Fogadni mertem volna, hogy a kocsma nevének semmi köze a dalhoz.

De tévedtem.

Benyitva az ajtón, mintha másik dimenzióba léptünk volna. Azonnal arcunkba csapott a Madness „Our House”című klasszikus slágere, és kis híján felborított bennünket egy kifelé igyekvő pár, akik egymásba kapaszkodva tántorogtak. Sült kolbász illata töltötte be a helyiséget. A padló ragadt a lábunk alatt. A kocsma zsúfolásig megtelt, és szemmel láthatóan bármilyen dohányzásellenes törvény volt is életben az országban, erre a mellékutcára nem vonatkozott. Valami azt súgta, más törvények sem nagyon.

A hely a nyolcvanas évek új hullámát idézte – ami most már inkább régi hullám – , és ezt büszkén vállalta is. Egy nagy képernyős tévén éppen Judd Nelson morcoskodott a Nulladik óra egyik jelenetében. A felszolgálók fekete ruhában, erősen kirúzsozva, hátranyalt hajjal, nyakukban gitárral manővereztek a lármás tömegben. Valószínűleg Robert Palmer ,,Addicted to Love” című számának videoklipjében szereplő modellekre akartak hasonlítani, csak jóval idősebbek voltak és kevésbé csinosak. Mint ugyanannak a klipnek a remake– je az Öreglányok szereplőivel.

A Madness befejezte házuk bemutatását, és következett a Bananarama a Venusszal

Win oldalba bökött.

— Azt éneklik, hogy „Vénusz” – mondta.

— Micsoda? – üvöltöttem a hangzavarban.

— Fiatalkoromban sokáig úgy értettem, hogy „pénisz”  – magyarázta Win.  – Ez kissé összezavart.

—Kösz, hogy megosztottad velem.

Bár a körítés a nyolcvanas évek új hullámát idézte, a kuncsaftok a jelenlegi munkásosztály tagjai közül került ki. Harcedzett férfiak és túl sokat látott nők tértek be ide az egész napos meló után egy jól megérdemelt italra. Itt nem lehetett csak úgy elvegyülni. Hiába viseltem farmert, lesírt rólam, hogy idegen vagyok. Win megjelenése pedig annyira kilógott innen, mint Snickers a bioboltból.

A törzsvendégek – némelyikük válltöméssel, vékony bőr nyakkendővel és hajzselével kicsinosítva  – gyilkos tekintettel méregették Wint. Mindig ez történt. Jól ismertük a szokásos előítéleteket és sztereotípiákat; a többségnek elég volt egyetlen pillantást vetnie rá, és máris gyűlölte. Az emberek a külső alapján ítélnek – nincs ebben semmi meglepő. Win testesítette meg számukra az érdemtelenül szerzett előjogokat, ezért bántani akarták. Egész életében így volt ezzel. Én sem ismerem a teljes történetet  – Win „eredetét”, maradva a szuperhőstörténetek szó– használatánál  – , de gyermekkorában többször ellátták a baját, mígnem az egyik verésnél betelt a pohár. Soha többé nem akart félni. Vagyonát és veleszületett képességeit felhasználva éveket töltött harcművészetek és más önvédelmi technikák elsajátításával. Mire az egyetemen megismerkedtünk, már két lábon járó halálos fegyver volt.

Win mosolyogva, jobbra– balra biccentve lépkedett a metsző pillantások kereszttüzében. A kocsma régi volt és lepukkant, mintha szándékosán így alakították volna ki, de mindez csak hitelesebbé tette. A nők nagydarab, bögyös matrónák voltak torzonborz frizurával. Sokan közülük egyik vállukat szabadon hagyó melegítőpólót viseltek a Flashdance stílusában. Egyikük Winre mosolygott. Több foga hiányzott. Hajában Madonna első korszakát idéző szalagok piroslottak, a sminkjét pedig mintha festékszóró pisztollyal készítették volna egy sötét szobában.

— Helló, szépfiú – köszönt oda Winnek.

— Igen, az vagyok – felelte Win.

A pultos biccentett, ahogy odaértünk. Pólóján a következő felirat v irított: FRANKIE SAY RELAX– a Frankie Goes to Hollywood együttes 80– as évekbeli nagy slágerére utalva.

— Két sört – mondtam.

Win megrázta a fejét.

— Két pint világost – javított ki.

Már megint ez a szőrszálhasogatás.

Megkérdeztem, ismeri– e Nigel Mandersont. A pultosnak a szeme se rebbent. Tudtam, hogy hiába is erőltetném. Megfordultam, és elkiáltottam magam:

— Melyikük Nigel Manderson?

Egy fodros, fehér inget viselő pasas felemelte a poharát. Olyan volt, mintha most lépett volna elő a Spandau Ballet egyik klipjéből.

— Egészségedre, cimbora!

A kapatos hang a bárpult másik vége felől hallatszott. Manderson két kézzel fogta az italát, mint oltalomra vágyó sebesült madárkát. Szeme hurutosan csillogott. Orrát piros hajszálerek hálózták be, mintha valaki pókot taposott volna szét rajta.

— Kedves hely – mondtam.

— Inkább őrült, de emlékeztet a régi szép időkre – felelte. – Most pedig árulja el, ki a franc maga?

Bemutatkoztam, és megkérdeztem, emlékszik– e egy tíz évvel ezelőtt történt halálos balesetre. Megemlítettem Terese Collins nevét is. Mondat közben félbeszakított.

— Nem emlékszem – mondta.

— Híres tévés személyiség volt a CNN– en. A kislánya meghalt a balesetben. Hétéves volt.

— Akkor sem emlékszem.

— Sok olyan esettel találkozott, ahol hétéves kislányok haltak meg?

Elfordult a bárszéken, és a szemembe nézett.

— Hazugnak nevez?

Leírtam neki a baleset pontos helyszínét és az autó típusát. A hátam mögül furcsa hang ütötte meg a fülemet. Odafordultam. Valaki Spacc Invaderst játszott egy ősi játékgépen.

— Nyugdíjas vagyok  – mondta.

Nem hagytam annyiban – türelmesen elismételtem az általam ismeri részleteket. A tévé pont a háta mögött volt, és be kell vallanom, hogy a Nulladik óra az egyik kedvenc filmem, ezért kicsit elvonta a figyelmem. Fogalmam sincs, mit szeretek azon a mozin. A szereposztás vicc – de most komolyan: „az iskolai focicsapat nagymenője? Mit szólnátok az izomtalan Emilio Esetevezhez? A suli lázadó keménycsávója? Mondjuk Judd Nelson?” Jesszusom, ki lehetett a másik jelöltjük? Az Öreglányok analógiánál maradva olyan volt ez, mint újraforgatni egy Marilyn Monroe– filmet Judi Dench főszereplésével. Ennek ellenére Nelson és Estevez működik, a film is működik, én pedig imádom, és kívülről tudom minden sorát.

Kis idő után Nigel Manderson megszólalt:

— Talán mégis emlékszem valamire.

Nem volt túl meggyőző. Megitta az italát, és másikat rendelt. A pultos teletöltötte a poharát; alighogy a ragacsos bárpultra tette, Manderson azonnal felhajtotta.

Winre pillantottam. Arcáról szokás szerint semmit sem lehetett leolvasni.

A festékszóróval sminkelt nő  – nehéz lett volna megtippelni az életkorát, éppúgy lehetett jól karban tartott ötvenes, mint lepukkant hu– szonötös, bár én inkább az utóbbira voksoltam – azt búgta Winnek: ;

— Itt lakom a közelben.

Win felvonta a szemöldökét, és olyan lekezelő pillantást vetett rá, amelyért sokan szívesen felkoncolták volna.

— Mármint az utcán?

— Nem – kacagott fel. Úgy tűnt, jópofának találja Wint. – Van egy alagsori lakásom.

— Isteni lehet – felelte Win maró gúnnyal.

— Ugyan, semmi extra – mondta Festékszórós, láthatóan nem érzékelve Win szarkazmusát. – De ágy azért van benne.

Csábosán felsimította rózsaszín– lila lábszármelegítőjét a térdéig, és Winre kacsintott.

— Ágy – ismételte, ha esetleg Win elsőre nem vette volna a lapot.

— Elbűvölően hangzik.

— Megmutassam?

— Hölgyem – fordult felé Win. – Inkább bíznám egy katéterre az ondósejtjeim eltávolítását.

Újabb kacsintás.

— Ez most igen vagy nem?

Megpróbáltam újra Mandersonra koncentrálni.

— Mesélne nekem a balesetről?

— Ki a franc maga?

— Az autót vezető hölgy barátja.

— Baromság!

— Ezt meg miért mondja?

Ismét meghúzta a poharát. A Bananarama után a Duran Duran klasszikus slágere, a „Save a Prayer” következett. A vendégek elcsendesedtek. Valaki leoltotta a villanyt, a törzsközönség öngyújtót rántott, és lassan ringatózni kezdett jobbra– balra, mint egy koncerten.

Nigel is felemelte az öngyújtóját.

— Csak szeretném, ha a szavát adná... hogy tényleg ő küldte magát.

Megtettem.

— De még ha igazat beszél, akkor is... Mit mondott, hány éve törlőit az eset?

Addigra már kétszer elmondtam, k – Tíz évvel ezelőtt – ismételtem meg harmadszor is.

— Mire kíváncsi ennyi év után?

Folytatni akartam a kérdezősködést, de leintett. A kocsma sötétségbe borult, és a vendégek egy emberként énekelték a refrént. Előre– hátra dülöngéltek az ital és a dal adta ritmusra, fejük fölé tartott lángocskákkal. Aggódtam, nehogy tüzet fogjon valamelyik a sok diszkós hajkorona közül. A vendégek többségének, köztük Nigel Mandersonnak is, könnyek csillogtak a szemében.

Így nem jutunk sehová sem. Úgy döntöttem, kicsit kockáztatok.

— A baleset nem úgy történt, ahogy maga a jegyzőkönyvben leírta.

Szinte rám se pillantott.

— Most meg azt állítja, hogy hibáztam?

— Nem, azt állítom, hogy hazudott, és eltussolta az igazságot.

Végre felém fordult. Leengedte az öngyújtóját. Néhány barátja szintén. Körülnézett, hogy lássa, számíthat– e a segítségükre. A barátok bólintottak. Nem foglalkoztam velük. Továbbra is Mandersonra szegeztem a tekintetem. Win már felmérte a vendégeket. Tudtam, hogy fegyver van nála. Nem mutatta meg, és tisztában voltam vele, milyen nehéz lőfegyvert becsempészni Angliába, ennek ellenére biztosra vettem, hogy legalább egy pisztoly lapul a zsebében.

De úgy gondoltam, nem lesz rá szükségünk.

– Takarodjon – sziszegte Manderson.

— Ha hazudott, kiderítem.

— Tíz év elteltével. Sok szerencsét. Amúgy a jegyzőkönyvhöz semmi közöm. Mire odaértem, mindent elrendeztek.

— Ezt meg hogy érti?

— Úgy, hogy nem engem értesítettek elsőként.

— Akkor kit?

Megrázta a fejét.

— Azt mondta, Mrs. Collins küldte?

Hirtelen nemcsak a nevére emlékezett, hanem arra is, hogy férjnél volt.

— Igen.

— Ő tudni fogja. Vagy kérdezze meg inkább a barátnőjét, aki telefonált.

Ezen egy pillanatra elgondolkodtam, aztán rákérdeztem:

— Hogy hívták azt a barátnőt?

— Honnan a francból emlékeznék rá? Nézze, biztos benne, hogy széllel szemben akar hugyozni? Én csak aláírtam azt a jegyzőkönyvet. Leszarom, mi történt. Kapom a szánalmas nyugdíjamat, velem nem tudnak kicseszni, nincs semmim, amit elvehetnének tőlem. Igen, emlékszem az esetre, na és akkor mi van? Odaértem a helyszínre. A barátnője, valami gazdag csaj, nem emlékszem a nevére. Felhívott valami lejest. Az egyik felettesem már ott volt, egy Reginaid Stubbs nevű faszfej, de őt hiába keresi, mert három éve elpatkolt rákban, hála Istennek, lezsákolták a kislány holttestét. Az anyjával meg rohantak a kórházba. Ez minden, amit tudok.

— Látta a kislányt? – kérdeztem.

Felnézett az italából.

— Tessék?

— Azt mondta, bezsákolták a kislány holttestét. De látta a saját szemével?

— Fekete zsákban volt, az Isten szerelmére – felelte. – De a rengeteg vérből ítélve, akkor sem lett volna sok látnivaló rajta, ha belenézek a zsákba.

15

Másnap reggel Terese–zel elindultunk Karen Tower házához; ezalatt Win a „jogászaival” találkozott, hogy megbeszéljék a teendőket, és kiokoskodják, hogyan lehetne megszerezni a balesetről készült jegyzőkönyvet, illetve – brrr, bele sem akartam gondolni – hogyan exhumálhatnánk Miriam holttestét.

— Fekete londoni taxit rendeltünk, ami igazi luxusjárműnek számít egy New York–i sárgához képest. Terese meglepően kipihentnek és összeszedettnek tűnt. Elmeséltem neki előző esti beszélgetésemet Nigel Mandersonnal. Szerinted a nő, aki telefonált, Karen Tower volt? – kérdezte.

— Ki más?

Bólintott, de nem mondott semmit. Néhány percig szótlanul haladtunk tovább, aztán Terese előrehajolt, és így szólt a sofőrhöz:

— Álljon meg a következő sarkon!

A sofőr teljesítette a kívánságát. Kiszálltunk az autóból. Alig néhányszor jártam Londonban, nem mondhatnám, hogy ismerem a várost, de mén így is feltűnt, hogy ez nem Karen Tower címe. Terese megállt a sarkon. A nap egyre erősebben tűzött. Kezével leárnyékolta a szemét. Vártam.

— Itt történt a baleset – szólalt meg végül.

Jelentéktelen sarok volt.

— Azóta nem jártam itt.

Nem értettem, miért kellett volna, de inkább nem szóltam semmit.

— Azon a lehajtón jöttem le – mutatta. – Túl gyorsan vezettem. Egy kamion átsodródott az én sávomba. Próbáltam kikerülni, de...

Körülnéztem, hátha maradt valami árulkodó nyom egy évtized elteltével; esetleg egy furcsa féknyom vagy horpadás az aszfalton. De semmii nem láttam. Terese elindult a járdán. Csatlakoztam hozzá.

— Karen háza, vagyis gondolom, most már Karen és Rick háza, itt lesz a körforgalom után a bal oldalon – mondta.

— Hogy csináljuk?

— Mire gondolsz?

— Akarod, hogy egyedül menjek? – kérdeztem.

— Miért?

— Hátha én többet kiszedhetek belőle.

Terese megrázta a fejét.

— Nem. Csak maradj velem, oké?

— Rendben.

A Royal Crescenten álló ház előtt kisebb tömeg verődött össze. Gyászolók. Nem számítottam rá, pedig logikus volt. Rick Collins meghalt, Természetes, hogy sokan eljöttek részvétüket nyilvánítani az özvegynek, Terese egy pillanatra elbizonytalanodott a lépcső alján, aztán határozottan megragadta a kezem.

Beléptünk; éreztem, hogy megtorpan. Követtem a tekintetét. Szakállas collie ült a sarokban – ismertem ezt a fajtát, Esperanzának ugyanilyen kutyája volt. Öreg jószágnak látszott, mozdulatlanul hevert a szőnyegén. Terese elengedte a kezem, és lehajolt, hogy megsimogassa.

— Szevasz, kislány – suttogta.  – Én vagyok az.

A kutya megcsóválta a farkát, de látszott, hogy ez is komoly erőfeszítésébe kerül. Többi testrésze mozdulatlan maradt. Terese szemében könnyek csillogtak.

— Ez Casey  – mondta. – Miriamnek vettük az ötödik születésnapjára.

A kutya nagy nehezen felemelte a fejét, és megnyalta a kínálkozó kezet. Terese mellette maradt fél térdre ereszkedve. Casey szeme homályos volt a szürke hályogtól. Megpróbálta maga alá húzni a lábait és felállni. Terese gyengéden visszanyomta a szőnyegre, és megvakarta a füle tövét. A kutya egyre a fejét tekergette, mintha a nő szemébe akarna nézni. Telese közelebb hajolt hozzá, hogy megkönnyítse a dolgát. Nagyon intim pillanat volt, betolakodónak éreztem magam.

— Casey mindig Miriam ágya alatt aludt. Bekúszott alulra, aztán megfordult, hogy a feje kifelé legyen, mintha őrködne.

Tovább simogatta a kutyát, és közben eleredtek a könnyei. Úgy álltam, hogy eltakarjam őket a gyászolók szeme elől, hadd maradjanak kettesben. Beletelt néhány percbe, mire Terese képes volt elszakítani magát a kutyától. Felállt, és újra megfogta a kezem.

A nappali felé indultunk. A sor végére kellett állnunk; nagyjából tizenöt ember várakozott előttünk, hogy részvétét nyilvánítsa.

Amint beléptünk, azonnal megindult a pusmogás, tágra nyílt szemmel meredtek ránk. Korábban nem gondoltam rá, de mégiscsak ő volt az exfeleség, aki majd tíz év elteltével hirtelen felbukkan a jelenlegi hitves otthonában. Ilyen eseményre mindig beindul a pletykagépezet.

A tömeg szétnyílt előttünk, és egy feketébe öltözött nő – feltehetően az özvegy  – közeledett felénk. Alacsony, csinos teremtés volt, babaszerű, nagy zöld szemekkel. Tuesday Weldet juttatta eszembe. Nem tudtam, mi fog következni, de amikor meglátta Terese–t, felragyogott a szeme. Terese–é szintúgy. A két nő szomorúan egymásra mosolygott  - akkor mosolygunk így, amikor találkozunk valakivel, akit nagyra becsülünk, de azt kívánjuk, bár kellemesebb körülmények között futottunk volna össze.

Karen kitárta a karját. Összeölelkeztek. Hosszú ideig álltak mozdulatlanul. Eltűnődtem, milyen barátság fűzhette őket egymáshoz, és arra jutottam, hogy valószínűleg nagyon szoros kapcsolatban voltak.

Miután kibontakoztak az ölelésből, Karen alig láthatóan intett a fejével. A két nő kifelé tartott a szobából. Terese elkapta a kezemet, és húzott maga után, így én is követtem őket. Egy szalonra emlékeztető helyiségben Karen behúzta mögöttünk a kétszárnyú ajtót. Egymás mellé ültek a kanapéra; mozdulataikban nem volt semmi feszélyezettség, mintha mindketten pontosan tudnák, hol a helyük.

Terese rám nézett.

— Ő Myron – mutatott be.

Kezet nyújtottam. Karen Tower a tenyerembe helyezte apró kezét, és megrázta.

— Őszinte részvétem – mondtam.

— Köszönöm.  – Karen visszafordult Terese–hez.  – Ő a...

— Bonyolult – intette le Terese.

Karen bólintott.

A hátam mögé böktem a hüvelykujjammal.

— Átmenjek a másik szobába?

— Ne – mondta Terese határozottan.

Maradtam, ahol voltam. Egyikük sem tudta, hogyan folytassa, de abban halálosan biztos voltam, hogy nem nekem kell elkezdenem a beszélgetést. Így hát sztoikus nyugalommal vártam, hogy megtörjék a csendet.

Végül Karen volt az, aki megszólalt:

— Hol voltál, Terese?

— Erre–arra.

— Hiányoztál.

— Te is hiányoztál.

Csönd.

— Kerestelek, beszélni akartam veled  – mondta Karen.  – Megmagyarázni. Hogy Rick és én.

— Nem zavart volna – felelte Terese.

— Rick is ezt mondta. Lassan történt. Eltűntél. Mi pedig egyre több időt töltöttünk együtt. Hosszú idő telt el, mire több lett belőle barátságnál.

— Nem kell magyarázkodnod.

— Nem, azt hiszem, tényleg nem.

Nem volt bocsánatkérő a hangja, nem várt megértést vagy feloldozást. Úgy tűnt, mindketten tisztában vannak ezzel.

— Sajnálom, hogy így ért véget számotokra – mondta Terese.

— Van egy fiunk, Matthew. Négyéves.

— Hallottam.

— Honnan tudsz a gyilkosságról?

— Párizsban voltam – felelte Terese.

Karen zavartan pislogott, és kicsit hátrébb húzódott.

— Ott voltál egész idő alatt?

— Nem.

– Akkor nem értem.

— Rick felhívott – mondta Terese.

— Mikor?

Terese beszámolt Rick kétségbeesett telefonhívásáról. Karen már így is halotti maszkra emlékeztető arca még jobban elsápadt.

— Rick kérte, hogy menj Párizsba? – kérdezte Karen.

— Igen.

— Mit akart tőled?

— Azt reméltem, te tudni fogod – válaszolta Terese.

Karen megrázta a fejét.

— Az utóbbi időben nem sokat beszéltünk egymással. Nagyon rossz időszakon mentünk keresztül. Rick rendkívül visszahúzódóvá vált. Abban reménykedtem, hogy valami nagy sztori nyomára bukkant. Tudod, milyen olyankor.

Terese bólintott.

— Mióta viselkedett így?

— Három–négy hónapja talán. Mióta meghalt az apja.

Terese összerezzent.

— Sam?

— Azt hittem, tudsz róla.

— Nem, nem tudtam – mondta Terese.

— Télen történt. Bevett egy doboz altatót.

— Sam öngyilkos lett?

— Nagyon beteg volt, gyógyíthatatlan. De titokban tartotta előttünk. Rick nem tudta, hogy ennyire rossz állapotban van. Azt hiszem, a végén már komoly fájdalmai lehettek, és valószínűleg úgy döntött, lerövidíti a szenvedést. Ricket nagyon megviselte, de aztán nyomozni kezdett valami új ügyben. Hetekre eltűnt. Amikor rákérdeztem, hol volt, ingerülten rám förmedt, majd később kiengesztelt, de akkor sem árulta el. Vagy hazudott valamit.

Terese láthatóan nehezen tért magához a rossz hír után.

— Sam olyan kedves ember volt – mondta.

— Nem ismertem túl jól – felelte Karen. – Csak néhány alkalommal voltunk nála, ő pedig már túl beteg volt ahhoz, hogy meglátogasson minket.

Terese nagyot nyelt, igyekezett nem megfeledkezni arról, miért jöttünk.

— Szóval Sam öngyilkos lett, Rick pedig a munkájába temetkezett.

— Igen, valahogy úgy.

— És azt nem árulta el, milyen ügyben nyomoz?

— Nem.

— Mariót kérdezted?

— Úgyse mondaná meg.

Nem kérdeztem meg, ki az a Mario. Gondoltam, Terese később úgyis beavat a részletekbe.

— Van valami ötleted, min dolgozhatott Rick? – folytatta Terese a faggatózást.

Karen barátnője szemébe nézett.

– Mennyire rejtőztél el, Terese? Eléggé.

– Talán éppen azon dolgozott, hogy a nyomodra akadjon.

– Az nem tartott volna neki hónapokig.

– Biztos vagy benne?

– De ha igazad van, és tényleg engem keresett, a kérdés akkor is ugyanaz: miért?

– Nem akarom a féltékeny feleség szerepét alakítani – mondta Karen – De lehet, hogy az apja öngyilkossága arra késztette, hogy újra átgondolj  élete komolyabb döntéseit.

Terese elhúzta a száját.

– Gondolod...?

Karen vállat vont.

— Lehetetlen – mondta Terese. – De még ha így is volt, és Rick valóban újra szerelmet akart nekem vallani, akkor is miért mondta, hogy sürgős?

Karen elgondolkodott.

— Hol voltál, amikor felhívott?

— Angola északnyugati részén, egy eldugott helyen.

— És amikor azt mondta, hogy sürgős, otthagytál mindent, és azonnal odautaztál, igaz?

— Igen.

Karen széttárta a karját, mintha ez minden kérdésre választ adott volna.

— Rick nem hazudott volna csak azért, hogy odacsaljon – mondta Terese.

Karent nem sikerült meggyőznie. Érkezésünkkor szomorú volt, most viszont megtört emberként meredt maga elé. Terese rám pillantott. Bólintottam.

Ideje volt a lényegre térnünk.

— Kérdeznem kell valamit a balesetről – szólalt meg Terese.

Karen, mintha áramütés érte volna, ugrott egyet ültében. A szeme tágra meredt, és bizonytalanul pillantott körbe, nehezére esett összpontosítani a tekintetével. Átvillant az agyamon, hogy talán a „baleset” szót értette félre. De azonnal kiderült, nagyon is érti, miről van szó.

— Mit akarsz tudni róla?

— Ott voltál? Úgy értem, a helyszínen.

Karen nem válaszolt.

— Ott voltál?

— Igen.

Terese kicsit meglepődött a válaszon.

— Sosem mondtad.

— Miért mondtam volna? Meg egyáltalán, mikor? Sosem beszéltünk arról az éjszakáról. Soha, egyetlenegyszer sem. Amikor magadhoz tértél, nem az volt az első mondatom: „Helló, hogy érzed magad? Ott voltam a baleset helyszínén.”

— Mondd el, mire emlékszel.

— Miért? Mi jelentősége van ennek ennyi év után?

— Mondd el!

— Szeretlek, Terese. Mindig is szeretni foglak.

Valami megváltozott. Láttam a testtartásán. Mintha merevebbé váll volna a gerince. A legjobb barátnő eltűnt. Ellenség jelent meg a helyén.

— Én is szeretlek.

— Nem telik el úgy nap, hogy ne jutnál eszembe. De elmentél. Megvolt rá az okod, magaddal vitted a fájdalmad, és ezt elfogadtam. De akkor is elmentél. Összekötöttem az életem ezzel a férfival. Voltak problémáink, de Rick jelentette számomra a világot. Fel tudod ezt fogni?

— Természetesen.

— Tiszta szívemből szerettem. A fiam apja volt. Matthew még csak négyéves. És valaki megölte az apját.

Terese várta, hogy Karen folytassa.

— Most gyászolunk. Azzal akarok foglalkozni. Próbálom egyben tartani az életem, és megóvni a gyerekemet. Sajnálom, de most nem vagyok hajlandó egy tíz évvel ezelőtt történt autóbalesetről beszélgetni, Ma nem.

Felállt. Érthető volt a felháborodása, a hangja valahogy mégis furcsán üresen csengett.

— Én is ugyanezt próbálom tenni – mondta Terese.

– Mit?

— Megóvni a gyerekemet.

Karen ismét úgy rezzent össze, mintha áramütés érné.

— Miről beszélsz?

— Mi történt Miriammel? – kérdezte Terese.

Karen szótlanul meredt Terese–re. Aztán felém fordult, mintha abban reménykedne, nekem nem ment el a józan eszem. Álltam a tekintetét.

— Láttad a holttestét aznap éjjel?

De Karen Tower nem válaszolt. Kisétált az ajtón, és eltűnt a gyászolók között.

16

Miután magunkra hagyott minket, a szoba másik végében álló íróasztalhoz sétáltam.

— Mit művelsz?

— Szaglászom – feleltem.

Az íróasztal pompás mahagóniból készült, és arany levélbontó hevert rajta. Felnyitott levelek sorakoztak az antik fachokban. Nem örültem, hogy ezt kell tennem, de bűntudatom sem volt. Elővettem a Wintől kapott BlackBerrymet – egészen jó minőségű kamerával volt felszerelve. Sorban kinyitottam a borítékokat, és lefényképeztem a leveleket.

Voltak köztük hitelkártya– kivonatok. Nem volt időm mindet átnézni, de úgyis csak a számlaszámra voltam kíváncsi. Találtam telefonszámlákat (azok érdekeltek) és közüzemi számlákat (azok nem). Kihúzogattam a fiókokat, és gyorsan átkutattam a tartalmukat.

— Mit keresel? – kérdezte Terese.

— Egy nagy borítékot, amire rá van írva, hogy „A TITOK NYITJA”.

Természetesen a csodában reménykedtem. Hátha találok valamit Miriamről. Talán egy fényképet. Vagy bármit a számlákon, hitelkártyákon és telefonszámokon kívül. De kiindulási pontnak azok is jók lesznek, valami információt biztosan sikerül kipréselni belőlük. A legjobban egy határidőnaplónak örültem volna, de sajnos nem volt szerencsém.

Rábukkantam néhány családi fotóra, feltételeztem, hogy Rick, Karen és a fiuk, Matthew van a képeken.

— Ez Rick? – kérdeztem.

Terese bólintott.

A kép nem sok mindent árult el. Előreugró orra és kék szeme volt, szőkésbarna haja valahol a göndör és a hullámos között helyezkedett el. Ősi férfireflex  – ha meglátunk egy exet, azonnal összehasonlítjuk önmagunkkal. Én is beleestem a hibába, de aztán gyorsan leállítottam magam. Visszatettem a képet a helyére, és folytattam a kutatást. Több fotót nem találtam. Sehol egy évek óta rejtegetett fénykép egy szőke lányról. Sehol egy kép Terese–ről.

Hátrafordultam, és megpillantottam a mahagónikredencen heverő laptopot.

— Mennyi időnk van még szerinted? – kérdeztem.

— Majd én őrködöm az ajtónál.

Kinyitottam a MacBookot. Másodpercek alatt felállt a rendszer. Rákattintottam az iCal ikonra a tálcán. Megjelent Rick naptára. Semmi az elmúlt egy hónapból. Jobb oldalon a tennivalók között egyetlen bejegyzés:

OPAL

HHK

4712

Fogalmam sem volt, mit jelenthet, de a besorolása szerint a nagyon fontos teendők közé tartozott.

— Mit találtál? – kérdezte Terese.

Felolvastam neki, és megkérdeztem, nincs– e valami ötlete, mit jelenthet. Tanácstalanul vonta meg a vállát. Az idő továbbra is fontos tényező volt. Felötlött bennem, hogy átküldőm az iCal tartalmát Esperanzának, de azt észrevehetik. Na és akkor mi van? Winnek természetesen számos lenyomozhatatlan e– mail címe volt. Elküldtem a naptár és a címlista adatainak másolatát az egyikre. Aztán az elküldött levelek közül is kitöröltem, nehogy valaki felfedezze.

Okos vagyok, igaz?

Egy nemrégiben meggyilkolt férfi személyes tárgyai között turkálok, miközben az özvegye és árván maradt kisfia a szomszéd szobában gyászolnak. Igazi hős vagyok, mondhatom. Esetleg megkoronázhatnám azzal, hogy kifelé menet oldalba rúgom a jó öreg Casey–t.

– Ki az a Mario, akiről beszéltetek?  – kérdeztem.

– Mario Contuzzi – felelte Terese. – Rick legjobb barátja és asszisztense. Mindig együtt dolgoztak.

Kikerestem a nevét a címjegyzékből. Bingó! Bepötyögtem mind az otthoni, mind a mobilszámát a telefonomba.

Van itt gógyi, mi?

– Tudod, hol van a Wilsham Street?  – kérdeztem.

– Gyalog mindössze néhány perc. Mario még mindig ott lakik?

Bólintottam, és feltárcsáztam Mario otthoni számát. Egy férfi szólt bele amerikai akcentussal.

– Halló?

Leraktam.

– Otthon van  – állapítottam meg.

Remélem, az amatőr detektívek buzgón jegyzetelnek.

– Látogassuk meg!

Indulás előtt még gyorsan megnyitottam az iPhoto mappát. Rengeteg fénykép volt benne, de első ránézésre egyik sem olyan, ami minket érdekelhetne. Nem küldhettem el mindet, egy örökkévalóságig tartott volna. Átlagos, ennek megfelelően szívbe markoló képek voltak. Karen boldognak látszott a férje oldalán. Rick is boldog volt. Ragyogó arccal tartották karjukban újszülött gyermeküket. Az iPhotónak van olyan funkciója, hogy ha az egérrel rámegyünk egy eseményre, akkui villámgyorsan végigpörgeti valamennyi hozzá tartozó képet. Végignéztem a MEGSZÜLETETT MATTHEW!, az ELSŐ SZÜLETÉSNAP! és még néhány másik esemény fényképeit. Akárcsak az előzőek, ezek is szívfacsaróan normális képek voltak.

Megálltam az egyik közelmúltban készült fotónál, amely a FOCI APÁVAL címet viselte. Rick és Matthew Manchester United– mezben pózoltak egymás mellett; az apa arcán széles vigyor. Szakadt róla a víz, látszott, hogy ki van fulladva. A négyéves Matthew komoly képpel bújt hozzá túlméretezett kapusszerelésében, kezén jókora kesztyűvel; a képre pillantva az jutott eszembe, hogy ez a fiú mosolygó apukája nélkül fog felnőni. Aztán Jack képe villant be, aki szintén elveszítette az apját - majd a saját apámra gondoltam, akit nagyon szerettem, és még most, felnőtt fejjel is szükségem volt rá, aztán bezártam a mappát.

Kiosontunk a szobából, és köszönés nélkül indultunk a bejárat felé. Az ajtó előtt elhaladva bekukkantottam a nappaliba, és megpillantottam Matthew–t: a sarokban kuporgott egy széken. Fekete öltönyben.

A négyéveseknek nem áll jól a fekete öltöny. A négyéveseknek az áll jól, ha kapusmezben bújnak az apukájukhoz.

Mario Contuzzi meg sem kérdezte, ki az, mielőtt kinyitotta az ajtót. Sovány, szikár pasas volt, leginkább egy vizslára emlékeztetett. Keskeny arcát azonnal Terese felé fordította.

— Neked aztán van bőr a képeden!

— Én is örülök, hogy látlak, Mario.

— Épp most hívott egy barátom Karen házából. Azt mondta, hívatlanul beállítottál. Igaz ez?

— Igen.

— Mégis mit képzelsz? – Mario felém bökött a fejével. – És hogy mered magaddal hozni ezt a seggfejt ennyi ember közé?

— Ismerjük egymást?  – kérdeztem.

Mario teknőckeretes szemüveget viselt; mindig is túl színpadiasnak éreztem ezt a fazont. Melegítőnadrág és félig begombolt fehér ing volt rajta.

— Nekem erre nincs időm. A viszontlátásra!

— Beszélnünk kell  – mondta Terese.

— Túl késő.

— Ez meg mit jelentsen?

Mario széttárta a karját.

— Elmentél, Terese, nem emlékszel? Megvolt rá az okod. Így döntöttél. De akkor is elmentél, és most, amikor Rick meghalt, felbukkansz és csevegni akarsz? Felejtsd el. Nincs mit mondanom neked.

— Ez nagyon rég volt már  – mondta Terese.

— Pontosan erről beszélek én is. Rick várta, hogy visszatérj. Tudtad? Két évig várt rád. Kétségbeestél, depressziós voltál, mindnyájan megér– i ettük, de ez nem tartott vissza attól, hogy összefeküdj Mr. Kosárlabdával.

Hüvelykujjával felém bökött. Mr. Kosárlabda – ez voltam én.

— Rick tudott róla? – kérdezte Terese.

— Természetesen. Féltettünk. Úgy gondoltuk, nagyon sebezhetővé váltál, ezért szemmel tartottunk. Rick azt remélte, egy napon visszatérsz hozzá. Ehelyett elbújtál azon a szigeten egy kétszemélyes orgiára Palánkzsonglőrrel.

Megint felém bökött a hüvelykujjával. Most már Palánkzsonglőr voltam.

— Követtetek?  – kérdezte Terese.

— Szemmel tartottunk, igen.

— Mennyi ideig?

Mario nem felelt. Hirtelen eszébe jutott, hogy azonnal fel kell tűrnie az ingujját.

— Mennyi ideig, Mario?

— Mindig tudtuk, hol vagy. Azt nem mondom, hogy napi szinten beszélgettünk róla, hiszen hat éve ugyanabban a menekülttáborban dolgoztál; nem ellenőriztük állandóan. De tudtuk. Ezért is vagyok meglepve, hogy egyszer csak felbukkansz ezzel a díszfasszal. Úgy tudtuk, évekkel ezelőtt kitetted a szűrét.

Ismét kalimpálni kezdett a hüvelykujjával.

— Mario? – szólaltam meg.

Rám nézett.

— Ha még egyszer felém bök az ujjával, feldugom a végbelébe.

— A kosárcsapat májere megfenyeget – mondta gúnyos vigyorral az arcán. – Tisztára, mintha megint gimis lennék.

Szívesen elmagyaráztam volna neki a különbséget, de féltem, hogy ezzel nem lendítenénk az ügyünkön.

— Szeretnénk feltenni néhány kérdést – mondtam.

— Tényleg azt hiszi, hogy válaszolni fogok? Még mindig nem érti? A legjobb barátom felesége egyszer csak fogta magát, és lelépett magával Káma– szútrát játszani egy lakatlan szigetre. Van fogalma, milyen érzés lehetett ez Ricknek?

— Rossz? – kérdeztem.

Erre elhallgatott. Újra Terese–hez fordult.

— Nézd, nem akarok úgy viselkedni, mint valami dühöngő seggfej, de semmi keresnivalód itt. Rick és Karen felépített valamit, amiről te réges–régen lemondtál.

Terese–re pillantottam. Minden önuralmára szüksége volt, nehogy kiboruljon.

— Engem okolt? – kérdezte.

— Miért?

Terese nem válaszolt.

Mario válla megereszkedett, és ezzel együtt mintha a haragja is elszállt volna. Hangjából eltűnt a vádló él.

— Nem, Terese, sosem okolt téged. A balesetért soha. Amiért elhagytad, nos, azért igen, de az nem rám tartozik. Másért azonban sosem.

Terese némán meredt rá.

— Készülődnöm kell – mondta Mario. – Segítek Karennek az élőkészületekben. Előkészületek. Micsoda hülye szó! Mintha valami előadásra készülnénk.

Terese kicsit kábának tűnt, ezért átvettem a kérdező szerepét.

— Van valami elképzelése, ki ölhette meg?

— Mi maga, Bolitar, valami botcsinálta kopó?

— Párizsban voltunk, amikor meggyilkolták – feleltem.

Mario Terese– hez fordult.

— Találkoztál Rickkel?

— Nem volt rá lehetőségem.

— De felhívott?

— Igen.

— A francba! – Mario behunyta a szemét. Nem hívott be minket, de tettem egy lépést előre, és ő félreállt az útból. Nem tudom, miért, de agglegénylakásra számítottam, az előszobába lépve azonban széthagyott gyermekjátékokat pillantottam meg. A konyhapulton üres cumisüvegek sorakoztak.

— Feleségül vettem Ginnyt – mondta Mario Terese–nek. – Emlékszel még rá?

— Persze. Örülök, hogy boldog vagy, Mario.

Mario most már lehiggadt.

— Van három gyerekünk. Állandóan azt mondogatjuk, hogy nagyobb lakásba költözünk, de igazából szeretünk itt lakni. Londonban egyébként is megfizethetetlenek az ingatlanok.

Néhány másodpercig mindhárman szótlanul álltunk.

— Szóval Rick felhívott – mondta végül Mario.

— Igen – bólintott Terese.

Mario a fejét ingatta.

— Ki akarhatta megölni Ricket? – törtem meg a csendet.

— Rick volt az egyik legjobb oknyomozó riporter a világon. Sok embernek a bögyében volt.

– Tud olyanról, akinek különösen?

— Nem, nem mondhatnám. De még most sem értem, mi köze ehhez magának vagy Terese–nek.

Nem volt időnk hosszas magyarázkodásra.

— Megtenne egy szívességet?

— Szívességet? Magának?

— Kérlek, Mario – szólalt meg Terese. – Ez tényleg fontos.

— Mert te azt mondod?

— Ismersz – mondta Terese. – Tudod, hogy nem mondanám, ha nem lenne az.

A férfi ezen elgondolkodott.

— Mario?

— Mit akarsz tudni?

— Min dolgozott Rick? – kérdezte Terese.

Mario szeme megrebbent, és közben az alsó ajkát harapdálta.

— Néhány hónappal ezelőtt nyomozni kezdett egy Angyali Menedék nevű alapítvány után.

— Miért?

— Őszintén megvallva, nem tudom. Eredetileg vallási szervezetként indultak a klasszikus szlogenekkel: az élethez való jogot hirdették, és tüntettek az abortusz meg az őssejtkutatás ellen  – a szokásos. Rick megszállottként vetette magát a témára, mindent ki akart róluk deríteni.

— Mit talált?

— Amennyire tudom, nem sok mindent. A pénzügyeik meglehetősen átláthatatlanok voltak. Nem tudtuk lenyomozni. A lényeg az, hogy ellenezték az abortuszt meg az őssejtkutatást, és támogatták az örökbefogadást. Ami azt illeti, nekem kimondottan visszafogott társaságnak tűnt. Nem akarok most belemenni az élethez vagy a választáshoz való jog megvitatásába, de abban szerintem mindkét fél egyetért, hogy az örökbefogadás vállalható alternatíva. Ha jól vettem le, akkor ebbe az irányba haladtak. Az Angyali Menedék kórházak felrobbantása helyett inkább azt próbálta elérni, hogy a nem kívánt terhességeket se szakítsák meg, és az újszülöttek megfelelő családokhoz kerüljenek.

— És Ricket ez érdekelte?

— Igen.

— Miért?

— Nem tudom.

— Miért kezdett egyáltalán foglalkozni velük?

— Megint csak azt kell mondanom, hogy nem tudom. – Mario hangja kissé bizonytalan volt.

— De azért van tipped.

— Azután kezdődött, hogy hazament az apja halála miatt. Hallottad, mi történt Sammel? – kérdezte Mario.

— Karen elmondta.

— Öngyilkos lett – tette hozzá Mario.

— Nagyon beteg volt?

Mario bólintott.

— Huntington–kór.

Terese–t láthatóan megdöbbentette a hír.

— Sam Huntington–kórban szenvedett?

— Téged is meglepett, ugye? Titokban tartotta, aztán mikor rosszabbra fordult az állapota, gondolom, nem akarta már végigcsinálni. Inkább a könnyebbik utat választotta.

— De... hogyan... sosem sejtettem.

— Rick sem. Ami azt illeti, Sam sem, egészen a végéig.

— Hogyan lehetséges ez?

— Tudsz valamit a Huntington– kórról?  – kérdezte Mario.

Terese bólintott.

— Egyszer készítettem egy anyagot róla. Szigorúan öröklődő betegség. Csak akkor kaphatod meg, ha legalább az egyik szülőd huntingtonos volt. Ha így van, akkor viszont ötven százalék az esélyed rá.

— Pontosan. Az elmélet szerint Sam apja, vagyis Rick nagyapja, szintén ebben szenvedett, de meghalt Normanidában, mielőtt a betegség elhatalmasodhatott volna rajta. Egyszóval Sam nem lehetett biztos benne.

— Rick megvizsgáltatta magát? – kérdezte Terese.

— Nem tudom. Karennek el sem mondta a teljes történetet, csak annyit, hogy az apja rájött, gyógyíthatatlan betegségben szenved. De a lényeg, hogy néhány hetet az Államokban töltött. Gondolom, átnézte az apja hagyatékát, elrendezte az ügyeket. Akkor botlott az Angyali Menedékbe.

— Hogyan?

— Fogalmam sincs.

— Azt mondtad, ellenezték az őssejtkutatást. Ez összefüggésben lehet valahogy a Huntington–kórral?

— Talán, bár Rick engem inkább a szervezet pénzügyeire állított rá. Kövessem a pénz útját. A régi mottó. Rick mindent tudni akart arról, hogy kik állnak az alapítvány mögött; aztán egyszer csak szólt, hogy álljak le.

— Feladta?

— Nem. Azt akarta, hogy én álljak le. Ő nem. Csak én.

— Tudod, hogy miért?

— Nem igazán. Átjött, elvitte a jegyzeteimet, aztán mondott valami nagyon furcsát.  – Mario előbb Terese–re pillantott, majd rám. – Azt mondta: „Óvatosnak kell lenned, Mario, neked családod van”.

Vártuk, hogy folytassa.

— Mi mást felelhettem volna, mint azt: „Neked is”. De nem törődött vele. Láttam, hogy retteg valamitől. Terese, te ismerted, tudod, milyen volt. Soha nem ijedt meg semmitől.

Terese bólintott.

— Ugyanezt hallottam a hangján én is, amikor felhívott.

— Szóval próbáltam beszélni vele, mondja el, miről van szó. Nem mondta el. Akkor láttam utoljára. Azóta nem is hallottam felőle. Egészen mostanáig

— Van valami ötleted, hol lehetnek a jegyzetei?

— A másolatokat általában az irodájában tartotta.

— Sokat segítene, ha belenézhetnénk.

Mario szótlanul meredt rá.

— Kérlek, Mario – mondta Terese. – Tudod, hogy nem kérném, ha nem lenne fontos.

Mario szeme ismét ingerülten villant, de úgy tűnt, elfogadja a magyarázatot.

— Rendben, megnézem, mit tehetek, oké?

Terese–re pillantottam. Nem tudtam eldönteni, érdemes–e tovább erőltetni a kérdezősködést. Láthatóan ez a férfi ismerte legjobban Rick Collinst. Terese–en múlt, hogyan tovább.

— Rick nem emlegette Miriamet mostanában? – kérdezte.

Mario felkapta a fejét. Hosszasan hallgatott, mintha megpróbálná összeszedni a gondolatait, mielőtt belefog a kimerítő magyarázatba. De végül csak ennyit mondott:

— Nem.

Vártuk, hogy folytassa, de nem tette.

— Azt hiszem, van rá esély, hogy Miriam életben van – mondta Terese.

Ha Mario Contuzzi tudott valamit, akkor igazi pszichopata volt.

Nem akarom azt állítani, hogy nincsenek emberek, akik képesek úgy hazudni, hogy átverjenek. Számtalanszor láttam már ilyet a szakma legnagyobbjaitól. A szakma legnagyobbjai vagy azért tudnak megtéveszteni, mert maguk is elhiszik a hazugságot, vagy hamisítatlan pszichopaták. Ha Mario sejtette, hogy Miriam esetleg életben van, akkor a fenti két csoport valamelyikébe tartozott.

Úgy meredt Terese–re, mint aki rosszul hall.

— Miről beszélsz? – kérdezte dühösen.

Terese azonban képtelen volt válaszolni. Az, hogy kimondta hangosan, minden erejét kiszívta. Átvettem a szót. Röviden és szabatosan beszámoltam Mariónak a vérmintákról és a szőke hajszálakról. A videofelvételről nem beszéltem neki. Anélkül is elég hihetetlen történet volt. Úgy gondoltam, jobb tudományos bizonyítékokra – DNS–teszt – hagyatkozni, mint valami térfigyelő kamera szemcsés videójára.

Hosszú másodpercekig szótlanul meredt ránk.

— A vérvizsgálat eredménye téves is lehet – mondta végül.

Nem válaszoltunk.

— Vagy, várjunk csak, a rendőrség azt hiszi, maguk gyilkolták meg Ricket, igaz?

— Eredetileg úgy gondolták, Terese–nek köze lehet a halálához, igen.

— És magának, Bolitar?

— New Jersey–ben voltam, amikor megölték.

— Szóval szerintük Terese a tettes?

— Igen.

– Tudja, milyenek a zsaruk. Imádják a trükköket; hátha sikerül kiugrasztaniuk a nyulat a bokorból. El tud képzelni ennél jobb trükköt? Azt sugallni valakinek, hogy a halott lánya életben van?

Most én néztem rá hitetlenkedve.

– Mégis mit várnának ettől a hazugságtól?

— Honnan tudjam? De gondolj csak bele, Terese. Tudom, mennyi akarod, hogy igaz legyen. A pokolba, én is akarom! De mégis hogyan lehetne életben?

— „Ha kizárjuk a lehetetlent, ami marad, bármennyire valószínűtlen is, az igazság” – mondtam.

— Sir Arthur Conan Doyle – bólintott Mario.

— Úgy van.

— Biztos, hogy hajlandó ilyen messzire elmenni, Bolitar?

— Hajlandó vagyok olyan messzire elmenni, ameddig csak szükséges.

17

Nagyjából egy saroknyira lehettünk Mario házától, amikor Terese meg szólalt:

— Látnom kell Miriam sírját.

Leintettünk egy taxit, és néma csöndben ültünk a hátsó ülésen

Az autó a temető kapuja előtt állt meg. A temetőket mindig kerítés és kapu veszi körül. Vajon mit védenek annyira?

— Megvárjalak idekint? – kérdeztem.

— Igen.

A kapu előtt várakoztam, talán féltem megszentelt földre lépni. A biztonság kedvéért távolról figyeltem Terese–t, de amikor letérdelt megfordultam, és elsétáltam. Azon gondolkodtam, vajon mi járhat a fejében, milyen képek suhanhatnak el a szeme előtt. De aztán rájöttem, hogy nekem sem tesz jót, ha ilyesmin töröm a fejem, ezért inkább felhívtam Esperanzát New Yorkban.

Csak a hatodik csörgésre vette fel.

— Az időeltolódásról még nem hallottál, okostóni?

A telefon kijelzőjére pillantottam. New Yorkban hajnali öt volt.

— Bocsika – mondtam.

— Mi a helyzet?

Egyből a közepébe vágtam. Beszámoltam Esperanzának a DNS–vizsgálat eredményéről és a szőke hajú lányról.

— Terese lánya?

— Nagyon úgy fest.

— Ez elég nagy gáz – mondta.

— Az.

— Mit szeretnél tőlem?

— Csomó képet készítettem – hitelkártya–kivonatok, telefonszámla, miegymás – , és átküldtem neked e–mailben – feleltem. – Ja, és van valami furcsa OPAL a tennivalók között.

— Opál, mint az ásvány?

— Fogalmam sincs. Lehet, hogy valami kód.

— A kódfejtés nem az erősségem.

— Nekem sem, de hátha beugrik valami. De először annak nézz utána, min dolgozott Rick Collins. Az apja öngyilkos lett. – Lediktáltam a nevét és a lakóhelyét.  – Talán azt is érdemes lenne megvizsgálni.

— Az öngyilkosságát?

— Igen.

— Mégis mit keressek?

— Nem tudom, csak nézz utána, hátha találsz valami gyanúsat. Csönd. Továbbsétáltam.

— Esperanza?

— Ugye tudod, hogy kedvelem?

– Kit?

— Margaret Thatchert. Szerinted kiről beszélek? Terese–t, te mafla. Pedig ismersz. Minden barátnődet utálom.

Ezen elgondolkodtam.

— Alit nem utálod – mondtam végül.

— Valóban. Ali jó ember.

— Jól hallom, hogy most jön egy „de”?

— De nem hozzád való.

— Miért nem?

— Hiányzik az a plusz – felelte.

— Miféle plusz?

— Minek köszönheted, hogy élsportoló lettél? – kérdezte. – Nem egyszerűen jó sportoló. Hanem válogatott, profi kosárlabdázó.

— Tehetség, kemény munka, genetika.

— Sokakban megvan mindhárom. De ami megkülönbözteti az igazán nagyokat az örök tehetségektől, az a bizonyos plusz.

— És szerinted Ali meg az én kapcsolatomból...?

— Hiányzik.

A háttérben felsírt egy kisbaba. Esperanza fia, Hector, tizennyolc hónapos volt.

— Még mindig nem alussza át az éjszakákat – mondta Esperanza.

— Úgyhogy képzelheted, mennyire örülök a telefonhívásodnak.

— Ne haragudj.

— Semmi gond, valahogy kibírom. Vigyázz magadra! És mondd meg Terese–nek, hogy kitartás. Ki fogjuk deríteni, mi történt.

Lerakta. Döbbenten meredtem a telefonra. Win és Esperanza rendszerint utálta, ha efféle ügyekbe keveredem. Most azonban, mintegy varázsütésre, felhagytak az ellenállással. Mi üthetett beléjük?

Az utca túloldalán napszemüveges férfi haladt el fekete tornacipőben és zöld pólóban. A pókösztönöm azonnal jelzett. A férfi rövidre vágatta sötét haját. Bőre is sötét volt – azt hiszem, az a fajta, amit szemitának neveznek, de gyakran összekeverem az arabokkal, a görögökkel vagy az olaszokkal.

Befordult a sarkon, és eltűnt. Vártam, hogy újra felbukkanjon, de nem tért vissza. Körülnéztem, nem ólálkodik–e még valaki a közelben. Több járókelő is elhaladt mellettem, de egyikük sem hozta működésbe a pókösztönömet.

Terese száraz szemmel tért vissza.

— Fogunk egy taxit? – kérdezte.

— Ismered a környéket?

— Igen.

— Nincs metróállomás a közelben?

Szinte hallottam Win hangját: „Myron, Londonban nem metrónak hívják, hanem földalattinak.”

Terese bólintott. Határozott léptekkel indult az egyik irányba.

— Tudom, hogy valószínűleg ez a leghülyébb kérdés a világon, de jól vagy?  – szólaltam meg két háztömbnyi gyaloglás után.

Ismét bólintott.

— Hiszel a természetfelettiben? – kérdezte aztán.

— Mire gondolsz?

— Szellemekre, kísértetekre, érzékeken túli észlelésre.

— Nem. Miért, te igen?

Nem válaszolt igennel vagy nemmel.

— Ez mindössze a második alkalom, hogy meglátogattam Miriam sírját – mondta.

Megálltunk egy jegykiadó automatánál. Bedugtam a hitelkártyámat, és hagytam, hogy Terese megnyomja a megfelelő gombokat.

— Utálok itt lenni. Nem azért, mert szomorú leszek tőle. Hanem mert nem érzek semmit. Az ember azt gondolná, hogy azon a helyen, amely ennyi szenvedésnek volt tanúja, ahol annyi ember zokogott már... Gondolkodtál már ezen, amikor temetőben jártál? Hány ember siratta már el itt a szeretteit? Hányan vettek végső búcsút tőlük? Az ember azt gondolná, hogy az a rengeteg fájdalom összeáll valami kozmikus negatív energiává, és aki erre téved, az érez valamit, legalább kis bizsergést a gyomrában, vagy hideg fuvallatot a tarkóján.

— De te sosem érezted – mondtam.

— Soha. Az ötlet, hogy eltemessük a holtakat, és kőtömböt görgessünk föléjük emlékeztetőnek... valahogy olyan értelmetlennek tűnik, mint valami középkorból visszamaradt babonás csökevény.

— Ma mégis el akartál jönni ide.

— De nem azért, hogy lerójam a kegyeletem.

— Akkor miért?

— Ostobaságnak fog hangzani.

— Mondd csak.

— Azért akartam visszajönni, hogy lássam, változott– e valami az elmúlt tíz évben. Hátha ezúttal érzek valamit.

— Ez egyáltalán nem ostobaság.

— Nem is az „érezni” a legjobb szó rá – folytatta. – Azt reméltem, ha eljövök ide, az talán segít nekünk.

— Hogyan?

Terese továbbindult.

— Azt gondoltam... – Elhallgatott. Nagyot nyelt.

— Mit? – kérdeztem.

A naptól hunyorogva nézett rám.

— Én sem hiszek a természetfelettiben, de tudod, miben hiszek?

Megráztam a fejem.

— Az anyai kötelékben. Nem tudom máshogyan mondani. Az anyja vagyok. Ez a létező legerősebb kötelék, ami két ember között létrejöhet, igaz? Az anyai szeretet mindennél erősebb. Szóval valamit érezneni kellene – vagy így, vagy úgy. A sírjánál állva tudnom kellene, hogy a lányom életben van– e vagy sem. Érted, mire gondolok?

Az első reflexem az volt, hogy vigasztalni próbálom valami semmit mondó frázissal: „Ugyan már, honnan tudhatnád?” vagy „Ne kínozd magad ilyesmivel”, de még időben meggondoltam magam. Nekem is van egy fiam, legalábbis biológiailag. Felnőtt férfi, jelenleg a második tengerentúli bevetésén jár  – ezúttal Kabulban. Állandóan aggódom érte. És bár tudom, hogy nem lehetséges, azt gondolom, megérezném, ha valami rossz történne vele. Összeszorulna a mellkasom, vagy kirázna a hideg, vagy valami ehhez hasonló valószerűtlen élményben lenne részem.

— Igen, értem – feleltem.

Elindultunk lefelé egy végtelen hosszú mozgólépcsőn. Hátrapillantottam. Nem láttam a Napszemüveges Férfit.

— És most?  – kérdezte Terese.

— Visszamegyünk a szállodába. Átnézheted, amit Karennél találtunk. Gondolkozz az OPAL–kódon, hátha sikerül rájönnöd, mi lehet az. Esperanza mindent elküld majd e–mailben, amit csak talál. Valami történt Rickkel a közelmúltban – valami, ami megváltoztatta az életét, és arra késztette, hogy annyi év után felhívjon téged. Első lépésben megpróbáljuk kideríteni, ki ölhette meg, miért, illetve min dolgozott az elmúlt néhány hónapban. Nézz át mindent, nem tudjuk, mit keresünk, de hátha van valami, amin elindulhatunk.

— Mit gondolsz arról, amit Karen mondott?  – kérdezte Terese.

— Közel álltatok egymáshoz, igaz?

— Igen, nagyon.

— Akkor megpróbálok finoman fogalmazni: szerintem Karen nem volt mindenben őszinte. És te mit gondolsz?

— Egészen ma reggelig azt mondtam volna, hogy bármikor rábíznám az életemet – mondta Terese. – De igazad van. Valamit titkol előlünk.

— Van elképzelésed, hogy mi lehet az?

— Nincs.

— Akkor próbálkozzunk mással. Mondj el mindent, amire emlékszel a balesetből.

— Azt hiszed, titkolok valamit előled?

— Szó sincs róla. De most, hogy új megvilágításba kerültek, kíváncsi vagyok, van– e valami az akkor történtekből, ami egyszerre különösnek tűnik számodra.

— Nem, semmi. – Kinézett az ablakon, de csak a sötét alagút elmosódott falát láthatta. – Az elmúlt tíz évem azzal telt, hogy megpróbáltam elfelejteni azt az éjszakát.

— Megértem.

— Nem értesz semmit. Az elmúlt tíz évben minden áldott nap, újra és újra lejátszottam magamban azt az éjszakát.

Nem szólaltam meg.

— Minden létező szempontból megvizsgáltam – folytatta. – Végigjátszottam valamennyi „mi lett volna, ha” kezdetű mondatot. Mi lett volna, ha lassabban megyek, ha másik útvonalat választok, ha otthon hagyom, ha nem vagyok olyan becsvágyó, és így tovább. Nincs semmi, amit még fel lehetne idézni.

Leszálltunk a metróról, és a kijárat felé indultunk.

A szálloda előcsarnokában jelzett a telefonom. Win küldött üzenetet:

VIDD FÖL TERESE–T A LAKOSZTÁLYBA AZTÁN GYERE LE A 118– AS SZOBÁBA. EGYEDÜL.

Két másodperccel később pedig egy másikat:

ÉS KÉRLEK, KÍMÉLJ MEG A SZELLEMES, ÁMDE HOMOFÓB MEGJEGYZÉSEIDTŐL AZ „EGYEDÜL”– LEL KAPCSOLATBAN.

Win az egyetlen ismerősöm, aki SMS–ben bőbeszédűbb, mint élőszóban. Felkísértem Terese–t a lakosztályunkba. A szobához laptop is járt internet–hozzáféréssel.

— Első lépésként utánanézhetnél ennek az Angyali Menedék Alapítványnak – mutattam a számítógépre.

— Te hová mész?  – kérdezte.

— Le. Win beszélni akar velem.

— Én nem mehetek?

— Azt mondta, egyedül.

— Nem tetszik ez nekem – mondta Terese.

— Nekem sem, de Winnel jobb nem ellenkezni.

— Mennyire őrült a pasas?

— Win épelméjű. Csak a végletekig racionális. Neki minden fekete vagy fehér. – Elhallgattam, majd hozzátettem: – És meggyőződése, hogy a cél szentesíti az eszközt.

— Elég szélsőséges eszközei lehetnek – jegyezte meg Terese.

— Való igaz.

— Emlékszem rá, amikor legutóbb találkoztunk, nyolc éve.

Nem feleltem. Én is nagyon jól emlékeztem az akkor történtekre.

— Ugye nem az én érzéseimre akar tekintettel lenni?

— Nem hinném, hogy ilyen valaha is előfordult volna Winnel – feleltem.

— Akkor jobb lesz, ha indulsz.

— Igen.

— Elmondod majd, mit akart?

Valószínűleg nem. Ha Win titokban akar tartani valamit előtted, arra jó oka van. Meg kell bíznod benne. Terese bólintott, és felállt.

–Letusolok, aztán rávetem magam az internetre.

– Oké.

A hálószobája felé indult. Kinyitottam a lakosztály ajtaját.

— Myron?

Megfordultam. Engem nézett. Gyönyörű volt, egyszerre törékeny és nős. Felkészült arra, hogy letaglózzák, én pedig az ütés útjába akartam állni, hogy megvédelmezzem, akár az életem árán is.

— Igen?

— Szeretlek – mondta.

Csak így, ilyen egyszerűen. Ez a gyönyörű, törékeny és erős nő azt mondta, szerelmes belém. Furcsa szúrást éreztem a mellkasomban. Dermedten álltam, mint akit megfosztottak a beszéd képességétől.

— Tudom, hogy nem a legjobb az időzítés, és nem szeretném, ha befolyásolná a nyomozásunkat. De akár él Miriam, akár csak borzalmas vicc ez az egész, azt akarom, hogy tudd: szeretlek. És amikor ez véget ér, akárhogy alakul is, mindennél jobban szeretném, ha esélyt adnánk magunknak, és megpróbálnánk együtt.

Kinyitottam a számat, aztán becsuktam, majd ismét kinyitottam.

— Az a helyzet, hogy még mindig kapcsolatban vagyok.

– Tudom. Így duplán rossz az időzítésem. De nem számít. Ha szereted, maradj vele. Ha nem, én itt vagyok.

Nem várt választ. Megfordult, kinyitotta az ajtót, és eltűnt a hálószobában.

18

A lifthez támolyogtam.

Hogy is szólt az a sláger néhány évvel ezelőtt? Egyetlen szó, oly sokat elmond, de mégsem eleget.

Ostobaság. Bőven eleget mondott.

Alire gondoltam Arizonában. Aztán Terese– re, amint a szemembe mondja, hogy szeret. Valószínűleg igaza volt – nem lenne szabad, hogy befolyásolja a nyomozást. De az érzés akkor is megjelent. És belülről marcangolt.

A 118–as szobában félhomály uralkodott – behúzták a sötétítő függönyöket.

A villanykapcsoló felé nyúltam, de aztán meggondoltam magam. Win egy plüssfotelben ült. Hallottam, hogy a jégkockák egymáshoz ütődnek az italában. Az alkohol általában semmilyen látható hatással nem volt Winre, de akkor is átkozottul korán volt még a piáláshoz.

Leültem vele szemben. Nagyon régóta tartott a barátságunk. Még a Duke–on ismerkedtünk meg egyetemista korunkban. Emlékszem, ami kor az első nap megláttam a fényképét a gólyák évkönyvében. A képaláírás szerint III. Windsor Horne Lockwood volt egy előkelő, philadelphiai magániskolából. Ugyanaz a gondosan elválasztott haj és fitymáló arckifejezés. Apámmal az összes holmimat felcipeltük a negyedik emeleti szobámba. Jellemző apámra. Elfuvarozott Észak– Karolinából New Jersey– be, egyetlen szóval sem panaszkodott, aztán ragaszkodott hozzá, hogy a legnehezebb csomagokat ő vihesse fel a lépcsőn. Amikor leültünk szusszanni egyet, átlapoztam az évkönyvet, és azonnal kiszúrtam Win fotóját.

— Nézd ezt a srácot, Apa. Lefogadom, hogy színét sem fogom látni a négy év alatt.

Mondanom sem kell, hogy tévedtem.

Wint hosszú ideig legyőzhetetlennek gondoltam. Sok embert megölt, de kizárólag olyanokat, akik rászolgáltak – igen, tudom, hogy ez mennyire nyugtalanítóan hangzik. De aztán szép lassan megöregedtünk. Ami húszas–harmincas éveinkben különcnek vagy menőnek tűnt, negyvenen túl már inkább szánalmas volt.

— Nehéz lesz engedélyt szerezni a holttest exhumálására – szólalt meg Win. – Nincs hozzá kereseti alapunk.

— És a DNS– vizsgálat?

— A francia hatóságok nem fogják kiadni az eredményeket. A legkézenfekvőbb módszerrel is próbálkoztam, a kenőpénzzel.

– És?

— Egyelőre semmi. Előbb– utóbb biztosan lesz valaki, aki elfogadja, de az időbe telik, márpedig nekünk éppen abból van a legkevesebb.

Elgondolkodtam.

— Van valami ötleted? – kérdeztem.

— Igen.

— Hallgatom.

— Megkenünk néhány sírásót. És elintézzük mi magunk az éjszaka leple alatt. Csak egy apró mintára van szükségünk. Elküldjük a saját laborunkba, összehasonlítjuk Terese DNS– ével, és készen is vagyunk - mondta felemelve a poharát.

— Hátborzongató terv.

— És hatékony.

— Szerinted van értelme? – kérdeztem.

— Ezt meg hogy érted?

— Mindketten tudjuk, mi lesz az eredmény.

— Azért mondd el.

— Hallottam Berleand hangját. Lehet, hogy idejekorán beszélt és nem túl meggyőzően, de akkor is tudjuk. Ráadásul láttam azt a lányt a térfigyelő kamera felvételén. Oké, az arcát nem, mert túl messze volt. De a járása tiszta anyja, ha érted, mire gondolok.

— És a hátsója?  – kérdezte Win.  – Az ugyanis tényleg perdöntő bizonyíték lenne.

Szótlanul meredtem rá.

Felsóhajtott.

— A gesztusok gyakran sokkal árulkodóbbak, mint az arcvonások vagy akár a testmagasság – mondta. – Értem, miről beszélsz.

— Igen.

— A fiaddal ugyanez a helyzet – folytatta Win. – Ha leül, pont ugyanúgy teszi keresztbe a lábát, mint te. A mozgása dobás közben, az ujjtartása, mikor elengedi a labdát – mintha téged látnálak, leszámítva az eredményt.

Nem emlékszem, hogy Win valaha is szóba hozta volna a fiamat.

– Akkor is meg kell tennünk – mondtam. Eszembe jutott a Sherlock Holmes– axióma a lehetetlen kizárásáról. – Egyelőre a legkézenfekvőbb magyarázat még mindig az, hogy valami hiba csúszott Berleandék DNS–vizsgálatába. Biztosra kell mennünk.

— Egyetértek.

Nem rajongtam az ötletért, hogy meggyalázzunk egy sírt, főleg egy kislányét. Ugyanakkor tudtam, hogy Terese–nek nem lenne ellene kifogása, hiszen alig egy órája fejtette ki a véleményét a temetkezés szokásáról. Mondtam Winnek, hogy intézkedjen.

— Ezért akartad, hogy egyedül jöjjek? – kérdeztem.

— Nem.

Win kiitta az italát, aztán felállt, és újra teletöltötte a poharat. Nem vesződött azzal, hogy engem kínálgasson. Tudta, hogy a tömény italoktól azonnal kikészülök. Annak ellenére, hogy százkilencvenhárom centi és majdnem száz kiló vagyok, nagyjából annyira bírom a piát, mint egy tizenhat éves lány, aki először csen a szülei bárszekrényéből.

— Láttad a szőke lányt a repülőtéren készült videón – mondta.

— Igen.

— Azzal a férfival volt, aki el akart rabolni téged. Akinek Berleand elküldte a fényképét.

— Te is tudod, hogy így van.

— Igen.

— Akkor mi a baj? – kérdeztem.

Win megnyomott egy gombot a mobiltelefonján, és a füléhez emelte.

— Kérem, jöjjön be.

A szomszédos szobába vezető ajtó feltárult. Magas nő lépett be sötétkék kosztümben. Szénfekete haja és széles vállai voltak. Hunyorogva emelte a szeméhez a kezét, és így szólt:

— Miért van itt ilyen sötét?

Brit akcentussal beszélt. Ismerve Wint, első ránézésre Mee jutott eszembe. De hamar kiderült, hogy ezúttal nem erről van szó. A nő keresztülvonult a szobán, és leült az egyik székre.

– Hadd mutassam be Lucy Probertet  – mondta Win.  – Az Interpol londoni munkatársa.

Motyogtam valami olyasmit, hogy örülök a találkozásnak. Biccentett, és az arcomat tanulmányozta.

– Mondja el neki – biztatta Win.

– Win továbbküldte nekem annak a férfinak a fényképét, akit maga bántalmazott.

– Nem bántalmaztam  – tiltakoztam.  – Fegyvert fogott rám.

Lucy Probert apró kézmozdulattal félresöpörte a megjegyzésemet.

– Az Interpol– részleg, ahol dolgozom, a nemzetközi gyerekkereskedelemmel foglalkozik. Biztosan azt gondolja, hogy beteg világban élünk, de hadd nyugtassam meg: ez a világ sokkal betegebb, mint azt el tudná képzelni. Olyan bűncselekmények ügyében nyomozunk... nos, legyen elég annyi, hogy mindennel találkoztunk már, ami megfordulhat egy perverz pedofil vágyálmaiban. És ebben a harcban, a barátja, Win, hosszú ideje felbecsülhetetlen értékű szövetségesünk.

A barátomra pillantottam, de az arckifejezése szokás szerint semmit sem árult el. Win évekig  – jobb szó híján  – őrjáratozott. Késő éjszaka rendszeresen sétálgatott New York vagy Philadelphia legveszélyesebb utcáin, hátha valaki megtámadja, és akkor ártalmatlanná teheti azokat, akik a feltételezett gyengékre vadásznak. Ha olvasott valami perverzről, aki a jogi kiskapukat kihasználva megúszta a börtönt, vagy egy családját rettegésben tartó vadállatról, akkor előfordult, hogy „éjszakai látogatást” tett nála, ahogy ő nevezte. Volt egy eset, amikor a rendőrség elfogta a pedofilt, aki elrabolt egy kislányt, de a fickó nem volt hajlandó beszélni. Kénytelenek voltak elengedni. Win másnap éjjel felkereste. A pasas beszélt. A lányt megtalálták, de már csak holtan. Senki nem tudja, hogy a pedofillal mi történt.

Azt hittem, hogy az utóbbi időben Win leszokott erről, vagy legalábbis visszavett a tempóból, de most rá kellett jönnöm, hogy nem így van. Egyre gyakrabban utazott a tengerentúlra. Így vált „felbecsülhetetlen értékű szövetségessé” a gyerekkereskedelem elleni harcban.

— Ezért amikor Win szívességet kért tőlem, örömmel teljesítettem - folytatta a nő. – Ártalmatlan kérésnek tűnt átfuttatni a rendszeren a Berleand századostól kapott fotót, és megállapítani a személyazonosságát. Gyerekjáték, nem igaz?

– De igen.

— Hát nem volt az. Az Interpolnál több módszer is rendelkezésünkre áll a fénykép alapján történő azonosítására. Van például arcfelismerő szoftverünk.

— Miss Probert? – szóltam közbe.

– Igen?

— Semmi szükség rá, hogy előadást tartson a legújabb technikai vívmányokról.

– Remek, mert sem időm, sem kedvem nincs hozzá. Csak utalni akartam rá, hogy egy ilyen kérés teljesítése rutinmunkának számít az Interpolnál. Beviszem a képet a rendszerbe, mielőtt este hazamegyek, a számítógép éjszaka dolgozik rajta, és reggelre kiköpi a választ. Ez így megfelelően egyszerűen hangzik?

Bólintottam. Hiba volt félbeszakítanom. Láthatóan zaklatott volt, és ezzel csak tovább rontottam a helyzeten.

— Szóval, amikor ma reggel beértem a munkahelyemre, arra számítottam, hogy az illető személyazonossága ott vár majd rám. De nem ez történt. Ehelyett  – hogy is fogalmazzam meg finoman?  – emberi salakanyag került a közmondásos palacsintába. Valaki átkutatta az íróasztalomat. Behatoltak a számítógépembe, és azt is átnézték. Ne kérdezze, honnan tudom. Tudom és kész.

Elhallgatott, és keresgélni kezdett a táskájában. Végül előhúzott egy szál cigarettát, és a szájába dugta.

— Maguk, átkozott amerikaiak meg a nyavalyás dohányzásellenes hadjáratuk. Ha bármelyikük szóba meri hozni, hogy itt nem szabad dohányozni...

Egyikünk sem szólalt meg.

Lucy Probert rágyújtott, mélyen leszívta a füstöt, aztán hosszan kifújta.

– Röviden a lényeg az, hogy a fényképet titkosították, vagyis szigorúan bizalmas besorolást kapott.

– Tudja, miért?

— Miért titkosították?

— Igen.

— Nem. Viszonylag előkelő helyet foglalok el az Interpol táplálékláncában. Ha mégis átnyúlnak a fejem fölött, akkor valami nagyon kényes ügyről van szó. A fénykép, amit küldött, megszólaltatta a vészcsengőt a legfelsőbb szinten. Raportra hívtak Mickey Walkerhez, a cég londoni nagyfőnökéhez. Két éve nem jártam nála. Leültetett, és tudni akarta, honnan szereztem azt a fényképet, és miért voltam kíváncsi a személyazonosságára.

— Mit felelt neki?

A nő Winre pillantott; azonnal tudtam a választ.

— Azt, hogy a fülest egy megbízható informátorunktól kaptam, aki szerint a képen látható férfinak köze van a gyerekkereskedelemhez.

— Mire a főnöke kérte, hogy árulja el az informátor nevét?

– Természetesen.

— És elárulta neki?

— Ragaszkodtam volna hozzá – szólalt meg Win.

— Nem volt más választásom – mondta Lucy Probert. – így is, úgy is rájöttek volna. Ha végignézik az e– mailjeimet és a híváslistámat, könnyedén lenyomozhatják.

Win arca semmit sem árult el. Probert tévedett – aligha tudták volna lenyomozni, de értettem, mitől van megijedve. Nagy horderejű ügybe botlott. Ha megtagadja az együttműködést, azzal örökre elvágja a karrierjét, de akár börtönbe is kerülhet miatta. Winnek igaza volt: én is ragaszkodtam volna hozzá, hogy ránk kenje.

— És most?

— Beszélni akarnak velem – mondta Win.

– Tudják, hol vagyunk?

— Nem, egyelőre nem. A jogászomon keresztül tájékoztattam őket, hogy egy óra múlva önként a rendelkezésükre állok. Ide álnéven jelentkeztünk be, de ha nagyon akarják, kiderítik, hol vagyunk.

Lucy Probert az órájára pillantott.

Vissza kell mennem. Eszembe jutott a Napszemüveges Férfi és a pókösztönöm.

— Elképzelhető, hogy a maguk emberei máris követnek engem?

— Nem hinném.

— Maga gyanússá vált – mondtam. – Honnan tudja, hogy ide nem követték?

A nő Winre pillantott.

— Idióta vagy csak szexista?

Win eltöprengett a kérdésen.

— Szexista – felelte végül.

— Az Interpol ügynöke vagyok. Tudom, mi az az elővigyázatosság.

Annyira azért nem volt elővigyázatos, hogy ne bukjon le az első adandó alkalommal, gondoltam, de inkább megtartottam magamnak a megjegyzést. Nem lett volna fair a részemről. Nem sejthette, hogy a fénykép ilyen lavinát indít el.

Felálltunk. Lucy Probert kezet fogott velem, aztán megpuszilta Win arcát. Miután elment, újra kényelembe helyeztük magunkat.

— Mit fogsz mondani az Interpolnak? – kérdeztem.

— Van valami okom rá, hogy hazudjak?

— Szerintem nincs.

— Akkor elmondom nekik az igazat, vagy legalábbis a nagy részét. Egy kedves barátomat – ez te lennél – megtámadta ez a férfi Párizsban. Ki akartam deríteni, hogy ki az. Lucy védelmében majd azt mondjuk, hogy hazudtam neki, és azt állítottam, a pasasnak köze van a gyerekkereskedelemhez.

— Ami akár igaz is lehet.

— így van.

— Nincs ellenedre, ha Terese–nek beszámolok a fejleményekről?

— Amennyiben Lucy nevét kihagyod belőle.

Bólintottam.

— Meg kell tudnunk, ki ez a fickó.

Lekísértem Wint a Claridge’s pazar előcsarnokába. Azon sem lepődtem volna meg, ha a recepcióval szemben vonósnégyes koncertezett volna. A belső terek a brit felső tízezer ízlését idézték: az arisztokratikus kifinomultság és az art deco keveréke oly módon, hogy a farmernadrágos turisták és a kékvérű lordok egyaránt otthonosan érezték magukat benne. Kimondottan tetszett. Miután Win elment, a lift felé indultam, de valamin megakadt a szemem.

Fekete tornacipő.

Megtorpantam, és végigtapogattam a zsebeim. Zavart arckifejezéssel megfordultam, mint aki akkor jön rá, hogy elhagyott valamit. Íme Myron Bolitar, Hollywood legújabb felfedezettje! Kihasználtam a lehetőségét, és lopva végigmértem a fekete tornacipős férfit.

Ezúttal nem volt rajta napszemüveg. Kék széldzsekit viselt. Fején baseballsapka, ami a temetőnél még hiányzott. De így is felismertem. Ő volt az. És arra is azonnal rájöttem, hogy nem valami nyeretlen kétévessel van dolgom. Az emberek általában nem sok mindenre emlékeznek. Napszemüveges, rövid hajú pasas. Elég a fejébe húznia egy sapkát, és széldzsekit venni a pólója fölé – senki nem fogja felismerni, csak ha nagyon alaposan megnézi.

Nekem is majdnem elkerülte a figyelmem; de most már biztosan tudtam: követnek. A fickó a temetőkertből végig a nyomomban volt.

Többféle lehetőség is átfutott az agyamon, de nem volt kedvem a finomkodáshoz. Keskeny folyosón a tárgyaló– és konferenciatermek felé tartottam. Vasárnap lévén üresen tátongtak. Beléptem a ruhatárba, és karba tett kézzel vártam, hogy felbukkanjon az emberem.

Amikor végül megjelent – jó öt perccel később – , megragadtam a pólóját, és berántottam magam mellé.

– Miért követsz?

Zavartan nézett rám.

— Megbabonázott férfias arcélem? Vagy igéző kék szemem? Esetleg formás fenekem? Tényleg, ha már itt tartunk, nem vagyok kövér ebben a nadrágban? Mondd meg az igazat!

A férfi néhány másodpercig szótlanul meredt rám, majd pontosan azt tette, amit én Párizsban: támadásba lendült.

Tenyérrel sújtott az arcom felé, de hárítottam az ütést. Aztán megpördült, és meglendítette a könyökét. Gyorsan. Gyorsabban, mint amire számítottam. A könyöke az állam bal oldalán landolt. Elfordítottam a fejem, hogy tompítsam az ütés erejét, de így is összekoccantak a fogaim. Nem hagyta abba a támadást, a másik könyökével is eltalált, majd oldalba rúgott, végül ököllel gyomorszájon vágott. Ez utóbbi volt a legfájdalmasabb. Aki látott már bokszmeccset, biztosan hallotta, hogy a kommentátor kivétel nélkül mindig elmondja: a testre mért ütések összeadódnak. Az ellenfél nem a bekapott találat pillanatában fogja érezni, hanem a későbbi menetekben. Ez igaz is, meg nem is. A testre mért ütések akkor is fájnak, amikor beviszik őket. Az ember összegörnyed tőle, és egy pillanatra feladja a védekezést.

Bajban voltam.

Agyam egy része saját óvatlanságomat okolta – ostobaság volt fegyver vagy Win támogatása nélkül kérdőre vonnom ezt a fickót. Az agyam nagyobbik része azonban azzal volt elfoglalva, hogyan élhetném túl a támadást. Még a legártalmatlanabb verekedéstől is – kocsmában vagy akár sporteseményen – azonnal az egekbe szökik az adrenalinszint, mert a test tudja, amit az agy nem mindig akar elfogadni: ez a túlélésről szól. Akár meg is halhatsz.

A földre zuhantam, és oldalra gördültem. A ruhatár nagyon szűk volt. A pasas pedig tudta, mit csinál. Nem hagyott levegőhöz jutni. Folyamatosan záporoztak rám a rúgások. Az egyik eltalálta a fejemet, és szó szerint csillagokat láttam a fájdalomtól, mint valami rajzfilmben. Még az is eszembe jutott, hogy segítségért kiáltok. Bármire hajlandó lettem volna, hogy abbahagyja.

De miközben továbbgurultam a földön, feltűnt, hogy van ritmus a rúgásaiban. Szándékosan védtelenül hagytam a hasamat, remélve, hogy legközelebb azt veszi célba. Így is tett. Amint meglendítette a térdét, hirtelen felé hengeredtem. A gyomromon talált el, de felkészültem Két kézzel megragadtam a lábát, és mind a száz kilómmal rágurultam Két választása maradt. Vagy villámgyorsan hanyatt dobja magát, vagy száraz gallyként roppan ketté a bokája.

Estében is próbált ütlegelni, de szinte meg sem éreztem.

Mindketten a földre kerültünk. Mindenem fájt és szédültem, de volt két komoly előnyöm. Egy: a kezemben volt a lába, bár éreztem, hogy gyengül a szorításom. Kettő: földharcban a méret szerepe felértékelődik, és én jóval nagyobb voltam nála. Két kézzel szorítottam a lábát. Próbák elrúgni magától, aztán ököllel kezdett sorozni, de a mellkasára szorítottam a fejem. Sokan azt gondolják, hogy amikor az ellenfél ököllel támad, az a legjobb, ha minél távolabb húzódunk tőle. Tévedés. Ha a mellkasába temetjük az arcunkat, nem tud megütni. Én pontosan ezt tettem.

Igyekeztem védeni a füleimet, de ahhoz mindkét kezemre szükségem lett volna. Inkább előrelendültem, és alulról fejeltem az állába. Hátratántorodott, én pedig rávetettem magam.

A küzdelem most már az izomerőről, a technikáról és a méretről szólt. A háromból kettőben jobb voltam nála  – izomerőben és méretben. Még zúgott a fejem az első ütésétől, de egyre inkább magamhoz tértem. A lába továbbra is a kezemben volt. Tiszta erőmből megcsavartam. Támadóm kitekert lábával együtt pördült, és közben óriási hibát követett el.

Egy pillanatra védtelenül hagyta a hátát.

Elengedtem a lábát, és ráugrottam. Lovagló ülésben landoltam a derekán, és jobb karommal elkaptam a nyakát. Tudta, mi következik. Kétségbeesett vergődésbe kezdett. Lefelé feszítette az állát, hogy kivédje a könyököm, de ballal fejbe vágtam, amitől egy pillanatra megszédült. Ez elég is volt ahhoz, hogy megragadjam a homlokát, és hátrafeszítsem a fejét. Próbált küzdeni, de ahogy felemelkedett az álla, könyökhajlatom a torkára csúszott, és főj tószorításba fogtam a nyakát.

Csak idő kérdése volt, hogy végezzek vele.

Hirtelen zajt hallottam, mintha valaki ismeretlen nyelven kiáltott volna. Átvillant az agyamon, hogy elengedem a fickót, és megnézem, mi az, de végül nem tettem. Hatalmas hiba volt. Másik férfi lépett a ruhatárba, és tarkón vágott. Valószínűleg egy kés markolatával – klasszikus karateütés. Az egész testem elzsibbadt, mintha hirtelen gumivá változtak volna a végtagjaim. Szorításom elernyedt.

A férfi ismét kiáltott valamit, ugyanazon az idegen nyelven. Az első pasas kiszabadult alólam, és levegő után kapkodva gurult odébb. Most már ketten voltak egy ellen. Hátrafordultam. A második fickó fegyvert szegezett rám.

Végem van, gondoltam.

— Ne mozdulj! – szólalt meg a férfi idegen akcentussal.

Az agyam lázasan zakatolt, hátha talál valami kiutat, de túlságosan zsibbadt voltam. Az első pasas talpra kecmergett. Még mindig nehezen vette a levegőt.' Egymásra néztünk, egy pillanatra találkozott a tekintetünk, és valami egészen furcsát láttam a szemében. Nem gyűlöletet. Inkább elismerést. Vagy valami olyasmit.

Ismét a fegyveresre pillantottam.

— Ne mozdulj! – mondta másodszor is. – És ne kövess minket!

Sarkon fordultak és elrohantak.

19

Kitántorogtam a lifthez. Reménykedtem, hogy sikerül eljutnom a szobámig anélkül, hogy észrevennének, de a lift megállt a következő emeleten. Hattagú amerikai család várakozott az ajtóban. Végigmérték szakadt pólómat, felrepedt számat és egyéb harci sérüléseimet, majd mindezek ellenére beszálltak, sőt még udvariasan köszöntek is. A felfelé tartó út hátralévő részében a legnagyobb lány az öccsét piszkálta, az anyjuk könyörgött, hogy hagyják abba, az apa pedig úgy tett, mintha észre sem venné őket. A két másik testvér eközben azzal volt elfoglalva, hogy egymást csipkedte, amikor a szüleik nem néztek oda.

A lakosztályban Terese először megrémült, de aztán gyorsan magához tért. Azonnal felhívta Wint, aki intézkedett, és alig néhány perc múlva megérkezett egy orvos. Gyorsan megvizsgált, és megállapította, hogy nem tört el semmim. Rendbe fogok jönni. A fejem fájt, valószínűleg agyrázkódást kaptam. Pihenésre vágytam. Az orvos adott valami fájdalomcsillapítót, amitől minden kissé homályossá vált. A következő, amire emlékszem, hogy Win magasodik fölém a sötét szobában. Lassan kinyitottam az egyik szemem, aztán a másikat.

— Idióta – üdvözölt Win.

— Nem, jól vagyok, tényleg, ne kezdd te is.

— Meg kellett volna várnod.

— Utólag könnyű okoskodni. – Nagy nehezen ülő helyzetbe tornásztam magam. A testem alig akart engedelmeskedni; a fejem majd szétrobbant. Két kezemet a halántékomra szorítottam, hátha így sikerül egyben tartanom.

— Azt hiszem, rájöttem valamire – mondtam.

— Csupa fül vagyok.

A függönyök szét voltak húzva. Odakint besötétedett. Az órára pillantottam. Este tíz volt. Hirtelen eszembe jutott valami.

— A temető.

— Mi van vele?

— Nem most ássák ki a holttestet?

— Még mindig jönni akarsz?

Bólintottam, és gyorsan felöltöztem. Nem vesződtem azzal, hogy elbúcsúzzam Terese–től. Korábban már megbeszéltük – nem állt szándékában velünk tartani. Limuzin várt a bejárat előtt. Néhány háztömbbel odébb egy parkolóházban kocsit cseréltünk.

– Tessék – mondta Win, és átnyújtott egy kis revolvert. Meglepetten néztem rá.

— Egy huszonkettes?

Win általában a nagyobb kaliberű fegyvereket kedvelte. Mint mondjuk a páncélököl vagy az aknavető.

— Az Egyesült Királyságban szigorúan tiltják a fegyverviselést.  – Bokára erősíthető pisztolytartó pántot nyomott a kezembe.  – Jobb, ha elrejted.

— Nálad is ilyen van?

— Isten ments! Valami nagyobbat szeretnél?

Nemet intettem a fejemmel. Felhúztam a bokámra a pántot. Kosárlabdázó koromat juttatta eszembe.

Megérkezvén a temetőbe arra számítottam, hogy sokkal hátborzongatóbbnak fogom találni a helyzetet, de nem így történt. Két férfi állt a sírgödörben; már majdnem végeztek. Mindketten tengerkék melegítőruhát viseltek, amiről Miaimiban élő Sophie nénikém színpompás kosztümjei jutottak eszembe. A munka oroszlánrészét még világosban elvégezték a kis sárga kotrógéppel, amely most a gödörtől nem messze pihent. A két sírásónak csak annyi dolga maradt, hogy az utolsó földrétegtől is megtisztítsa a koporsót, felnyissa a fedelét, apró mintát vegyen, mondjuk egy csontot, majd visszazárja, és ismét betemesse.

Na jó, mégis kezdtem kissé hátborzongatónak találni.

Közben eleredt az eső. Szótlanul bámultam a sírgödröt. Win szintúgy. Sötét volt, de a szemünk hozzászokott a homályhoz, ezért meg tudtuk különböztetni az árnyékokat. A két férfi lehajolt, szinte beleolvadtak a gödörbe.

— Azt mondtad, rájöttél valamire.

Bólintottam.

— A két férfi, aki követett. Héberül beszéltek, és ismerik a Krav Magát.

A Krav Maga izraeli harcművészet.

— És jók voltak – tette hozzá Win.

— Látod, hová akarok kilyukadni?

— Ügyes árnyék, jó harcos, nem ölt meg és héberül beszél.  – Win bólintott.  – Moszad.

— Így már érthető.

Káromkodás hallatszott a gödörből.

— Valami gond van? – kiáltott le Win.

— Lelakatolták ezt a szart – felelte egy hang. Zseblámpát kattintott. Megpillantottuk a koporsót. – Az Isten szerelmére, miért tesz ilyet valaki? A házamon nincs ilyen erős lakat. Már a sokadik kulcsot próbálom bele.

— Verjék le – mondta Win.

— Biztos benne?

— Ki tudná meg?

A két férfi felnevetett. Komor kacajuk pont olyan volt, mint. nos... mint két sírásóé.

— Igaza van – mondta egyikük.

Win ismét felém fordult.

— És mi köze Rick Collinsnak a Moszadhoz?

— Fogalmam sincs.

— És ugyan miért érdekelné az izraeli titkosszolgálatot egy tíz évvel ezelőtt történt autóbaleset?

— Megint csak fogalmam sincs.

Win elgondolkodott.

— Felhívom Zorrát – mondta. – Talán tud segíteni.

Zorra rendkívül veszélyes transzvesztita; korábban néhányszor már kisegített minket, és a nyolcvanas évek végén a Moszadnak dolgozott.

— Elképzelhető – bólintottam, majd némi gondolkodás után hozzátettem: – Tételezzük fel, hogy a fickó, akit fejbe csaptam az asztallal, szintén a Moszad tagja. Az sok mindent megmagyarázna.

— Többek között azt, hogy miért esik pánikba az Interpol, ha ki akarjuk deríteni a személyazonosságát – mondta Win.

— De ha ő a Moszad a tagja, akkor az a fickó is, akit lelőttem.

Win eltöprengett.

— Nincs elég információnk. Vegyük fel a kapcsolatot Zorrával, hátha kiderít valamit.

Fémes csattanások, feszegetés és erőlködés zaja hallatszott lentről. Végül egyikük felkiáltott:

— Megvan!

Lenéztünk. A zseblámpa fénye négy, a koporsó fedelét markoló kezet világított meg. Nagyokat nyögve erőlködtek. A koporsó átlagos méretűnek tűnt. Ez meglepett. Kisebbre számítottam, hiszen mégiscsak egy hétéves kislánynak készítették. Bár lehet, hogy éppen ezért: nem akarták még hátborzongatóbbá tenni az amúgy is tragikus eseményt. Ami azt illeti, engem sikerült átverniük – egy pillanatig sem gondoltam, hogy valóban egy hétéves kislány csontváza hever abban a faládában.

Nem akartam látni, mit találnak, ezért hátraléptem. Azért jöttem, hogy megbizonyosodjam, valóban a megfelelő sírból veszik a mintát. Nem kockáztathattunk, anélkül is éppen elég hihetetlen volt ez a történet. Nem szerettem volna, ha negatív eredmény esetén nekem szegezik a kérdést: „De honnan tudod, hogy a megfelelő sírt ásták ki?” vagy „Lehet, hogy csak azt mondták, és közben mégsem.” Minden bizonytalan tényezőt ki akartam zárni.

— Nyitva van – szólt föl az egyik sírásó.

Láttam, hogy Win előrehajol, és a gödörbe néz.

— Jézusom – suttogta a másik férfi odalent.

Aztán csönd.

— Mi az? – kérdeztem.

— Egy csontváz – felelte Win lefelé bámulva. – Kicsi. Valószínűleg gyereké.

Dermedten álltunk mindnyájan.

— Vegyenek belőle mintát – szólalt meg végül Win.

— Miféle mintát? – morogta az egyik pasas.

— Csontot. Vagy valami szövetet, ha találnak. Rakják azokba a nejlontasakokba.

Egy gyermek hevert a sírban. Azt hiszem, erre tényleg nem számítottam. Winre pillantottam.

— Lehetséges, hogy tévedtünk?

Win megvonta a vállát.

— A DNS nem hazudik.

— De ha nem Miriam Collins csontváza, akkor kié?

— Vannak más lehetőségek is – felelte Win.

— Úgymint?

— Megkértem az egyik emberemet, hogy nyomozzon kicsit. Nagyjából az autóbalesettel egy időben Brentwoodban eltűnt egy kislány. Biztosra vették, hogy az apja ölte meg, de sosem került elő a holttest. Az apa a mai napig szabadlábon van.

Eszembe jutott Win egyik korábbi megjegyzése.

— Igazad van, ne szaladjunk ennyire előre.

Win nem válaszolt.

Az egyik mocskos arcú sírásó felnyújtotta a műanyag tasakot.

— Nesztek! Sok szerencsét, és menjetek a pokolba!

Távoztunk Winnel; kezünkben egy gyermek törékeny csontja, kinek megzavartuk örök álmát.

20

Hajnali kettőkor értünk vissza a Claridge’sbe. Win azonnal elvonult, mondván „eljött a Mee időnk”. Beálltam a zuhany alá. Tusolás után bekukkantottam a minibárba, és széles vigyor terült szét az arcomon: dugig tele volt csokoládés Yoo–hoo–val. Ilyen az igazi jó barát.

Azonnal legurítottam egyet, és vártam, hogy a cukor szétáradjon az ereimben. Bekapcsoltam a tévét, és szörfözni kezdtem a csatornák között, mert az igazi férfiak így szokták. A tavalyi évad amerikai sorozatai mentek. Terese szobájának ajtaja csukva volt, de valami azt súgta, nem alszik. Nagy levegőt vettem.

Az óra hajnali kettőt mutatott. Akkor New Yorkban este nyolc van. Az arizonai Scottsdale–ben pedig délután öt.

A telefonomra pillantottam. Eszembe jutott Ali, Erin és Jack Arizonában. Nem sokat tudtam Arizonáról. Ott sivatag van, nem? Ki akar a sivatagban élni?

Feltárcsáztam Ali számát. A harmadik csörgés után vette föl.

— Halló? – szólt bele bizalmatlanul.

— Szia, én vagyok az – mondtam.

— Nem írta ki a számodat.

— Új telefonom van, de a számom a régi.

Csönd.

— Hol vagy? – kérdezte aztán Ali.

— Londonban.

— Mármint Angliában?

— Igen.

Zajt hallottam a háttérből. Jack hangját véltem felismerni.

— Egy pillanat, kicsim, éppen telefonálok. – Feltűnt, hogy nem árulta el, kivel beszél. – Nem is tudtam, hogy elutaztál – mondta.

— Felhívott egy régi barátom. Bajba került, és ...

— Nő? szakított félbe.

Elhallgattam.

— Igen.

— Hát ez nem tartott sokáig – mondta.

Már nyitottam a számat, hogy rávágjam: „Ez nem az, aminek gondolod.’’, de még időben meggondoltam magam.

— Tíz éve ismerjük egymást.

— Értem. Szóval hirtelen elugrottál Londonba meglátogatni egy régi barátot?

Csönd. Azután ismét Jack szólalt meg a háttérben, megkérdez te, hogy ki az. Hangja felszállt a sivatag mélyéről, keresztülszáguldott az észak– amerikai kontinensen, átkelt az Atlanti–óceánon, és összeszorította a szívemet.

— Mennem kell, Myron. Akartál valamit?

Jó kérdés. Talán igen, de most nem volt megfelelő a pillanat.

— Azt hiszem, nem – feleltem.

Szó nélkül lerakta. Hosszú másodpercekig bámultam a telefont, mire szép lassan eljutott a tudatomig: Ali szakított velem. A napnál is világosabbá tette két nappal ezelőtt, nem? És egyáltalán, mi a fenét akartam elérni ezzel az átkozott telefonhívással?

Miért hívtam föl?

Mert utálom az elvarratlan szálakat? Mert mindig helyesen akarok cselekedni, bármit jelentsen is az?

Lassan visszakúszott a verekedés okozta fájdalom. Felállva próbáltam ellazítani az izmaimat. Terese szobájára pillantottam. Csukva volt. Lábujjhegyen odaosontam, résnyire nyitottam az ajtót, és belestem. Égett a villany. A fülemet hegyeztem, hátha meghallom a szuszogását. Semmi hang. Visszahátráltam, és már– már behúztam magam mögött az ajtót, amikor megszólalt:

— Ne menj el, kérlek.

Megtorpantam.

— Próbálj aludni – mondtam.

— Kérlek.

Szívügyekben mindig igyekeztem körültekintően viselkedni. Őszinte voltam, sosem alakoskodtam. Azt az egy esetet leszámítva tíz évvel ezelőtt a szigeten, mindig gondoltam a következményekre.

— Ne menj el – kérte újra.

Nem mentem el.

A csókja először magához rántott, majd elengedett. Sosem éreztem még ilyet: mozdulatlanná dermedtem, a szívem vadul zakatolt a mellkasomban, a vérem a fülemben dobolt, a térdem megbicsaklott, a lábujjaim görcsbe rándultak – boldogan adtam át magam az élvezetnek.

Mosolyogtunk aznap éjjel. És sírtunk. Megcsókoltam gyönyörű meztelen vállát. És reggelre ismét eltűnt.

***

De csak az ágyból.

A nappaliban kávézott, amikor felébredtem. Elhúzta a függönyt. A kelő nap sugarai aranysárga fénybe öltöztették az arcát. A szállodai frottírköntös kicsit szétnyílt rajta, éppen csak sejtetve, ami mögötte van. Azt hiszem, még soha életemben nem volt részem ilyen gyönyörű látványban.

Terese rám nézett, és elmosolyodott.

— Szia – üdvözöltem.

— Elég az udvarlásból. Már sikerült ágyba vinned.

— A fenébe, pedig egész éjjel ezen törtem a fejem.

— Nekem máshogy rémlik. Kávét?

— Igen, kérek.

Töltött nekem. Óvatosan ültem mellé. Most éreztem csak igazán a verekedés közben szerzett sérüléseket. Felszisszentem, és a fájdalomcsillapítóra gondoltam, amit az orvos hagyott itt. Majd később. Előbb hadd igyam meg nyugodtan a kávémat ennek a csodálatos nőnek a társaságában.

— Mennyország – mondta Terese.

— Igen.

— Bárcsak örökre itt maradhatnánk!

— Nem hiszem, hogy sokáig tudnám fizetni ezt a lakosztályt.

Elmosolyodott. Kinyújtotta a kezét, és megfogta az enyémet.

— Akarsz hallani valami borzalmasat?

— Ne kímélj.

— Egy részem azt akarja, hogy felejtsük el ezt az egészet, és szökjünk el együtt.

Nagyon is értettem, miről beszél.

— Annyiszor álmodtam egy második lehetőségről. És most, amikor talán eljött, egyfolytában attól félek, hogy beleroppanok.

A szemembe nézett.

— Mit gondolsz?

— Nem hagyom, hogy beleroppanj – mondtam.

— Azt hiszed, képes vagy megakadályozni? – kérdezte szomorú mosollyal.

Igaza volt; de néha hajlamos vagyok ostoba kijelentéseket tenni.

— És most mi a terved?

— Ki akarom deríteni, mi történt valójában aznap éjjel – válaszolta.

— Rendben.

— Nem kötelező segítened – tette hozzá.

— Ha megfeledkezünk az éjszaka történtekről, akkor valóban nem. Elmosolyodott.

— Szóval mi a következő lépés?  – kérdeztem.

— Éppen most beszéltem Karennel. Azt mondtam neki, ideje tisztáznunk néhány dolgot.

— Mit válaszolt?

— Nem tiltakozott. Egy óra múlva találkozunk.

— Akarod, hogy én is veled menjek?

Megrázta a fejét.

— Ezúttal jobb, ha csak mi ketten leszünk.

— Oké.

Szótlanul ültünk, kávéztunk, egyikünknek sem akaródzott beszélni vagy megmozdulni.

Végül Terese törte meg a csöndet.

— Egyikünknek mondania kellene valami olyasmit, hogy „Ami az éjszakát illeti...”

— Meghagyom neked.

— Észbontóan jó volt.

Elmosolyodtam.

– Igen. Tudtam, hogy jobb, ha rád bízom.

Felállt. Megbabonázva néztem. Csak a köntös volt rajta. Hölgyeim, lelejtsék el a csipkéket, a Victoria’s Secret szexi fehérneműit, a tangákat, a selyemharisnyákat és a miniszoknyákat. Semmi mást nem kérek, csak egy gyönyörű nőt szállodai frottírköntösben a hét minden napjára.

– Letusolok – mondta.

– Ezt vegyem meghívásnak?

– Ne.

Csalódott pillantást vetettem rá.

– Nincs annyi időnk.

– Gyors is tudok lenni – alkudoztam.

– Tudom. De az mindig a minőség rovására megy.

– Ez fájt.

Lehajolt, és gyengéden szájon csókolt.

– Köszönöm  – mondta.

Már a nyelvemen volt a frappáns riposzt – „meséld el a barátnőidnek is” vagy „íme egy újabb elégedett vásárló” – , de az utolsó pillanatban meggondoltam magam. Volt valami a hangjában, amitől elszorult a torkom. Megszorítottam a kezét, aztán szótlanul néztem, ahogy eltűnik a fürdőszoba ajtaja mögött.

21

Winnek elég volt egyetlen pillantást vetnie rám, hogy megállapítsa, mi történt az éjjel.

– Na végre – mondta.

Nem álltam le vitatkozni. Mi értelme lett volna?

– Igen – bólintottam.

– A részleteket.

– Egy úriember soha nem dicsekszik, ha hódít.

Csalódott kifejezés ült az arcára.

– Tudod, hogy imádom a részleteket.

– Te meg tudod, hogy soha nem árulom el őket.

– Régen engedted, hogy meglesselek. Amikor az egyetemen Emilyvel jártál, hagytad, hogy az ablakból figyeljelek titeket.

– Én máshogy emlékszem. Az engedélyem nélkül leskelődtél. K amikor megjavítottam a redőnyt, te újra elrontottad. Tudod, hogy perverz vagy?

– Vannak, akik örülnének, hogy a barátjuk ennyire szívén viseli a sorsukat.

– De a többség azt mondaná, hogy perverz vagy.

Win megvonta a vállát.

– A hibáimmal együtt szeressenek.

– És most hogyan tovább?

– Gondolom, este újra megtornáztatnak minket.

– Nem úgy értettem. Mi legyen a következő lépés?

– Eszembe jutott valami – mondta Win.

– Hallgatlak.

– Talán sokkal egyszerűbb a magyarázata annak, hogy a halott lány vére hogyan került a gyilkosság színhelyére. Ha jól emlékszem, ez az Angyali Menedék Alapítvány őssejtkutatással is foglalkozik, igaz?

– Bizonyos értelemben igen. Határozottan ellenzik.

– És azt is tudjuk, hogy Rick Collins nemrég jött rá, hogy feltehetően Huntington– kórban szenved. Az apja révén ötven százalék esélye volt rá.

– Igen.

– Manapság szokás eltenni az újszülöttek köldökzsinórvérét. Lefagyasztják, hátha a jövőben szükség lesz rá. Tele van őssejtekkel, és egyszer talán megmentheti a gyerek, vagy akár a szülő életét. Talán Rick Collins is eltetette a lánya születésekor. És amikor rájött, hogy Huntington– kórban szenved, úgy döntött, felhasználja.

– Őssejttel nem lehet gyógyítani a Huntingtont.

– Egyelőre még nem.

– Szóval az elméleted szerint nála volt a lefagyasztott köldökzsinóréi, amikor meggyilkolták, és aztán... kiolvadt?

Win vállat vont.

– Mennyivel valószerűtlenebb ez, minthogy Miriam Collins egész idő alatt életben volt?

– És a szőke hajszálak?

– Rengeteg szőke nő van a világon. A felvételen szereplő fiatal nő is ak egy közülük.

Elgondolkodtam.

– Ebből még mindig nem derül ki, ki ölte meg Rick Collinst.

– Való igaz.

– Valami azt súgja, hogy minden az autóbalesettel kezdődött tíz évvel ezelőtt. Tudjuk, hogy Nigel Manderson hazudik.

– Így van – bólintott Win.

– És Karen Tower is titkol valamit.

– Mi a helyzet Mario barátunkkal?

– Mire gondolsz?

– Ő is titkol valamit?

– Talán – feleltem némi töprengés után. – Nemsokára találkozom vele, azt ígérte, átnézi Rick jegyzeteit. Megpróbálom kiszedni belőle, mennyit tud.

– És akkor az izraeliekről még nem is beszéltünk; a feltételezett Moszad– ügynökökről. Felhívtam Zorrát. Azt mondta, utánakérdez.

– Helyes.

– És végül, de nem utolsósorban ott van az a párizsi incidens, illetve a fénykép, amely megszólaltatta a vészcsengőt az Interpol legfelső köreiben.

– Jól alakult a látogatásod az Interpolnál?

– Feltették a kérdéseiket, én pedig elmondtam a történetemet.

– Egyvalamit nem értek. Engem miért nem vittek még be? – kérdeztem.

Win elmosolyodott.

– Szerintem te is tudod.

– Követnek.

– Helyes válasz – bólintott.

– Látod őket?

– Fekete autó jobbra a sarkon.

– Valószínűleg a Moszad is a nyomomban van.

– A népszerűség átka.

– Biztos azért, mert jó hallgatóság vagyok. Az emberek szertik kiönteni a szívüket.

– Tagadhatatlan.

– És szellemes is vagyok  – folytattam.

– Ráadásul a parkett ördöge. Mi a terved az árnyékokkal?

– Szeretném lerázni őket a mai napra.

– Nem probléma.

***

– Lerázni egy minket követő árnyékot viszonylag egyszerű. Win elsötétített ablakú autót rendelt. Behajtottunk egy több kijárattal rendelkező mélygarázsba. Az autó elment. Megjelent helyette két másik. Win beszállt az egyikbe, én a másikba.

– Terese Karennél volt. Én Mario Contuzzihoz igyekeztem.

Húsz perccel később Contuzzi lakása előtt álltam a lépcsőházban, és a csengőt nyomtam. Semmi válasz. Megnéztem, mennyi az idő. Öt perccel a megbeszélt időpont előtt érkeztem. Az ügyön gondolkodtam. Még mindig nem értettem, miért bolydult fel az Interpol attól a fényképtől.

Ki a fene lehet az, aki fegyvert fogott rám Párizsban?

Hirtelen eszembe jutott, hogy talán túl bonyolult módon akartam kideríteni a személyazonosságát. Pedig sokkal logikusabb lett volna, ha a legegyszerűbb utat választom.

Felhívtam Berleand irodai számát.

A második csörgésre felvették, és valaki franciául szólt bele.

– Berleand századossal szeretnék beszélni.

– Szabadságon van. Miben segíthetek?

Szabadságon? Megpróbáltam elképzelni Berleand– t, amint a cannes– i tengerparton sütteti a hasát, de nem sikerült.

– Mindenképpen beszélnem kellene vele.

– Megkérdezhetem, ki keresi?

Nem lett volna értelme titkolni.

– Myron Bolitar.

– Sajnálom. Berleand százados szabadságon van.

– Átadna neki egy üzenetet? Mondja meg neki, hogy sürgősen hívja fel Myron Bolitart.

– Tartsa, kérem.

Tartottam.

Két perccel később egy másik  – barátságtalan és egyértelműen amerikai  – hang szólt a telefonba.

– Segíthetek?

– Nem hinném. Berleand századossal szeretnék beszélni.

– Velem is beszélhet, Mr. Bolitar.

– De maga egyáltalán nem tűnik olyan kedvesnek – feleltem.

– Nem is vagyok az. Biztosan büszke magára, amiért lerázta az embereimet, de ez egyáltalán nem vicces.

– Kicsoda maga?

– Szólítson Jones különleges ügynöknek.

– Szólíthatnám inkább Jones szuperkülönleges ügynöknek? Hol van Berleand?

– Berleand százados szabadságon van.

– Mióta?

– Mióta megszegte a szabályzatot, és elküldte magának azt a fényképet. Tőle kapta, igaz?

Haboztam.

– Nem – mondtam végül.

– Ja, persze. Hol van most, Bolitar?

Contuzzi lakásában megcsörrent a telefon. Egyszer, kétszer, háromszor.

– Bolitar?

Hat csörgés után elhallgatott.

– Tudjuk, hogy Londonban tartózkodik. Hol van?

Leraktam, és közelebb léptem a bejárati ajtóhoz. A telefoncsörgés alapján a vonalas készülékre tippeltem – a mobiloknak általában valamilyen dallam a csengőhangja. Hmm. Az ajtóra helyeztem a tenyerem. Vastag, masszív darab volt. Rászorítottam a fülem, kikerestem Mario mobilszámát a telefonkönyvből, és megnyomtam a hívásindítás gomb ját. Néhány másodperc múlva létrejött a kapcsolat.

Amikor halkan felcsendült Mario mobiljának muzsikája – a vonalas telefon hangosan csörgött; ez nem – , jeges rémület markolt belém. Lehet, hogy ostobaság, de manapság az emberek többsége már a legkisebb távolságot sem teszi meg a telefonja nélkül, még a vécébe is magával viszi az elmaradhatatlan készüléket, nehogy lemaradjon valamiről. Annak az esélye, hogy egy tévécsatorna munkatársa a mobiltelefonját otthon hagyva menjen az irodájába, gyakorlatilag a nullával volt egyenlő.

– Mario? – kiáltottam.

Dörömbölni kezdtem az ajtón.

– Mario?

Természetesen nem számítottam válaszra. Ismét az ajtóra szorítottam a fülem, és tovább hallgatóztam, hátha meghallok... mit is?... talán egy nyögést. Kiáltást. Valamit.

Semmi.

Végiggondoltam a lehetőségeket. Nem sok választásom maradt. Hátraléptem, felemeltem a lábam, és belerúgtam az ajtóba. Meg se moccant.

– Ne fáradjon, acélbetétes. Ezt nem tudja berúgni.

Megfordultam a hangra. Fekete bőrmellényes férfit pillantottam meg. A mellény alatt semmit nem viselt annak ellenére, hogy nem büszkélkedhetett mutogatásra érdemes izomzattal. Felsőtestét a legnagyobb jóindulattal is csak csenevésznek lehetett volna nevezni. Orrából karika lógott. Kopaszodott, de kevés haját középen feltornyozva hordta. Ötvenesnek tippeltem. Úgy festett, mint aki 1979– ben elugrott egy melegbárba, és most ért haza.

– Ismeri Contuzziékat? – kérdeztem.

A férfi elmosolyodott. Felkészültem az újabb sokkoló látványra, de teste többi részével ellenétben a fogsora ragyogóan fehér és egészséges volt.

– Áh, maga amerikai.

– Igen.

– Mario barátja?

Nem láttam értelmét, hogy hosszú magyarázkodásba bocsátkozzam.

– Igen.

– Mit mondhatnék? Általában csendesek, de most elutazott a felesége, és tudja, hogy van ez: nincs itthon a macska, cincognak az egerek.

– Ezt meg hogy érti?

– Volt nála egy lány. Szerintem hivatásos, ha érti, mire gondolok. Túl hangosan szólt a zene. Ráadásul borzalmas volt. Az Eagles! Istenem, maguk amerikaiak! Igazán szégyellhetnék magukat.

– Meséljen a lányról!

– Miért?

Erre most nem volt időm. Elővettem a pisztolyom. Nem fogtam rá. Csak megmutattam.

– Az amerikai rendőrségtől vagyok – mondtam. – Aggódom Marióért, félek, hogy nagy veszélyben van.

Lehet, hogy a fegyver látványa vagy a szavaim felzaklatták ezt a Billy Idol– imitátort, de nem mutatta. Megrántotta csapott vállát.

– Mit mondhatnék? Fiatal, szőke, nem néztem meg jobban. Pont akkor szállt ki a liftből, amikor indultam.

Fiatal, szőke. Felgyorsult a pulzusom.

– Be kell jutnom a lakásba.

– Ezt hiába rugdalja, cimbora. Eltörik a lába.

A pisztoly csövét a zárra irányítottam.

– Hé, lassan a testtel! Maga szerint tényleg veszélyben van?

– Igen.

Felsóhajtott.

Az ajtó fölött van a pótkulcs. A szemöldökfán. Végighúztam a kezem a keskeny peremen. Valóban ott volt a kulcs. Bedugtam a zárba. Billy Idol közelebb lépett hozzám. Áporodott füstszag csapott meg: mintha hamutálban tisztálkodott volna. Kinyitottam az ajtót, és benyomultam. Billy Idol szorosan a nyomomban. Két lépés után mindkettőnknek földbe gyökerezett a lába.

– Uramisten...

Szótlanul meredtem az elénk táruló látványra. Képtelen voltam megmozdulni. Mario lábfejét láttam meg először. Szigetelőszalaggal a dohányzóasztalhoz erősítették. Az etetőszéket és a többi gyerekjátékot a falhoz tolták. Eltűnődtem, vajon Mario vetett– e rájuk egy pillantást élete utolsó másodperceiben.

A két lábfeje csupasz volt. Fúrógép hevert mellettük. Lábujjain és két sarkán apró, vörösesbarna lyukak sötétlettek. Tudtam, hogy azokat a lyukakat a fúrógép okozta. Minden erőmre szükségem volt, hogy közelebb tudjak lépni. Máshol is voltak lyukak a testén. A térdkalácsán. A bordáin. Tekintetem lassan az arcára vándorolt. Lyukak sötétlettek az orra alatt, az arccsontján, a szájában és az állán is. Mario felakadt szemekkel bámult rám. Borzalmas kínok között halt meg.

– Uramisten...  – suttogta újra Billy Idol.

– Mikor hallotta a hangos zenét?

– He?

Nem volt erőm elismételni, de szerencsére felfogta, mit kérdezek.

– Hajnali ötkor.

Megkínozták. A hangos zene azért kellett, hogy elnyomja az üvöltését. Semmihez nem akartam hozzáérni, de a vér viszonylag frissnek látszott. Piszkosfehér csontpor borította a padlót. Ismét a fúróra pillantottam. Berregő hangjára és a sikolyokra gondoltam, ahogy áthatol húson, porcogón, és a csontba mélyed.

Hirtelen eszembe jutott Terese és az alig néhány háztömbnyire élő Karen.

Futva indultam az ajtó felé.

– Hívja a rendőrséget!  – kiáltottam hátra a vállam fölött.

– Várjon, hová megy?

– Nem volt időm magyarázkodni. Zsebre vágtam a fegyvert, előrángattam a telefonomat, és futás közben tárcsáztam Terese mobilját. Egy csörgés. Kettő. Három. A szívem vadul zakatolt. Gyors egymásutánban többször megnyomtam a lift hívógombját. A negyedik csörgés után kinéztem az egyik ablakon az utcára, és hirtelen megláttam. Engem nézett.

– A szőke lány a furgonból.

Amikor rájött, hogy észrevettem, sarkon fordult, és futásnak eredt. Nem tudtam jobban megnézni. Csak egy pillanatra láttam, mégis biztos voltam benne, hogy ő az. Ugyanaz a lány, akit Párizsban láttam.

Mi a franc folyik itt?

Lázasan járt az agyam. A lépcsőt kerestem a tekintetemmel, de abban a pillanatban megérkezett a lift. Beszálltam, és megnyomtam a földszint gombját.

Bekapcsolt Terese hangpostája.

Ez rosszat jelentett. Tudtam, hogy Karennél kell lennie. Karen háza a közelben volt, lehetetlen, hogy éppen ott ne legyen térerő. Akármilyen elmélyülten beszélgetnek, Terese akkor sem tenne olyat, hogy nem veszi föl; tudja, hogy csak vészhelyzetben hívom.

A fenébe, most mi legyen?

A fúrógépre gondoltam. Aztán Terese– re. Mario Contuzzi eltorzult arcára. A szőke lányra. Egyre gyorsabban kavarogtak a képek a fejemben, miközben a lift megállt, és hangos csilingeléssel kinyílt az ajtaja.

Milyen messze lehetek Karen házától?

Két háztömbnyire.

Futásnak eredtem, és közben megnyomtam a gyorshívó gombját. Win azonnal fölvette, de ezúttal esélyt sem hagytam neki, hogy beleszóljon.

– Karenhez tartok. Mario meghalt. Terese nem veszi föl.

– Tíz perc, és ott vagyok – felelte.

Amint leraktam, megszólalt a telefon a kezemben. Futás közben a kijelzőjére pillantottam, hogy ki lehet az. Megtorpantam.

Terese.

Megnyomtam a hívásfogadást, és a fülemhez emeltem a készüléket.

– Terese?

Semmi válasz.

– Terese?

És akkor meghallottam egy fúrógép hátborzongató berregését.

Az adrenalinlökettől elakadt a lélegzetem. Behunytam a szemem, de csak egy pillanatra. Nem volt vesztegetni való időm. A lábam remegett, de rohantam tovább.

A berregés abbamaradt, és férfihang szólalt meg a vonal túlsó végén:

– Édes a bosszú, nemdebár?

Azonnal felismertem előkelő kiejtését. Ugyanaz a hanghordozás, mint Párizsban: „Figyeljen rám, különben agyonlövöm... ”

A férfi, akire ráborítottam az asztalt. A férfi a fényképen.

A kapcsolat megszakadt.

Előkaptam a fegyverem, és így rohantam tovább: egyik kezemben pisztollyal, másikban telefonnal. Különös dolog a félelem. Fantasztikus teljesítményt hoz elő az emberből – ki ne hallotta volna az autót felemelő nő történetét, aki a kisbabáját akarta kiszabadítani – , ugyanakkor képes megbénítani is: lelassítja a testet és az elmét, még a levegővételt is megnehezíti. A futás egyszerre kínszenvedéssé válik, mintha derékig érő hóban próbálnék előrejutni. A rettegés lyukat égetett a mellkasomba; tudtam, hogy le kell higgadnom.

A sarkon befordulva megpillantottam Karen házát.

A szőke lány az ajtóban állt.

Amikor meglátott, eltűnt a házban. Egyértelmű csapda volt, de nem maradt választásom. A hívás Terese telefonjáról  – a fúrógép borzalmas berregése  – a fülemben csengett. A kopasz férfinak pontosan ez volt a célja. Mit is mondott Win? Tíz perc. Valószínűleg már csak hat vagy hét.

Várjak? Képes vagyok tétlenül várakozni, míg ideér?

Lehajoltam, és közelebb lopakodtam a házhoz. Ismét megnyomtam a gyorshívót.

– Öt perc  – szólt bele Win.

Kinyomtam.

A szőke lány a házban volt. Nem tudhattam, ki más lehet még vele, és kintről a helyzetet sem tudtam felmérni. Öt perc. Ki kell várnom. Ez lesz életem leghosszabb öt perce, de akkor is türelmesnek és fegyelmezettnek kell maradnom ahelyett, hogy pánikba esnék. Az egyik ablak alá kuporodva hallgatóztam. Semmi. Se sikolyok, se fúrógépberregés. Nem tudtam eldönteni, hogy ez jót jelent– e, vagy esetleg azt, hogy későn érkeztem.

Hátam a téglafalnak vetettem. Az ablak a fejem fölött. Próbáltam felidézni a ház elrendezését. Ez a nappali ablaka. Oké, és akkor mi van? Semmi. Vártam. A tenyerembe simuló pisztoly súlya megnyugtatott. Jó céllövő voltam, bár nem annyira, mint a mesterlövészek. Ahhoz rengeteg gyakorlásra van szükség. De tudtam, hogy a mellkas közepére kell céloznom, és minél közelebbről.

Mi legyen?

Nyugalom. Várd meg Wint! Ő tudja, mit kell ilyenkor tenni.

„Édes a bosszú, nemdebár?”

Az az iskolázott kiejtés, az a nyugodt hanghordozás. Mario és azok az átkozott lyukak – az elképzelhetetlen fájdalom, miközben ezt a hangot hallja. Mennyi ideig tarthatott? Mennyi ideig kínozhatták? Vajon a végén megváltásként tekintett a halálra, vagy küzdött ellene?

Szirénák harsantak a távolban. Valószínűleg a Mario lakásához igyekvő rendőrök.

Egy ideje nem hordok karórát, ezért a telefonomon néztem meg, mennyi az idő. Ha Win jól saccolt  – általában nem tévedett  – , akkor még három perc volt az érkezéséig. Mit tegyek?

A pisztoly.

Eltűnődtem, vajon a szőke lány látta– e a fegyveremet. Nem tartottam valószínűnek. Mint arra Win rámutatott, az Egyesült Királyságban ritkaságnak számítanak a lőfegyverek. Bárki is van odabent, valószínűleg fegyvertelennek gondol. Némi tanakodás után visszadugtam a pisztolyt a bokámra erősített tartóba.

Három perc.

Megcsörrent a telefonom. A kijelző szerint ismét Terese mobiljáról hívtak. Bizonytalanul szóltam bele:

– Halló?

– Tudjuk, hogy odakint van – mondta az iskolázott hang. – Tíz másodpercet kap, hogy feltartott kézzel besétáljon az ajtón, különben fejbe lövöm valamelyik hölgyet. Egy, kettő...

– Jövök.

– Három, négy...

Nem hagyott választást. Felugrottam, és futva az ajtó felé indultam.

– Öt, hat, hét...

– Ne bántsa őket, már majdnem ott vagyok!

Ne bántsa őket. No hiszen... De mi mást mondhattam volna?

Elfordítottam az ajtó gombját. Nem volt bezárva. Az ajtó kinyílt. Beléptem.

– Azt mondtam, feltartott kézzel – mondta a jól ismert hang.

A levegőbe emeltem a kezem. A kopasz férfi a szoba túlsó végében állt, velem szemben. Arcán fehér kötés. Két szeme körül fekete monokli – a törött orr jellemző velejárója. Más körülmények között talán elégtételt éreztem volna, de most fegyvert szegezett rám. Ráadásul Terese és Karen hátrakötött kézzel térdelt előtte. Első ránézésre mindketten sértetlennek tűntek.

Körülnéztem. Jobbra és balra egy– egy férfi állt a két oldalamon fegyverrel a kézben, és egyenesen a fejemre céloztak.

A szőke lányt sehol sem láttam.

Mozdulatlanul álltam feltartott kézzel, igyekeztem minél ártalmatlanabbnak tűnni. Win már nem lehet messze. Talán egy perc, esetleg kettő. Húznom kell az időt. Párizsi támadóm szemébe néztem. Nyugodt hangon szólaltam meg:

– Nézze, beszéljük meg, rendben? Semmi szükség rá, hogy...

A férfi Karen Tower fejéhez szorította a fegyvert, elmosolyodott, és meghúzta a ravaszt.

Fülsiketítő dörrenés hallatszott, vér fröccsent, és egy pillanatra minden mozdulatlanná dermedt; aztán Karen teste elmetszett zsinórú marionettbábuként rogyott a padlóra. Terese felsikoltott. Talán én is. A férfi Terese felé fordította a fegyver csövét.

IstenemIstenemIstenem...

– Ne!

Az ösztöneim vezéreltek, egyetlen mantra ismétlődött a fejemben: megmenteni Terese– t, megmenteni Terese– t... Szó szerint fejest ugrottam előre, mint egy úszómedencébe. A két mellettem álló pasas elsütötte a fegyverét, de a golyók cél tévesztettek, mert elkövették a klasszikus hibát, hogy a fejemre céloztak; minden lövésük fölé ment. A szemem sarkából láttam, hogy Terese próbál félrehúzódni a mögötte álló fickó fegyvere elől.

Gyorsan, gyorsan!

Egyszerre többfelé kellett koncentrálnom: elkerülni a golyókat, keresztülvágni a szobán, előhúzni a bokámra erősített fegyvert, kinyírni a rohadékot. Tudtam, hogy az lenne a legokosabb, ha cikcakkban haladnék, de nem volt rá idő. Megmenteni Terese–t  – egyre csak ez zakatolt a fejemben. Le kell terítenem a pasast, mielőtt újra meghúzhatná a ravaszt.

Felüvöltöttem, nem a félelemtől vagy a fájdalomtól, hanem azért, hogy magamra vonjam a figyelmét  – hátha sikerül fél másodpercre eltérítenem a céljától, és nem lő.

Már csak néhány méter választott el tőle.

Az idő lelassult. Alig egy másodperc telt el Karen halála óta, talán kettő. Több semmiképpen. Nem volt időm terveket kovácsolni, azt tettem, amit az ösztöneim súgtak. Még két lépés, és elkapom.

De elkéstem. Hirtelen tisztán láttam. Bármennyire igyekeztem is, nem érhettem oda. Túl messze voltam.

A férfi ismét meghúzta a ravaszt.

Újabb lövés dörrent. Terese a földre zuhant.

Üvöltésem mélyről jövő panaszos vonyítássá torzult. Mintha kitépték volna a szívemet a mellkasomból. De nem álltam meg, akkor sem, amikor a pasas felemelte a fegyvert, és célba vett vele. Félelmem megszűnt  – ősi, elemi gyűlölet költözött a helyére. Az utolsó pillanatban lebuktam a pisztoly elől, és derékmagasságban vetődtem rá. Újra meghúzta a ravaszt, de a golyó elkerült. Ledöntöttem a lábáról, és a falnak csapódtunk. Estében a pisztoly markolatával a hátamra sújtott. Egy másik világban, másik valóságban talán fájt volna, most azonban annyit sem éreztem, mint szúnyogcsípésnél. Túljutottam a fájdalmon, semmi sem állíthatott meg. Jókora puffanással értünk földet. Elengedtem a derekát, és a bokámra erősített pisztolyért nyúltam.

Hiba volt.

Semmi másra nem tudtam gondolni, csak arra, hogy kinyírjam ezt a patkányt, és közben megfeledkeztem a két másik fegyveresről. A jobbomon álló férfi a mellkasomra célozva rohant felém. Oldalra ugrottam, de ismét elkéstem.

Eltalált.

Kínzó fájdalom. Szó szerint éreztem, hogy a forró lövedék a testembe hatol, és hanyatt lök. A fickó ismét célba vett, de ekkor újabb lövés dörrent. A golyó a tarkóján érte, és olyan erővel csapódott a nyakába, hogy kis híján lefejezte. A földre zuhanó holttest mögé pillantottam, de anélkül is tudtam.

Win megérkezett.

A másik, aki a balomon állt, megpördült, de már csak annyit látott, hogy a felé forduló Win meghúzza a ravaszt. A szeme közé kapta a golyót, a feje gyakorlatilag szétrobbant. Terese– re néztem. Mozdulatlanul hevert. A törött orrú férfi, aki lelőtte, futásnak eredt, és a szalonba rohant. További lövéseket hallottam. Valaki azt kiáltotta, hogy senki se mozduljon. Nem törődtem vele. Valahogy sikerült talpra állnom, és a szalon felé igyekeztem. Ömlött belőlem a vér. Nem tudtam pontosan megállapítani, de valahol a hasamon talált el.

Tántorogva léptem be a szalon ajtaján. Ne állj meg, mondtam magamnak. Kapd el a rohadékot, és nyírd ki! Az ablaknál értem utol. A fájdalomtól már valószínűleg delíriumban vetettem rá magam, és elkaptam a lábát. Megpróbált lerúgni magáról; nem hagytam magam. A földre rántottam.

Birkóztunk, de dühöm megsokszorozta az erőmet, esélye sem volt ellenem. Hüvelykujjam a szemébe böktem, aztán elkaptam a torkát, és szorítottam. Éreztem, hogy pánikba esik. Az arcomat és a nyakamat csépelte, de kitartottam.

– Ne mozduljon! Engedje el!

Távoli hangok. Lábdobogás. Azt sem tudtam eldönteni, valóban hal– lom– e őket, vagy csak képzelődöm. Talán a szélzúgás. Vagy valami hallucináció. Bár a kiejtése mintha amerikai lett volna. Ismerősnek tűnt.

Szorítottam.

– Azt mondtam, ne mozduljon! Engedje el! Most!

Körbevettek. Hatan, nyolcán, talán még többen. Többségüknél fegyver volt.

A gyilkos szemébe néztem. Mintha gúnyos fény csillant volna benne. Fogásom gyengült. Nem tudtam eldönteni, hogy a parancsoknak engedelmeskedem– e öntudatlanul, vagy a golyó ütötte seb miatt fogy az erőm. Kezem lecsúszott a nyakáról. A gyilkos köhögve kapott a torkához.

Aztán felemelte a fegyverét.

Ahogy reméltem.

Kirántottam a 22– est a bokámra erősített pántból, bal kézzel pedig elkaptam a csuklóját.

– Ne! – kiáltotta az ismerős amerikai hang.

Nem érdekelt, hogy lelőnek– e vagy sem. Fél kézzel továbbra is a csuklóját szorítva az álla alá nyomtam a fegyvert, és elsütöttem. Ragacsos nedvesség csapódott az arcomba. Elejtettem a pisztolyt, és a mozdulatlan holttestre zuhantam.

A körülöttem állók rám vetették magukat. Sokan voltak. Most, hogy bevégeztem, amit akartam, erőm utolsó morzsái is elhagytak. Hagytam, hogy a földre szorítsanak és megbilincseljenek. Nem ellenkeztem. Befejeztem a harcot. A hátamra fordítottak. Oldalra csavartam a fejem, és a mozdulatlan Terese– re pillantottam. Soha életemben nem éreztem még ilyen végtelen, mindent elnyelő fájdalmat.

Terese szeme csukva volt, és néhány másodperc múlva az enyém is lecsukódott.

MÁSODIK RÉSZ

22

Szomjúság.

Száraz a nyelvem. Nem tudom kinyitni a szemem. Vagy talán mégis. Vaksötét.

Motorzúgás. Valaki megáll fölöttem.

– Terese...

Hangosan akarom mondani, de nem tudom, hogy sikerül– e. Hangok.

Nagyon távolinak tűnnek. Egyetlen szót sem értek. Értelmetlen hangok, semmi több. Valaki egyre dühösebb. Közelebbről. Hangosabban. Már a fülembe kiabál.

Kinyitom a szemem. Vakító fehérség.

A hang ugyanazt ismételgeti újra meg újra.

Valami olyasmit, hogy „Al–szabr val–szaif”.

Nem értem. Halandzsa. Vagy valami idegen nyelv. Nem tudom.

– Al–szabr val–szaif.

Valaki a fülembe kiabál. Osszeszorítom a szemem. Azt akarom, hogy hagyja abba.

– Al–szabr val–szaif.

Dühösen ismételgeti ugyanazt. Könyörgőre fogom.

– Nem érti  – szólal meg valaki.

Csönd.

Fájdalom.

– Terese... – mondom újra.

Semmi válasz.

Hol vagyok?

Hangot hallok, de nem értem, mit mond.

Egyedül vagyok, elszigetelve. A földön fekszem. Azt hiszem, reszketek.

– Hadd magyarázzam el a helyzetet.

Képtelen vagyok megmozdulni. Próbálom nyitni a számat, de nem megy. Kinyitom a szemem. Homályos foltok. Mintha vastag, ragacsos pókhálóba csomagolták volna a fejemet. Megpróbálom leszedni a pókhálót. Nem sikerül.

– Korábban a kormánynak is dolgozott, igaz?

Hozzám beszél? Bólintok, de egyébként nem mozdulok meg.

– Akkor tudja, hogy léteznek ilyen helyek. Mindig is léteztek. Ha mást nem, a pletykákat biztosan hallotta.

Sosem hittem a pletykáknak. Talán szeptember 11–e után. De előtte semmiképpen. Azt hiszem, nemmel válaszolok, de lehet, hogy csak gondolatban.

– Senki sem tudja, hol van. Senki sem fogja megtalálni. Bármeddig itt tarthatjuk. Tetszés szerint bármikor megölhetjük. De akár el is engedhetjük.

Ujjak kulcsolódnak a bicepszemre. A csuklómra. Hasztalan próbálom lerázni őket. Csípést érzek a karomon. Nem tudok megmozdulni. Eszembe jut, amikor hatévesen apám vidámparkba vitt. Az elvarázsolt kastélyba. Így hívták. Tükrök, hatalmas bohócfejek és borzalmas műnevetés. Egyedül mentem be. Elvégre már nagyfiú voltam. Eltévedtem, és csak keringtem körbe– körbe, nem találtam a kivezető utat. Az egyik bohócfej rám ugrott. Sírni kezdtem. Megfordultam. De ott másik bohócfej vigyorgott gúnyosan az arcomba.

Most ugyanígy éreztem magam.

Sírva próbáltam menekülni. Apám után kiabáltam segítségért. Meghallotta a hangom, berohant, átszakított egy vékony papírfalat, megtalált, és magához szorított.

Apa, gondoltam. Apa mindjárt megtalál. Bármelyik pillanatban ideérhet.

De senki nem jön értem.

– Honnan ismeri Rick Collinst?

Elmondom az igazat. Újra. Nagyon fáradt vagyok.

– És honnan ismeri Mohamed Matart?

– Nem tudom, ki az.

– Párizsban megpróbált végezni vele. Aztán Londonban lelőtte, mielőtt elkaptuk volna. Ki küldte, hogy ölje meg?

– Senki. Ő támadott meg engem.

Elmagyarázom. Aztán valami borzalmas történik velem, de nem tudom, mi az.

***

Sétálok. Kezem a hátam mögött összekötve. Nem sokat látok, csak apró fénypontokat. Kéz nehezedik a vállamra. Durván a földre nyom.

A hátamon fekszem.

Összekötik a lábamat. Pánt feszül a mellkasomra. Sima, kemény felülethez szíjaznak.

Moccanni sem tudok.

Hirtelen eltűnnek az apró fénypontok. Azt hiszem, kiabálok. Mintha fejre állítottak volna. De nem tudom biztosan.

Hatalmas, nedves kéz tapad az arcomra. Befogja az orromat. A számat.

Nem kapok levegőt. Próbálok kiszabadulni. Kezem– lábam megkötözve.

Moccanni sem tudok. Valaki tartja a fejemet. Elfordítani sem tudom. A kéz egyre erősebben nyom lefelé. Nem kapok levegőt.

Pánik. Vízbe akarnak fojtani.

Próbálok levegőt venni. Kitátom a számat. Belégzés. Muszáj levegőt vennem. Nem megy. Víz áramlik a torkomba és az orromba.

Fuldoklom. Ég a tüdőm. Mindjárt felrobban. Izmaim pattanásig feszülnek. Meg kell mozdulnom. Nem tudok. Nincs menekvés.

Nem kapok levegőt.

Haldoklom.

Valaki zokog. Beletelik néhány másodpercbe, mire rájövök, hogy én vagyok az a valaki.

Éles fájdalom hasít belém.

Hátam ívben megfeszül. Szemem kidülled. Felüvöltök.

– Ó, Istenem, kérlek...

Nem ismerek a saját hangomra. Olyan gyenge. Olyan átkozottul gyenge vagyok.

– Fel kell tennünk néhány kérdést.

– Kérem. Már válaszoltam rájuk.

– Még nem mindre.

– És aztán elmehetek? – kérdezem esdekelve.

– Másban nem reménykedhet.

Éles fény riaszt fel.

Pislogok. A szívem vadul zakatol. Levegő után kapkodok. Lázasan gondolkodom. Mi az utolsó, amire emlékszem? Az álla alá dugtam a fegyverem, és meghúztam a ravaszt.

De valami más is van. Tudom, hogy van, de nem jut eszembe. Talán csak álmodtam. Ismerik az érzést – felriadnak egy rémálomból, ami olyan átkozottul valóságos, de ha megpróbálják felidézni, szertefoszlik, mint füst a szélben. Velem is ez történik. Próbálom megragadni a képeket, de egyre homályosabbá válnak.

– Myron?

Higgadt, kimért hang. Félek tőle. Összerezzenek. Borzasztóan szégyellem magam, de nem tudnám megmondani, miért.

– Igen? – Gyengének és erőtlennek hallom a saját hangomat.

– A nagy részét úgyis elfelejti. Az lesz a legjobb. Különben sem hinne magának senki. És ha mégis, minket akkor sem lehet megtalálni. Nem tudja, hol vagyunk. Nem tudja, hogy nézünk ki. Mi viszont mindent tudunk magáról. És ne feledje: bármikor megtehetjük újra. Amikor csak kedvünk tartja. És nem csak magával. A családjával. Az apjával és az anyjával Miamiban. A bátyjával Dél– Amerikában. Megértette?

– Igen.

– Felejtse el. És akkor minden rendben lesz, oké? Bólintok. Felakad a szemem. Visszacsúszom a sötétségbe.

23

Riadtan ébredtem.

Nem szoktam így érezni magam. A szívem őrülten kalapált. Pánik préselte össze a mellkasomat, alig kaptam levegőt. És még ki sem nyitottam a szememet.

Amikor végre felnéztem, és körülpillantottam a szobában, a pulzusom lelassult, és enyhült a szorongásom. Esperanza a fal mellett ült, és az iPhone–jával volt elfoglalva. Ujjai szédítő tempóban táncoltak a betűk fölött; biztosra vettem, hogy az egyik ügyfelünkkel levelezik. Én is szerettem a munkánkat, de ő egyenesen imádta.

Néhány másodpercig szótlanul figyeltem az ismerős, megnyugtató látványt. Esperanza fehér blúzt viselt a szürke kosztüm alatt, fülében karikák lógtak, szénfekete haját hátrafésülve hordta. Kipillantottam mögötte az ablakon. Láttam, hogy éjszaka van.

– Melyik ügyfél az? – kérdeztem

Esperanza szeme elkerekedett a hangom hallatán. Az asztalra dobta a telefonját, és hozzám sietett.

– Istenem, Myron, Istenem...

– Mi az, haldoklom?

– Nem, miért?

– Olyan gyorsan szaladtál ide. Nem szoktál így kapkodni.

Elsírta magát, és megpuszilta az arcomat. Még soha nem láttam sírni.

– Biztosan haldoklom.

– Hagyd már abba – mondta a könnyeit törölgetve. Átölelt. – Vagy tudod, mit? Ne hagyd abba, folytasd csak, légy ugyanolyan idegesítő humorharold, mint szoktál.

Körbenéztem a válla fölött. Teljesen átlagos kórházi szobában voltam.

– Mióta ülsz itt? – kérdeztem.

– Nemrég óta – felelte még mindig a karjában tartva. – Mire emlékszel?

Elgondolkodtam. Karent és Terese– t lelőtték. Aztán kinyírtam a pasast, aki megölte őket. Nagyot nyeltem.

– Hogy van Terese?

Esperanza elengedett, és felállt.

– Nem tudom.

Nem erre a válaszra számítottam.

– Hogyhogy nem tudod?

– Nem könnyű elmagyarázni. Mi az utolsó, amire emlékszel?

– Az utolsó tiszta emlékem, hogy megölöm azt a rohadékot, aki lelőtte Terese–t és Karent – feleltem némi gondolkodás után. – Aztán vagy nyolcán rám vetették magukat.

Esperanza bólintott.

– Engem is meglőttek, igaz? – kérdeztem.

– Igen.

Ez megmagyarázta a kórházat.

Esperanza a fülemhez hajolt, és azt suttogta:

– Figyelj rám. Ha kinyílik az ajtó, és belép rajta egy ápolónő vagy bárki más, semmit ne mondj előtte. Megértetted?

– Nem.

– Win utasítása. Csak tartsd be, oké?

– Oké. – Kisvártatva megkérdeztem: – Iderepültél Londonba, hogy mellettem lehess?

– Nem.

– Mi az, hogy nem?

– Bízz bennem, kérlek. Mindent a maga idejében. Mire emlékszel még?

– Semmire.

– Semmire nem emlékszel azután, hogy meglőttek?

– Hol van Terese?

– Már mondtam. Nem tudom.

– Ennek semmi értelme. Hogyhogy nem tudod?

– Hosszú történet.

– Mi lenne, ha elmondanád?

Esperanza a szemembe nézett. Nem tetszett, amit a tekintetében láttam. Megpróbáltam felülni.

– Mennyi ideig voltam eszméletlen?

– Ezt sem tudom.

– Megint csak azt kell kérdeznem: Hogyhogy nem tudod?

– Először is nem Londonban vagy.

Ez váratlanul ért. Körülnéztem a kórteremben, hátha választ kapok a kérdésre. Így is történt. A takarómon a következő felirat virított: NEW YORK– I PRESBITERIÁNUS KÓRHÁZ.

Lehetetlen.

– Manhattanben vagyok?

– Igen.

– Visszahoztak?

Nem válaszolt.

– Esperanza?

– Nem tudom.

– Mióta fekszem ebben a kórházban?

– Talán néhány órája, nem tudom biztosan.

– Továbbra sem értem.

– Hidd el, hogy én sem – fakadt ki. – Két órával ezelőtt felhívtak, hogy itt vagy.

Kérdések kergették egymást az agyamban, és Esperanza válaszai nem segítettek eloszlatni a homályt.

– Két órával ezelőtt?

– Igen.

– És azelőtt?

– Azelőtt fogalmunk sem volt, hol vagy – felelte Esperanza.

– Ki az a mi?

– Én, Win, a szüleid...

– A szüleim?

– Ne aggódj! Hazudtunk nekik. Azt mondtuk, Afrikában vagy valahol, ahol nincs térerő.

– Egyikőtök sem tudta, hol vagyok?

– Nem.

– Mennyi ideig? – kérdeztem.

Szótlanul nézett rám.

– Mennyi ideig, Esperanza?

– Tizenhat napig.

Döbbenten hanyatlottam vissza az ágyra. Tizenhat napig. Tizenhat nap kiesett az életemből. Próbáltam visszaemlékezni; felgyorsult a szívverésem. Pánikba estem.

„Felejtse el... ”

– Myron?

– Emlékszem, hogy letartóztattak. Azt akarod mondani, hogy az tizenhat nappal ezelőtt történt?

– Igen.

– Felvetted a kapcsolatot az angol rendőrséggel?

– Ők sem tudták, hol vagy.

Ezernyi kérdésem lett volna, de hirtelen nyílt az ajtó. Esperanza tekintete figyelmeztetően villant. Csendben maradtam. Ápolónő lépett be.

– Tehát felébredt.

Mielőtt az ajtó becsukódhatott volna mögötte, valaki ismét kitárta.

Az apám.

Megkönnyebbülés áradt szét bennem, ahogy megpillantottam ezt a saját bevallása szerint is idős embert. Kifulladva érkezett, biztosan a futástól, hogy mielőbb láthassa a fiát. Anyám szorosan a nyomában. Anyámnak szokása volt mindig úgy rohanni hozzám, mintha hadifogságból szabadultam volna. Ezúttal is így tett, félrelökve az útból az ápolónőt. Általában a szememet forgattam, de a lelkem mélyén örültem neki. Ezúttal nem forgattam a szemem.

– Jól vagyok, Anya. Tényleg.

Apám egy lépéssel lemaradt mögötte, ahogy szokott. Szemében könnyek csillogtak. Az arcára pillantottam. Tudta. Nem vette be, hogy Afrikában vagyok, ahonnan nem lehet telefonálni. Valószínűleg segített elhitetni anyámmal. De ő tudta.

– Olyan sovány vagy – mondta anyám. – Ott nem adtak rendesen enni?

– Ne piszkáld – szólt rá apám. – Jól néz ki.

– Nem néz ki jól. Nagyon sovány. És sápadt. Miért kerültél kórházba?

– Már mondtam – nézett rá apám. – Sosem figyelsz rám, Ellen? Ételmérgezés. Rendbe fog jönni, csak egy kis vérhas.

– Mit kerestél egyáltalán Sierra Madréban? – kérdezte anyám.

– Sierra Leonéban  – javította ki Apa.

– Azt hittem, Sierra Madre.

– Összekevered azzal a filmmel.

– Ja, már emlékszem! Amelyikben Humphrey Bogart és Katharine Hepburn játszott.

– Az az Afrika királynője.

– Aha – mondta anyám, mintha egyszerre minden világossá vált volna.

Aztán elengedett, és apám lépett az ágyam mellé. Kifésülte a hajamat a homlokomból, és megpuszilt. Borotválkozástól érdes bőre dörzsölte az arcomat. Beszívtam Old Spice arcszeszének megnyugtató illatát.

– Jól vagy? – kérdezte.

Bólintottam. Láthatóan nem sikerült meggyőznöm.

Egyszerre mindketten nagyon öregnek tűntek. De hát így megy ez, nem? Ha egy gyerekkel nem találkozunk egy ideig, mindig elcsodálkozunk, mennyit nőtt. Ha egy idős emberrel nem találkozunk egy ideig, mindig elcsodálkozunk, mennyit öregedett. Számtalanszor átéljük ezt az érzést. Mikor lépték át a határt az én erős, energikus szüleim? Anya Parkinson– kórban szenvedett. Egyre súlyosabbá vált. Világéletében kissé hóbortos volt, de az elméje mind gyakrabban hagyta cserben. Apám viszonylag jó egészségnek örvendett, szívproblémáját leszámítva. De hirtelen borzasztóan öregnek láttam mindkettőjüket.

„Az apjával és az anyjával Miamiban... ”

Szorítást éreztem a mellkasomban. Ismét alig kaptam levegőt.

– Myron? – kérdezte apám aggodalmasan.

– Jól vagyok.

Az ápolónő félretolta a szüleimét. Lázmérőt dugott a számba, és megmérte a pulzusom.

– A látogatási idő véget ért – mondta. – Kérem, távozzanak.

Nem akartam, hogy elmenjenek. Nem akartam egyedül maradni. Eluralkodott rajtam a rettegés, és mélységes szégyenérzet kerített hatalmába. Az ápolónő kihúzta a számból a hőmérőt, én pedig mosolyt erőltettem az arcomra, és túlzott vidámsággal így szóltam:

– Menjetek, aludjatok kicsit, rendben? Reggel találkozunk.

Apámmal találkozott a tekintetünk. Nem hitt nekem. Súgott valamit Esperanzának, aki bólintott, és kifelé indult anyámmal. Miután kimentek, az ápolónő apámhoz fordult.

– Uram, önnek is távoznia kell.

– Szeretnék egyedül maradni a fiammal.

A nővér habozott.

– Rendben, két percük van – mondta végül.

Végre kettesben maradtunk.

– Mi történt veled?  – kérdezte Apa.

– Nem tudom – feleltem.

Bólintott. Az ágyamhoz húzott egy széket, és megfogta a kezem.

– Nem hitted el, hogy Afrikában vagyok, igaz?

– Nem.

– És Anya?

– Azt mondtam neki, hogy akkor telefonáltál, amikor éppen nem volt otthon.

– Bevette?

Apám megvonta a vállát.

– Sosem hazudtam még neki, úgyhogy azt hiszem, igen, bevette. Anyád esze már nem vág úgy, mint régen.

Nem feleltem. Belépett az ápolónő.

– Távoznia kell.

– Nem – mondta apám.

– Kérem, ne kényszerítsen, hogy hívjam a biztonságiakat.

Éreztem, hogy a pánik ismét összenyomja a mellkasomat.

– Semmi baj, Apa. Jól vagyok. Aludj egy kicsit.

Néhány másodpercig az arcomat tanulmányozta, aztán az ápolónőhöz fordult.

– Hogy hívják, kedveském?

– Regina.

– Regina mi?

– Regina Monté.

– Regina, az én nevem Al. A1 Bolitar. Van gyereke?

– Két lányom.

– Ő a fiam, Regina. Ha akarja, hívja a biztonságiakat. De akkor sem hagyom egyedül a fiamat.

Tiltakozni akartam, de aztán mégsem tettem. Az ápolónő megfordult, és kiment. Nem hívta a biztonságiakat. Apám egész éjjel az ágyam mellett ült. Vizet töltött a poharamba, és megigazította rajtam a takarót. Amikor felsírtam álmomban, megsimogatta a homlokomat, és azt mondta, minden rendben lesz – és néhány másodpercre el is hittem neki.

24

Másnap reggel Win telefonja ébresztett.

– Menj be dolgozni – mondta. – És ne kérdezz semmit.

Lerakta. Néha az agyamra megy.

Apám leszaladt a sarki pékségbe, mert a kórházi reggeli leginkább valami olyasmire emlékeztetett, amivel a majmok dobálóznak az állatkertben. Az orvos benézett néhány percre, és közölte, hogy egészséges vagyok. Igen, valóban meglőttek. A golyó a jobb csípőm fölött haladt át a testemen. De megfelelően ellátták a sebet.

– Egy ilyen sérülés indokolttá tesz tizenhat napnyi kórházi tartózkodást?  – kérdeztem.

Az orvos furcsán nézett rám. Nem értette, hogy az eszméletlen beteg, akit alig néhány órája lőtt sebbel vett fel az osztályára, magához térve mit zagyvái tizenhat napról – biztosra vettem, hogy gondolatban besorolt a mentális sérültek közé.

– Természetesen csak elméletileg – tettem hozzá gyorsan, mert eszembe jutott Win tanácsa. Aztán abbahagytam a kérdezősködést, és onnantól kezdve csak bólogattam.

Apám velem maradt, míg meg nem kaptam a zárójelentést. Esperanza a ruhatárban hagyta az öltönyömet. Belebújtam, és fizikailag kimondottan jól éreztem magam. Taxit akartam rendelni, de apám ragaszkodott hozzá, hogy az ő kocsijával menjünk. Régebben remekül vezetett. Gyerekkoromban nagyon lezser volt a volán mögött. Együtt fütyörészett a rádióval, és fél kézzel fogta a kormányt. Most nem kapcsolta be a rádiót. Összeszűkült szemmel figyelte az utat, és sokkal gyakrabban nyomta a féket.

Megérkezve a Lock–Horne irodaházhoz a Park Avenue–n  – ha még nem említettem volna, Win teljes neve III. Windsor Home Lockwood – , apám így szólt:

– Csak tegyelek ki, ugye?

Mindig képes lenyűgözni. Apának lenni jórészt az időzítésről és a kiegyensúlyozottságról szól, mégsem értettem, hogyan képes ilyen tökéletesen megoldani. Egész életem során úgy ösztönzött, hogy soha nem lépte át azt a bizonyos határt. Örült a sikereimnek, de sosem értékelte túl őket. Feltétel nélkül szeretett, mégis mindig a kedvére akartam tenni. Mindig tudta, mint ahogy most is, mikor kell mellettem maradnia, és mikor húzódjon a háttérbe.

– Igen, köszönöm.

Bólintott. Ismét megpusziltam – ezúttal éreztem, hogy arcbőre már kissé petyhüdt –, majd kiszálltam a kocsiból. A lift ajtaja közvetlenül az irodámba nyílik. Big Cyndi az íróasztala mögött ült, olyasmi ruhában, mint amit Bette Davis viselt a Mi történt Baby Jane– nel? tengerparti jelenetében. Hajában két copfocska. Big Cyndi, hmm, nagydarab – mint már említettem, százkilencvennyolc centi és legalább százötven kiló.

Mindene nagy: a keze, a lába, a feje. A berendezés körülötte akár a bababútorok. Mindig az Alice Csodaországban jutott eszembe róla, amikor a szoba és a benne lévő tárgyak összezsugorodtak a főszereplő körül.

Ahogy meglátott, azonnal talpra ugrott, majdnem felborítva a saját íróasztalát.

– Mr. Bolitar!

– Helló, Big Cyndi!

Nem szereti, ha csak „Cyndi”– nek, esetleg „Big”– nek szólítom. Ragaszkodik a formaságokhoz. Én Mr. Bolitar vagyok. Ő Big Cyndi, ami mellesleg a valódi neve. Több mint egy évtizede hivatalosan is felvette.

Átvágott a szobán; mozgása egy bika kecsességével vetekedett. Átölelt hatalmas karjaival. Mintha vízágy zuhant volna rám. Jó értelemben.

– Ó, Mr. Bolitar!

Szipogni kezdett, amiről párzó jávorszarvasok jutottak eszembe a Discovery Channelen.

– Jól vagyok, Big Cyndi.

– De valaki meglőtte!

A hangja mindig a hangulata függvényében változott. Amikor nálunk kezdett dolgozni, az első időkben beszéd helyett inkább morgott. Az ügyfelek panaszkodtak miatta, persze nem neki, és csak névtelenül. Ezúttal kislányosan magas hangon csiripelt, ami minden morgásnál hátborzongatóbb volt.

– Látnia kellett volna, amit tőlem kapott – feleltem. Big Cyndi volt az egyetlen a cégnél, akivel még magázódtam. – Én sokkal jobban meglőttem.

Elengedett, és felkacagott. Szája elé kapta kamionkerék méretű tenyerét. Kacagása visszhangot vert a helyiségben, és a városban minden kisgyerek riadtan nyúlt az anyja keze után.

Esperanza jelent meg az ajtóban. A régi szép időkben Esperanza és Big Cyndi pankrátorként keresték a kenyerüket, a MOP, vagyis a Mesés és Okos Pankrátorhölgyek örökös bajnokai voltak. A szervezet eredetileg a Szépséges és Okos Pankrátorhölgyek nevet akarta felvenni, de problémásnak találták az ebből származó betűszót.

A sötét bőrű Esperanzát leginkább a „zamatos” szóval lehetett volna illetni – mint ahogy az a mérkőzéseket felvezető szövegben gyakran el is hangzott. Little Pocahontas művésznéven szerepelt, ő volt a ruganyos szépség, aki ügyességének köszönhetően mindig nyerésre állt, amikor tisztességtelen ellenfelei valamilyen piszkos trükkel fölé kerekedtek. Ilyenkor érkezett a felmentő sereg partnere, Big Cyndi személyében - a ringben Big Chief Mamaként ismerték  – , és egyesült erővel, a közönség tomboló éljenzése közepette, megtanították kesztyűbe dudálni a felpumpált bicepszű gazembereket.

Izgalmas forgatókönyv.

– Munkára fel – mondta Esperanza. – Sok tennivalónk van.

Az irodánk nem valami nagy. Az előtéren kívül csak két szoba van benne, az egyik az enyém, a másik Esperanzáé. Esperanza eredetileg az asszisztensem, a titkárnőm, a mindenesem volt, de aztán estin elvégezte a jogot, és egyenjogú üzlettársammá vált nagyjából abban az időben, amikor megszöktem Terese– zel arra a szigetre.

– Mit mondtál az ügyfeleknek?  – kérdeztem.

– Hogy autóbalesetet szenvedtél a tengerentúlon.

Bólintottam. Beléptünk a szobájába. Kicsit kaotikus volt a helyzet az eltűnésem miatt. Azonnal el kellett intéznem néhány telefonhívást. Az ügyfeleink nagy részét sikerült megtartanunk, de akadtak néhányan, akik elfogadhatatlannak tartották, hogy több mint két hétig nem tudják elérni az ügynöküket. Nem nehezteltem rájuk. Ez bizalmi kapcsolat. Feladatom sokszor inkább az egók legyezgetéséből állt, semmint valódi érdekképviseletből. Minden ügyfél azt akarta érezni, hogy ő az egyetlen - ezt az illúziót kellett fenntartanunk. Ha eltűntem, bármennyire jogos volt is a részemről, az illúzió szertefoszlott.

Számtalan kérdés zakatolt a fejemben Terese–zel, Winnel és milliónyi egyébbel kapcsolatban, de nem feledkeztem meg a reggeli telefonhívásról. A munkába temetkeztem, és be kell vallanom, jótékony hatással volt rám. Egész délelőtt valami megmagyarázhatatlan idegesség vibrált bennem; a körmömet rágtam, pedig gimis korom óta nem volt szokásom, sőt pattanásokat kerestem a testemen, amiket kinyomhatnék. De a munka segített.

Ahogy lélegzetvételnyi szünethez jutottam, beütöttem a Google–ba Terese Collins, Rick Collins és Karen Tower nevét. Egyszerre mind a hármat. Semmi. Azután megpróbálkoztam Terese–zel egyedül. Alig néhány találat, és azok is mind a régi CNN– es időkből. Valaki azóta is működtetett egy rajongói oldalt „Terese, a hírek bombázója” címmel, tele fényképekkel és videókkal, de három éve nem frissítették.

Azután rákattintottam a Google Newsra, hátha ott írnak valamit Rickről és Karenről.

Arra számítottam, hogy itt se találok semmit, maximum a halálhírüket, de tévedtem. Rengeteg cikk foglalkozott velük, bár többségük brit honlapokon jelent meg. Volt valami bizarr és sokkoló ezekben a hírekben:

TERRORISTÁK GYILKOLTÁK MEG

A RIPORTERT ÉS FELESÉGÉT

Tűzharcban végeztek a terrorista sejttel

Nekiálltam végigolvasni. Esperanza lépett az ajtómhoz:

– Myron?

Felemeltem az ujjamat, jelezve, hogy egy pillanat, és az övé vagyok.

Megkerülte az asztalt, és a monitorra pillantott. Látva, hogy mit olvasok, felsóhajtott, és leült mellém.

– Tudtál erről?  – kérdeztem.

– Természetesen.

A cikk szerint „a nemzetközi terrorizmus ellen harcoló különleges erők” közbeléptek, és „likvidálták” a hírhedt terroristát, Mohamed Matart, ismertebb nevén „Doktor Halál”– t. Mohamed Matar Egyiptomban született, de a legjobb európai iskolákban tanult, többek között Spanyolországban (innen a vezetéknév, amely spanyolul azt jelenti: „megölni”), és az Egyesült Államokban szerzett orvosi diplomát. A különleges erők még legalább három másik férfival végeztek Matar terrorista sejtjéből – kettővel Londonban, eggyel pedig Párizsban.

Fotó is volt Matarról. Ugyanaz a kép, amit Berleand küldött. Alaposan megnéztem a férfit, akit – az újság szóhasználatával – likvidáltam.

A cikk a továbbiakban azt fejtegette, hogy az oknyomozó riporter, Rick Collins túl közel került a sejthez, álnéven próbált beépülni, de leleplezték, és kiderült valódi személyazonossága. Matar és „csatlósai” Párizsban meggyilkolták Collinst, majd valahogy sikerült kicsúszniuk a francia rendőrség kezéből (noha Matar egyik embere tűzharc során életét vesztette). Matar Londonba szökött, és megpróbált minden nyomot eltüntetni, amely „ördögi tervének” nyomára vezethette volna a hatóságokat, ezért előbb Rick Collins régi munkatársával, Mario Contuzzival, majd Collins feleségével, Karen Towerrel is végzett.

Esperanzára pillantottam.

– Terroristák?

Bólintott.

– Ez megmagyarázza, miért rémült meg annyira az Interpol a fényképe láttán.

– Igen.

– És hol van Terese?

– Senki sem tudja.

Hátradőltem, próbáltam összeilleszteni a kirakós darabkáit.

– Azt írja, hogy a kormány ügynökei ölték meg a terroristákat.

– Igen – mondta Esperanza.

– Pedig nem is ők voltak.

– Nem, hanem te.

– És Win.

– Így van.

– De a mi nevünket mégsem említik benne.

– Nem.

A tizenhat napra gondoltam, aztán Terese– re, a vérvizsgálat eredményére és a szőke lányra.

– Mi a fene folyik itt?

– Nem tudom a részleteket – felelte Esperanza. – De ami azt illeti, nem is érdekelnek.

– Miért nem?

Esperanza a fejét ingatta.

– Néha olyan fafejű tudsz lenni.

Vártam, hogy folytassa.

– Meglőttek – mondta. – Win látta. Aztán több mint két hétig fogalmunk sem volt, hol vagy. Azt sem tudtuk, életben vagy– e egyáltalán.

Önkéntelenül is elmosolyodtam.

– Ne vigyorogj úgy, mint egy idióta.

– Aggódtál értem.

– Az üzlet miatt aggódtam.

– Kedvelsz.

– Ki nem állhatlak.

– Még mindig nem értem – mondtam, és arcomról eltűnt a vigyor. Hogyhogy nem emlékszem arra, hol voltam?

„Felejtse el... ”

Remegni kezdett a kezem. Vártam, hátha abbamarad a remegés, de nem. Esperanza is észrevette.

– Áruld el – mondta. – Mire emlékszel?

Rángatózni kezdett a lábam. Szorítást éreztem a mellkasomban. Pánik fojtogatott.

– Jól vagy?

– Hozz egy kis vizet, kérlek.

Kisietett a szobából, és hamarosan egy pohárral tért vissza. Lassan kortyolgattam, mintha attól félnék, hogy megfulladok tőle. A kezemre pillantottam. Remegett. Nem tudtam lecsillapítani. Mi a franc ütött belém?

– Myron?

– Jól vagyok – mondtam. – Mit akartál?

– Az ügyfeleinknek szüksége van a segítségünkre.

– És? – néztem rá kérdően.

Felsóhajtott.

– Azt gondoltuk, kell egy kis idő.

– Mihez?

– Hogy összeszedd magad.

– Miért? Remekül érzem magam.

– Igen, persze, remekül is nézel ki. Hát még ez a remegés! Alig várom már, hogy a szemed is tikkeljen. Az lenne ám az igazán szexi!

– Jól vagyok, Esperanza, nincs szükségem pihenésre.

– De igen, van.

– Terese eltűnt.

– Vagy meghalt.

– Sokkolni akarsz?

Megvonta a vállát.

– Ha halott, a lányát akkor is meg kell találnom.

– De nem ilyen állapotban.

– De igen, Esperanza, pontosan ilyen állapotban.

Erre már nem is válaszolt.

– Most meg mi van?  – kérdeztem.

– Szerintem nem állsz rá készen.

– Ezt nem a te feladatod eldönteni.

Elgondolkodott.

– Lehet, hogy tényleg nem.

– Szóval mire jutottál?

– Találtam néhány dolgot az orvosról, akit Collins felkeresett a Huntington– kórral kapcsolatban, meg arról az alapítványról is.

– Micsodát?

– Ráér. Ha komolyan gondolod, hogy készen állsz, akkor előbb hívd fel ezt a telefonszámot erről a készülékről.

Mobiltelefont nyomott a kezembe, aztán kiment, és becsukta maga mögött az ajtót. A telefonszámra meredtem. Ismeretlen volt, de meglepődtem volna, ha nem így van. Bepötyögtem a számokat, és megnyomtam a hívásindítás gombját.

A második csörgés után ismerős hang szólalt meg a vonal túlsó végén:

– Isten hozta újra az élők között, barátom. Találkozzunk személyesen valami félreeső helyen. Attól tartok, sok megbeszélnivalónk van.

Berleand.

25

A „félreeső hely” Bronxban volt.

A megadott címen ócska lebujt találtam. Még egyszer ellenőriztem, hogy jó helyen járok– e, de nem tévedtem: Berleand ezt a címet diktálta le a telefonban. A felirat szerint egy ELSŐ OSZTÁLYÚ ÉLVEZETEK–et kínáló sztriptízbárban várt rám. Alatta kisebb betűkkel ez állt: ELŐKELŐ FÉRFIKLUB. Az „előkelő” nem egyszerűen oda nem illő volt, hanem felesleges is. „Előkelő sztriptízbár” – legalább olyan értelmetlen szókapcsolat, mint a „jó paróka”. Akár jó, akár rossz, akkor is csak paróka.

A sötét, ablaktalan helyiségben félhomály uralkodott – hiába volt ebédidő, pontosan úgy nézett ki, mint éjfélkor.

Nagydarab, kopaszra borotvált fekete férfi állta utamat.

– Segíthetek?

– Ötven év körüli francia férfit keresek.

Karjait összefonta a mellkasa előtt.

– Az a keddi program.

– Nem, nem úgy értettem...

– Tudom, hogy értette. – Elfojtotta mosolyát, és izmos karjával, melyre jókora zöld D volt tetoválva, a színpad felé mutatott. Arra számítottam, hogy Berleand valamelyik sötét sarokban húzza meg magát, de nem, közvetlenül a színpad előtt ült, és tágra nyílt szemmel bámulta a... hmm... a művésznőt.

– Az a maga franciája?

– Igen.

A kidobó visszafordult felém. A névtábláján ez állt: ANTHONY. Megvontam a vállam.

– Tehetek még valamit önért? – kérdezte.

– Gondolom, látszik rajtam, hogy nem az a fajta vagyok, aki efféle helyekre jár, főleg nem fényes nappal.

– Anthony elvigyorodott. Tudja, milyen pasasok nem járnak efféle helyekre, főleg nem fényes nappal?

Vártam a csattanót.

– A vakok.

Hátat fordított, és elsétált. Berleand felé igyekeztem. A hangszórókból Beyoncé énekelte a fiújának, hogy bármikor talál helyette másikat. Még szép! Hiszen, te vagy Beyoncé, az ég szerelmére! Gyönyörű vagy, híres, gazdag, drága kocsikat és menő cuccokat vásárolsz a pasidnak. Persze, hogy bármikor találsz magadnak másikat!

A félmeztelen táncosnő úgy vonaglott a színpadon, mintha bármelyik pillanatban összeeshetne az unalomtól. Közönyös arca egy dokumentumfilm– fesztivál izgalmait idézte, a rúd pedig látszólag csak azt szolgálta, hogy legyen mibe kapaszkodnia. Nem akarok prűdnek tűnni, de sosem értettem, mit esznek a férfiak a sztriptízbárokon. Nekem egyáltalán nem jönnek be. Nem azért, mert a nőket nem találom vonzónak – némelyik az, némelyik nem. Egyszer beszélgettünk erről Winnel - ami mindig nagy hiba, ha a másik nem is érintett – , és arra a következtetésre jutottam, hogy nekem ez kevés. Lehet, hogy ostobaság, de szükségem van az illúzióra, hogy tényleg tetszem az adott hölgynek. Win persze fütyül rá. Lehet, hogy régimódi vagyok, de nekem a szex nem fér össze az üzlettel.

Berleand ugyanazt a szürke széldzsekit viselte, mint Párizsban. Ujjával percenként tolta föl a szemüvegét az orrán, és közben megállás nélkül vigyorgott az unott arcú táncosnőre. Leültem mellé. Felém fordult, szokása szerint összedörzsölte a tenyerét, és végigmért.

– Borzalmasan néz ki – mondta üdvözlés helyett.

– Igen, maga viszont remekül. Új arckrémet használ?

Bekapott néhány szem sós mogyorót.

– Szóval ez az a félreeső hely?

Megvonta a vállát.

– Miért pont itt?  – kérdeztem, aztán kicsit gondolkodtam, és hozzátettem:  – Várjon, már értem. Mert ez lenne az utolsó hely, ahol keresnék, igaz?

– Igen  – bólintott Berleand.  – Ráadásul imádom a meztelen nőket. Ismét a táncosnő felé fordult. Én már eleget láttam.

– Terese életben van? – kérdeztem.

– Nem tudom.

Szótlanul ültünk. Rágni kezdtem a körmömet.

– Maga figyelmeztetett – szólaltam meg. – Megmondta előre, hogy ezt nem tudom egyedül megoldani.

A félmeztelen csajt bámulta.

– Hallgatnom kellett volna magára.

– Nem számít. Karen Towert és Mario Contuzzit akkor is megölték volna.

– De Terese–t nem.

– Maga legalább megállította őket. Ők cseszték el, nem maga.

– És még ki cseszte el?

– Nos, részben én.  – Berleand levette idétlenül nagy szemüvegét, és megmasszírozta az orrát. – Több néven is futunk. A Nemzetbiztonsági Szolgálat valószínűleg a legismertebb közülük. Mint azt már nyilván kitalálta, én francia katonája vagyok annak, amit a maguk kormánya terrorizmusellenes harcnak nevez. Brit bajtársainknak jobban kellett volna figyelniük.

Bögyös pincérnő érkezett térdig dekoltált ruhában.

– Kérnek egy kis pezsgőt?

– Ez nem pezsgő – felelte Berleand.

– Tessék?

– Ez Kaliforniából származik.

– És?

– A pezsgő eredetvédett francia ital. Az üvegben, amelyet a kezében tart, „habzóbor” van.

A pincérnő a szemét forgatta.

– Tölthetek egy kis „habzóbort”?

– Kedveském, ezt a löttyöt lábmosásra sem lenne szabad használni. Felemelte üres poharát. – Inkább hozzon még egy vizezett whiskyt. Rám nézett.  – Myron?

Nem feltételeztem, hogy tartanak Yoo–hoo–t.

– Egy Diet Coke–ot. – Miután a pincérnő elballagott, újra Berleand– hoz fordultam. – Szóval mi folyik itt?

– Amennyire tudom, az ügyet lezárták. Rick Collins terrorista összeesküvés nyomára bukkant. Ezért Párizsban meggyilkolták. Majd Londonban elintézték azt a két embert, aki még kapcsolatban állt vele, mielőtt őket is utolérte a végzet. A maga keze által.

– Egyetlen újságban sem találkoztam a saját nevemmel.

– Le akarta aratni a dicsőséget?

– Szó sincs róla. Csak nem értem, miért hagyták ki belőle a nevemet.

– Gondolkozzon!

A pincérnő visszatért.

– Márpedig a Korbei szerint ez pezsgő, Mr. Okostóni. És Kaliforniából származik.

– A Korbei jobban tenné, ha inkább szennyvíznek hívná. Az közelebb állna az igazsághoz.

A pincérnő lecsapta az italunkat, és elvonult.

– A kormány emberei nem a dicsőségre vadásznak – folytatta. – Két oka van, hogy a maga nevét kihagyták belőle. Először is a biztonsága érdekében. Az elmondottak alapján Mohamed Matar személyes ügynek tekintette, hogy végezzen magával. Megölte az egyik emberét Párizsban. Bosszúból azt akarta, hogy nézze végig Karen Tower és Terese Collins halálát, mielőtt agyonlövi. Ha kiderül, hogy maga ölte meg Doktor Halált, biztosan megpróbálnának elégtételt venni magán és a családján. – Berleand a táncosnőre mosolygott, és felém nyújtotta a tenyerét.

– Nincs néhány felesleges egydollárosa?

A tárcámba nyúltam.

– És mi a másik ok?

– Ha maga sosem járt ott, mármint a gyilkosságok színhelyén Londonban, akkor a kormánynak nem kell megmagyaráznia, hol volt az elmúlt több mint két hétben.

Azonnal visszatért az ideges remegés. Megráztam a lábam, körülnéztem, fel akartam állni. Berleand szótlanul méregetett.

– Tudja, hol voltam? – kérdeztem.

– Van tippem, igen. De szerintem magának is.

Megráztam a fejem.

– Nekem nincs.

– Tényleg semmire nem emlékszik az elmúlt két hétből?

Nem feleltem. Nyomást éreztem a mellkasomban. Alig kaptam levegőt. A kólámba kapaszkodtam, és lassan kortyolgatni kezdtem.

– Remeg a keze – mondta Berleand.

– Na és?

– Múlt éjjel nem voltak rémálmai?

– Hogyne lettek volna. Kórházban voltam. Miért kérdezi?

– Tudja, mi az a mesterséges félálom?

Elgondolkodtam.

– Valami rémlik. Nem a terhességhez van köze?

– Inkább a szüléshez. Az ötvenes– hatvanas években viszonylag népszerű módszer volt. Abból indultak ki, hogy miért kellene az anyáknak feltétlenül végigszenvedniük a szüléssel járó borzalmas fájdalmakat? Ezért morfium és szkopolamin keverékéből álló vegyületet adtak be nekik. Voltak anyák, akik elájultak. Másoknak azonban, akiknél elérték a kívánt célt, csökkent a fájdalomérzete, és a vegyületnek köszönhetően később semmire nem emlékeztek. A mesterséges félálom nem más, mint orvosi amnézia. Később betiltották, mert a babák gyakran kábul– tan jöttek világra, illetve beindult ez az éld–át–a– pillanatot mozgalom. Ez utóbbit nem nagyon értem, de nem vagyok nő.

– Van valami apropója annak, hogy ezt elmesélte?

– Igen. Mindez az ötvenes– hatvanas években történt. Több mint fél évszázada. Azóta sokkal fejlettebb kábítószereink vannak, és rengeteg időnk, hogy eljátszadozzunk velük. Képzelje csak el, mire lehet képes ötven évvel később ennek a szernek a tökéletesített változata. Elméletileg bármilyen hosszú ideig fogva tarthatnak valakit anélkül, hogy az illető később emlékezne rá.

Várakozóan nézett rám; várta, mikor esik le a tantusz. Ennyire azért nem lassú a felfogásom.

– Ez történt velem? Nem tudom, mi történt magával. De biztosan hallott már a CIA fekete lyukként emlegetett rejtekhelyeiről.

– Persze.

– Maga szerint léteznek?

– Rejtekhelyek, ahová a CIA foglyokat hurcol, és senkinek nem árulja el? Gondolom, igen.

– Gondolja? Ne legyen naiv. Maga Bush is beismerte a létezésüket. De nem szeptember 11–e után alakították ki az elsőket, és aligha számolták fel őket néhány kongresszusi meghallgatás után. Gondoljon csak bele, mekkora hatalmat ad a vallatok kezébe, ha valakit bármilyen hosszú ideig mesterséges félálomban tarthatnak. A nők elfelejtik a gyerekszülés kínját – a létező legnagyobb fájdalmat. Órákig vallathatják a foglyokat, bármit kihúzhatnak belőlük, akik még csak nem is emlékeznek rá.

A lábam vad remegésbe kezdett.

– Ördögien hangzik.

– Valóban? Tételezzük fel, hogy elkap egy terroristát. Ismeri a klasszikus dilemmát: ha tudja, hogy hamarosan újabb bomba robban, van joga a kínvallatáshoz, hogy ezzel életeket mentsen? Itt még egyszerűbb a képlet. Az áldozat ugyanis semmire nem fog emlékezni. Hogy ez etikusabbá teszi– e az eljárást, az megítélés kérdése. Magát, kedves barátom, valószínűleg napokig vallatták, talán meg is kínozták. De semmire nem emlékszik. Akkor megtörtént vagy sem?

– Mint amikor kidől egy fa, de senki nem látja.

– Pontosan – bólintott Berleand.

– Maguk, franciák nagyon értenek a filozofálgatáshoz.

– Nem véletlen, hogy Sartre–ot mi adtuk a világnak.

– Kár, hogy nem hiszek az elméletében – mondtam nyugtalanul fészkelődve a székemen.

– Én sem vagyok benne biztos, hogy elhiszem. De gondolja csak végig. Biztosan hallott már emberekről, akik hirtelen eltűnnek, és sosem kerülnek elő. Vagy olyanokról, akik egészségesek és aktívak, aztán váratlanul öngyilkosok lesznek, vagy hajléktalanná, esetleg mentálisan sérültté válnak. Vagy olyanokról, akik mindig normálisnak tűntek, aztán egyszerre arról kezdenek zagyválni, hogy földönkívüliek rabolták cl őket, és kiderül, hogy poszttraumás stressz–szindrómától szenvednek.

„Felejtse el... ”

Ismét nehezemre esett a levegővétel. Szorított a mellkasom.

– Nem hinném, hogy ennyire egyszerű a válasz – mondtam.

– Nem is az. De akkor is ott vannak, azok, akik hirtelen megőrülnek, vagy vallási elragadtatásról, esetleg földönkívüliekről kezdenek hadováim. És újra felmerül a morális kérdés: a nagyobb cél érdekében szabad– e ilyen traumát okozni valakinek, ha utána azonnal elfelejti? Nem gonosztevők dolgoznak ezeken a helyeken. Meggyőződésük, hogy így sokkal etikusabb.

Az arcomhoz emeltem a kezemet. Könnyek csorogtak a szememből. Nem tudtam, miért.

– Nézze az ő szemszögükből. A férfi, akit Párizsban lelőtt, Mohamed Matarnak dolgozott. A kormány régóta próbálta együttműködésre bírni, azt remélték, fontos információkat tudhatunk meg tőle. Ezekben a csoportokban gyakoriak a belső csatározások. Aztán egyszer csak felbukkan maga. Megöli Matart, igen, önvédelemből, de mi van, ha mégsem? Mi van, ha kimondottan azért küldték, hogy megölje? Érti már? Jogos volt a feltételezés, hogy valami olyasmit tud, ami emberek életét mentheti meg.

– Szóval... szóval megkínoztak?

Feljebb a tolta a szemüveget az orrán, és szótlanul nézett rám.

– Hogy lehet az, hogy senki nem emlékszik rá, ha valóban történnek ilyenek? – kérdeztem. – Miért nem beszélnek róla?

– Miről? Tételezzük fel, hogy emlékezni kezd. És akkor mi van? Nem tudja, hol tartották fogva. Nem tudja, kik vallatták. Ráadásul fél, mert a lelke mélyén tudja, hogy bármikor újra megtehetik.

„Az apjával és az anyjával... ”

– Így hát inkább hallgat, mert nincs más választása. És még az is lehet, hogy eközben életeket mentettek meg a vallomása alapján. Elgondolkodott már azon valaha, hogyan lepleznek le annyi terrortámadást, még mielőtt végrehajtanák őket?

– Úgy, hogy kínvallatásnak vetnek alá embereket, akik aztán semmire nem emlékeznek?

Berleand önmagához híven megrántotta a vállát.

– Ha ez a módszer ennyire hatékony, miért nem használják, mondjuk, Kálid Sejk Mohamed vagy a többi Al–Kaida terrorista esetében? - kérdeztem.

– Ki mondja, hogy nem használják? A sok tiltakozás ellenére az USA mind a mai napig összesen három vízbe fojtásos vallatást ismert el, de ezeket is mind 2003 előtt. Tényleg elhiszi, hogy azóta nem alkalmazták? Kálid ügyénél ráadásul az egész világ árgus szemekkel figyelt. A kormány tanult a guantanamói fiaskóból. Nem ott csinálják, ahol mindenki látja.

Kortyoltam még a kólámból. Körülnéztem. Nem mondhatnám, hogy zsúfolásig megtelt a bár, de üres sem volt. Öltönyös úriemberek és pólós srácok is akadtak a vendégek között. Fehérek, feketék, latinók. Csak vakok nem. Anthonynak, a kidobónak, igaza volt.

– És most?  – kérdeztem.

– A sejt felbomlott, és vele együtt, sokak szerint, a tervezett támadás is füstbe ment.

– De maga nem így gondolja.

– Nem bizony.

– Miért?

– Mert Rick Collins a jelek szerint azt gondolta, hogy ezúttal valami nagy horderejű ügybe botlott. Hosszú távú, nagy hatású összeesküvésbe. A szervezet, amelynek dolgozom, dühös lett, amiért elküldtem magának Matar fényképét. Ami azt illeti, ennek köszönhetem a kényszerszabadságolásomat.

– Sajnálom.

– Nem érdekes. Ők már a következő sejt után nyomoznak. Én nem. Én ezt akarom felderíteni. És vannak barátaim, akik szívesen segítenek.

– Miféle barátok?

– Már találkozott velük.

Meglepetten néztem rá.

– A Moszad?

Bólintott.

– Collins is igénybe vette a segítségüket.

– Ezért követtek? – kérdeztem.

– Először azt hitték, maga ölte meg. De megnyugtattam őket, hogy nem. Collins egyértelműen tudott valamit, de nem árulta el, mi az. Kettős játékot játszott, és nehéz lenne megmondani, kihez volt lojális. A Moszad szerint a halála előtt egy héttel megszakította velük a kapcsolatot, és eltűnt.

– Tudják, hogy miért?

– Nem.

Berleand a poharára nézett. Ujjával felkavarta a barnás folyadékot.

– És most mit keres itt? – kérdeztem.

– Amint maga előkerült, azonnal repülőre ültem.

– Miért?

Nagyot kortyolt a whiskyjéből.

– Elég ennyi kérdés egy napra – mondta.

– Miről beszél?

Felállt.

– Most meg hová megy?

– Elmagyaráztam a helyzetet.

– Oké, felfogtam. Most már munkához láthatunk.

– Mi? A maga szerepe véget ért ebben a darabban.

– Most csak viccel, ugye? Meg kell találnom Terese– t.

Berleand szomorúan elmosolyodott.

– Lehetek brutálisan őszinte?

– Nem, jobban szeretném, ha továbbra is csak rébuszokban beszélne.

– Csak azért kérdezem, mert nem erősségem a rossz hírek közlése.

– Nekem úgy tűnt, eddig sem a jó híreket sorolta.

– Valóban nem, de ez akkor is más. – Berleand visszafordult a színpad felé, de gyanítottam, hogy ezúttal nem a táncosnőt nézi.  – Maguk, amerikaiak valóságértékelésnek hívják. íme, a valóság: Terese vagy halott, vagy akárcsak magát, őt is egy fekete lyukban tartják fogva, ahonnan nem tudja kiszabadítani. Bármelyik verzió is igaz, maga tehetetlen.

– Nem vagyok tehetetlen – mondtam erőtlen hangon.

– De igen, barátom, az. Még mielőtt kapcsolatba léptem volna vele, Win mindenkit figyelmeztetett, hogy hallgasson a maga eltűnéséről. Miért? Mert tisztában volt vele, hogy ha valaki – a szülei, bárki – megsejti, mi történhetett magával, akkor jó eséllyel sosem fog hazatérni. Megrendeznek egy autóbalesetet, és kész. Vagy öngyilkosságot. Terese Collins esetében még egyszerűbb a képlet. Megölhetik és eláshatják, aztán egyszerűen csak annyit mondanak, hogy visszatért Angolába. Vagy megrendezik az öngyilkosságát, mondván, sosem tudta feldolgozni a kislánya halálát. Semmit nem tehet érte.

Visszahanyatlottam a székre.

– Vigyázzon magára – nézett rám Berleand.

– Úgy érti, maradjak ki belőle?

– Igen. És bár komolyan gondoltam, hogy nincs oka saját magát hibáztatnia, én tényleg figyelmeztettem. De nem hallgatott rám.

Igaza volt.

– Még egy utolsó kérdés – mondtam.

Várakozóan nézett rám.

– Miért mondta el?

– A fekete lyukakat?

– Igen.

– Mert bármit is gondolnak arról a szerről, nem hiszek benne, hogy képes minden emléket kitörölni. Segítségre van szüksége, Myron. Forduljon szakemberhez.

Nem kellett hozzá sok idő, hogy belássam, Berleand–nak igaza van.

Az irodába visszatérve felhívtam néhány ügyfelünket. Esperanza szendvicseket rendelt a Lenny’sből. Mindhárman a kinti íróasztalnál ebédeltünk. Esperanza mesélt a kisfiáról, Hectorról. Tudom, hogy nem sok nagyobb közhely létezik annál, mint hogy az anyaság megváltoztatja a nőket, de Esperanza esetében ez a változás különösen szembeötlő volt, és nem mondhatnám, hogy előnyére változott.

Miután végeztünk, visszamentem a szobámba, és magamra csuktam az ajtót. Nem kapcsoltam fel a villanyt. Hosszú ideig csak ültem, és meredtem magam elé. Mindnyájunk életében vannak mélypontok, ez a mostani levertségem azonban minden korábbi depressziómnál súlyosabb és nyomasztóbb volt. Képtelen voltam megmozdulni. Végtagjaim elnehezültek. Kerültem már nehéz helyzetekbe az évek során, ezért mindig tartok fegyvert az irodámban.

Egészen pontosan egy 38– as Smith& Wessont.

Kihúztam a legalsó fiókot, és kivettem a revolvert. Fogtam a kezemben, és csorogtak a könnyeim.

Tudom, mennyire színpadias a kép. Magányosan, könnyezve ülök az íróasztalomnál fegyverrel a kezemben – őszintén szólva van is benne valami nevetséges. Ha az asztalomon lett volna egy fénykép Terese– ről, akár a számba is dughattam volna a pisztoly csövét, mint Mel Gibson a Halálos fegyver első részében.

Nem tettem meg.

De megfordult a fejemben.

Az ajtógomb lassan elfordult – itt senki nem kopog, főleg nem Esperanza –, villámgyorsan visszadobtam a fegyvert a fiókba. A belépő Esperanza gyanakvóan nézett rám.

– Mit művelsz itt a sötétben? – kérdezte.

– Semmit.

– Mit csináltál?

– Semmit.

A szemembe nézett.

– Magaddal játszottál az asztal alatt?

– Lebuktam.

– Még mindig borzalmasan nézel ki.

– Mástól is hallottam már.

– Legszívesebben hazaküldenélek, de így is éppen elég hosszú ideig voltál távol, és nem hiszem, hogy jót tenne, ha most egyedül üldögélnél mi hon – mondta Esperanza.

– Egyetértek. Van valami oka annak, hogy így rám törtél?Anélkül már be sem jöhetek?

– Azt nem mondtam, csak kíváncsi voltam – feleltem. – Jut eszembe, mi van Winnel?

– Pont ezért törtem rád. Vonalban van, a Batfonon keres. – Intett, hogy forduljak meg.

A hátam mögötti szekrényen piros telefonkészülék állt – üvegbura alatt. Aki ismeri az eredeti Batman– filmeket, tudja, miért. A telefon villogott. Win. Felvettem.

– Hol vagy?

– Bangkokban – válaszolta Win. – Bár ha rajtam múlna, inkább a Kupik nevet adnám neki.

– Mióta? – kérdeztem.

– Fontos ez?

– Csak furcsának tűnik az időzítés – mondtam. Hirtelen eszembe jutott valami. – Mi történt a Miriam sírjából vett DNS– mintával?

– Lefoglalták.

– Kik?

– Fekete öltönyös férfiak csillogó jelvénnyel.

– Kitől tudták meg?

Csönd.

Elszégyelltem magam.

– Tőlem?  – kérdeztem.

Win nem vesződött a válasszal.

– Beszéltél Berleand századossal? – kérdezte.

– Igen. Te mit gondolsz?

– Azt, hogy az elméletének van létjogosultsága.

– Még mindig nem értem. Mit keresel Bangkokban?

– Hol kellene lennem?

– Itt, itthon, mit tudom én.

– Jelen pillanatban ez nem olyan jó ötlet.

Elgondolkodtam.

– Ez a vonal biztonságos? – kérdeztem némi hallgatás után.

– Abszolút. Az irodádat ma reggel vizsgáltattam át.

– Szóval mi történt Londonban?

– Azt még láttad, hogy kinyírtam Bobot és Bobeket?

– Igen.

– A többit te is tudod. Megjelentek a hatóság emberi. Semmiképp nem tudtalak volna kimenteni, ezért arra jutottam, legjobb, ha eltűnök. Azonnal elhagytam az országot. Miért? Mert, ahogy említettem, Berleand–nak szerintem igaza van. És úgy éreztem, egyikünknek sem válna hasznára, ha engem is őrizetbe vennének. Érted, mire gondolok?

– Persze. És most mi a terved?

– Egy ideig még inkognitóban maradok.

– Mindnyájunk biztonságát az szolgálná a legjobban, ha mielőbb a végére járnánk az ügynek.

– Frankón így van, testvér – felelte Win.

Imádom, amikor az utcai szlenget nyomja.

– Ráállítom az embereimet a témára. Remélhetőleg hamarosan sikerül kideríteni, mi történt Terese Collinsszal. Tudom, milyen fontos neked, de ha Terese meghalt, akkor számunkra gyakorlatilag lezárult az ügy. Megszűnt az érdekeltségünk.

– És mi lesz a lányával?

– Ha Terese halott, mi értelme tovább keresnünk?

Igaza volt. Elsősorban Terese– nek akartam segíteni. Azt akartam, hogy újra találkozzon – hű, de bizarrul hangzik – tíz éve elhunyt lányával. De ha meghalt, akkor tényleg semmi értelme folytatni.

Hirtelen azon kaptam magam, hogy megint a körmömet rágom.

– És akkor mit tegyünk? – kérdeztem.

– Esperanza szerint borzalmas állapotban vagy.

– Ne kezdd te is, kérlek.

Csönd.

– Win?

Hallottam, hogy uralkodni próbál magán, de egy pillanatra – talán másodszor, mióta ismerem  – megremegett a hangja.

– Nagyon kemény volt ez a tizenhat nap.

– Tudom.

– Minden követ megmozgattam, hogy felkutassalak.

Nem válaszoltam.

– Olyan módszerekhez folyamodtam, melyeket sosem hagynál jóvá.

Hallgattam.

– De így sem találtalak meg.

Nagyon is értettem, miről beszél. Win olyan kapcsolatokkal rendelkezik, mint senki más az ismeretségi körömből. Van pénze és befolyása

– és igaz barátjaként szeret engem. Szinte semmitől nem fél. De tudtam, hogy megszenvedte ezt a tizenhat napot.

– Most már jól vagyok  – mondtam.  – Gyere haza, amint úgy érzed, hogy biztonságos.

26

– Vegyél még egy húsgombócot  – mondta anyám.

– Kösz, Anya, tele vagyok.

– Csak még egyet. Olyan sovány vagy. Van disznóhúsos is.

– Nem szeretem annyira a húsgombócot.

– Micsoda? – nézett rám őszinte döbbenettel. – De hiszen a Fong’s Gardenben imádtad!

– Anya, a Fong’s Garden nyolcéves koromban bezárt.

– Tudom. De akkor is.

De akkor is. Anyám adu ásza, amivel minden vitát berekeszt. Akik nem ismerik, hajlamosak lennének a Parkinson– kór számlájára írni az egykori kínai étteremmel kapcsolatos megjegyzését. De jókorát tévednének. Anyám kilencéves korom óta minden egyes alkalommal ugyanígy reagált, ha kiderült, hogy már nem rajongok a húsgombócért.

Livingstonban voltunk, annak a háznak a konyhájában, ahol felnőttem. Jelenleg kétlaki életet folytatok, hol itt alszom, hol Win fényűző apartmanjában a Nyugati Hetvenhetedik utca és a Central Park West sarkán álló Dakota– épületben. Amikor a szüleim néhány éve Miamiba költöztek, megvettem tőlük a házat. Jogosan morfondírozhatnak azon, pszichológia szempontból mennyire egészséges, hogy megveszem a házat, ahol harmincas éveim közepéig a szüleimmel éltem, és ugyanabban az alagsori kuckóban alszom, amit még középiskolás koromban rendeztem be magamnak – de az igazság az, hogy nem sok időt töltök itt. Livingston ideális hely kisgyerekes családok számára, de nem olyasvalakinek, aki egyedülálló és Manhattanben dolgozik. Win lakása sokkal közelebb van a munkahelyemhez, és alapterületét tekintve alig kisebb egy átlagos európai hercegségnél.

Most azonban Anya és Apa itthon voltak, ezért a házban vacsoráztunk.

Abba a nemzedékbe tartozom, melynek tagjai állítólag utálják a szüleiket, és a mai napig őket okolják boldogtalan felnőttkorukért. Én azonban szeretem anyámat és apámat. Szeretek velük lenni. Nem anyagi szükségszerűségből laktam még felnőtt férfiként is abban az alagsori szobában. Azért laktam ott, mert szerettem velük élni.

Befejeztük a vacsorát, kidobtuk a műanyag dobozokat, és elmostuk az evőeszközöket. Kicsit beszélgettünk a testvéreimről. Amikor Anya szóba hozta Brad munkáját Dél– Amerikában, éles nyilallást éreztem - mint a déjà vu, csak sokkal kellemetlenebb. Görcsbe rándult a gyomrom. Ismét rágtam a körmömet. Szüleim összenéztek.

Anya hamar elálmosodott. Mostanában egyre fáradékonyabb. Megpusziltam, és hosszan néztem utána, ahogy a korlátba kapaszkodva az emeletre megy. Eszembe jutott, hogy régen szökdécselve szaladt föl a lépcsőn, lófarokba összefogott haja vidáman táncolt mögötte, és eszébe sem jutott megfogni azt az átkozott korlátot. Apámra pillantottam. Nem szólt semmit, de azt hiszem, neki is valami hasonló járt a fejében.

Apával a nappaliba mentünk. Bekapcsolta a tévét. Kiskoromban volt egy BarcaLounger márkájú, ocsmánybarna színű, dönthető támlájú karosszéke. A műbőr borítás egy idő után szétnyílt a varrásnál, és fémdarabok türemkedtek elő belőle. Apám – nem egy született ezermester – szigetelőszalaggal ragasztotta össze. Tudom, hogy a rengeteg tévézés miatt sokan kritizálják az amerikaiakat, és igazuk is van, ennek ellenére életem legszebb élményei közé tartoznak az ebben a szobában, a tévé előtt töltött esték – apám a megragasztott karosszékben, én a kanapén. Szombat esténként egymást érték a jobbnál jobb műsorok: All in the Family, MASH, Mary Tyler Moore, The Bob Newhart Show és végül a The Carol Burnett Show. Apám teli torokból hahotázott Archic Bunker beszólásain, nevetése pedig olyan ragadós volt, hogy én is vele együtt kacagtam, bár a poénok nagy részét nem értettem.

Al Bolitar keményen dolgozott a newarki gyárban. Nem járt el sem pókerezni, sem a haverokkal lógni a kocsmába. Otthona volt a menedéke. Családi körben szeretett kikapcsolódni. Fiatalon szegény volt és okos. Valószínűleg nagyobb álmai voltak, mint a newarki gyár, de ezekről sosem beszélt nekem. A fia vagyok. Az ember nem rak efféle terheket a fia vállára.

Aznap este, vacsora után, elaludt a Seinfeld egyik epizódjának ismétlésén. Elnéztem, ahogy mellkasa ütemesen emelkedik és süllyed. Fehér borostája világított a sötétben. Kis idő múltán halkan lementem az alagsorba, bebújtam az ágyba, és a mennyezetet bámultam.

A mellkasomban újra ott volt a szorítás. Pánik uralkodott el rajtam. Nem akartam becsukni a szemem. Amikor megtettem, és sikerült végre elaludnom, rémálmok rántottak vissza az ébrenlétbe. Nem emlékeztem az álmokra, csak a rettegésre. Úsztam a verítékben. Felültem a sötétben, és riadtan meredtem magam elé, mint egy gyerek.

Hajnali háromkor bevillant egy emlékkép. Víz alatt vagyok. Nem kapok levegőt. Alig egy másodpercig tartott, és rögtön másik váltotta fel. Egy hangsor.

„Al–szabr val–szaif... ”

A szívem zakatolt, ki akart ugrani a helyéről.

Fél négykor lábujjhegyen felosontam a lépcsőn, és leültem a konyhában. Igyekeztem, hogy ne csapjak zajt, de tudtam. Apámnál éberebben alvó embert nem ismertem. Gyerekként, ha éjszaka megpróbáltam elosonni a hálószobájuk előtt a fürdőszobába, azonnal felriadt, mintha jégkrémet dugtam volna az alsónadrágjába. Most pedig felnőtt férfiként, aki az emberek nagy többségénél bátrabbnak tartottam magam, pontosan tudtam, mi fog történni, ha kimegyek a konyhába.

– Myron?

Megfordultam. Apám lefelé jött a lépcsőn.

– Nem akartalak felébreszteni, Apa.

– Dehogy, már amúgy is ébren voltam  – felelte. Kopott bokszért és két számmal nagyobb, szürke pólót viselt Duke felirattal. – Készítsek egy rántottát?

– Az jó lenne.

Nekiállt felverni a tojásokat. Aztán csak ültünk és semmiségekről beszélgettünk. Igyekezett leplezni az aggodalmát, de ezzel még nyilvánvalóbbá tette. Üjabb emlékfoszlányok tolultak fel. A szemem időnként megtelt könnyekkel. Ellentétes érzelmek kavarogtak bennem. Tudtam, hogy sok nehéz éjszaka vár még rám. Egészen biztos voltam benne. De arra is rájöttem, hogy képtelen vagyok tétlenül ülni és várni.

Reggel az első dolgom volt felhívni Esperanzát.

– Mielőtt eltűntem, megkértelek, hogy nézz utána néhány dolognak.

– Jó reggelt neked is.

– Ne haragudj.

– Semmi gond. Mit is mondtál?

– Kértelek, hogy nézz utána Sam Collins öngyilkosságának, annak az OPAL– kódnak meg az Angyali Menedék Alapítványnak – mondtam.

– igen.

– Tudni akarom, mit találtál.

Felkészültem a vitára, de Esperanza kihallhatott valamit a hangomból, mert csak ennyit mondott:

– Oké, találkozzunk egy óra múlva. Megmutatom, mit sikerült kiderítenem.

– Elnézést a késésért – szabadkozott Esperanza –, de Hector lehányta a blúzomat, és át kellett öltöznöm, aztán a bébiszitter most találta ki, hogy fizetésemelést akar, Hector meg közben...

– Nyugi, semmi gond – intettem le.

Esperanza irodája helyenként színpompás múltját idézte. A falon fényképek sorakoztak a szűk antilopbőr jelmezben pózoló Little Pocahontasról. Nemzetközi bajnoki öve – ez az ízléstelen valami, ami a mellétől a térdéig betakarta volna, ha felcsatolja – bekeretezve lógott az asztala mögött. A falakat levendulakékre és a lila egyik árnyalatára festette, amelynek sosem tudtam megjegyezni a nevét. Hatalmas tölgyfa íróasztalát Big Cyndi találta egy régiségboltban, és bár itt voltam, amikor leszállították, máig nem értem, hogy fért be az ajtón.

Mostanra azonban a szoba fő motívumai megváltoztak. A szekrényt és az íróasztalt Esperanza kisfiának, Hectornak a fényképei borították – már– már súrolva az elviselhetőség határát. Voltak köztük klasszikus gyerekfotók  – szivárványos háttérrel  – a Mikulás ölében, illetve a húsvéti nyuszival. Egy másik képen Esperanza és a férje, Tóm pózoltak a fehérbe bugyolált Hectorral, annak keresztelőjén. Megint egy másikon valami számomra ismeretlen Disney– figura ölelgette a kisdedet. A legszembetűnőbb helyre állított fotó anyát és gyermekét ábrázolta egy miniatűr tűzoltóautón ülve. Esperanza széles, bárgyú vigyorral az ajkán nézett a kamerába, amilyet korábban sosem láttam tőle.

A régi Esperanzánál szabadabb szellemű embert elképzelni sem lehet. Büszke biszexuális volt, hol férfival, hol nővel randizott, és magasról tett rá, mit gondolnak róla. Belevágott a pankrátorkodásba, mert jó mókának találta, és amikor ráunt, estin elvégezte a jogot, miközben nappal az asszisztensemként dolgozott. Tudom, hogy érzéketlenül hangzik, de ennek a szabad szellemnek egy részét az anyaság kiölte belőle. Természetesen korábban is tanúja voltam már ennek a folyamatnak más nőismerőseimnél. Megértem, bár átérezni nem tudom, hiszen a saját fiamat csak felnőttként ismertem meg, ezért sosem tapasztaltam, mit jelent, amikor az embernek gyereke születik, és hirtelen az egész világ egy bömbölő három és fél kilós csöppségre korlátozódik. Esperanzával pontosan ez történt. Hogy boldogabb lett– e? Nem tudom. De a kapcsolatunk megváltozott, és mivel önző seggfej vagyok, ennek egyáltalán nem örültem.

– Nézzük szép sorjában  – vágott bele Esperanza.  – Sam Collinsnál, Rick apjánál nagyjából négy hónappal ezelőtt diagnosztizálták a Huntington– kórt. Néhány héttel később öngyilkosságot követett el.

– Biztos, hogy öngyilkosság volt?

– A rendőrség szerint igen. Semmi gyanúsat nem találtak.

– Oké, folytasd.

– Az öngyilkosság után Rick Collins felkereste dr. Freida Schneidert, az apja genetikusát. Többször is hívta az irodájából. Vettem magamnak a bátorságot, és én is felhívtam dr. Schneider irodáját. Nagyon elfoglalt, de a mai ebédszünetéből hajlandó ránk áldozni negyedórát. Pontban tizenkettő harminckor találkozunk vele.

– Hogyan sikerült elintézned?

– Az MB Reps komolyabb összeggel támogatja a Terence Cardinal Cooke Kórházat.

– Ügyes – mondtam elismerően.

– Majd levonjuk a fizetésedből.

– Oké. Mi van még?

– Rick Collins felhívta telefonon a CryoHope Klinikát, amely a New York– i Presbiteriánus Kórház közelében van. Elsősorban köldökzsinórvér– és őssejtkutatással foglalkoznak. Öt orvos vezeti, mindegyiküknek más a szakterülete, lehetetlen eldönteni, melyikükkel beszélt. Számos alkalommal hívta az Angyali Menedék Alapítványt is. Időrendben így fest: először beszélt dr. Schneiderrel, két hét leforgása alatt négyszer. Azután a CryoHope– pal. És utána jutott el az Angyali Menedékhez.

– Oké – bólintottam.  – Meg tudunk beszélni egy időpontot a CryoHope–pal?

– Kivel?

– Az egyik orvossal.

– Van köztük egy nőgyógyász – mondta Esperanza.  – Bejelentselek egy hüvelyvizsgálatra?

– Komolyan beszélek.

– Tudom, de fogalmam sincs, hogyan fogjak hozzá. Próbálom kitalálni, melyik orvost hívhatta.

– Talán dr. Schneider tud segíteni.

– Talán.

– És azzal az opálos bejegyzéssel kapcsolatban találtál valamit?

–  Nem. Beütöttem a Google– ba. Az OPAL– a természetesen kijött vagy hatvanmillió találat. A HHK– ra elsőként egy egészségügyi céget dobott ki; rákellenes gyógyszerek és berendezések forgalmazásával foglalkozik.

– Rák?

– Igen.

– Ez nem nagyon illik a képbe.

Esperanza elkomorodott.

– Mi az?

– Itt semmi nem illik a képbe  – mondta.  – Csak az időnket vesztegetjük.

– Miért mondod ezt?

– Mégis miben reménykedsz, mit fogunk találni? Egy idős férfit Huntington– kórral kezeltek. Mi köze ennek ahhoz, hogy Párizsban és Londonban terroristák gyilkolnak?

– Nem tudom.

– De legalább van valami ötleted?

– Nincs.

– Valószínűleg nincs is semmiféle kapcsolat a kettő között – mondta Esperanza.

– Valószínűleg.

– De egyelőre nincs más nyom, amin elindulhatnánk, igaz?

– Ezen kell elindulnunk. Addig keresgélünk, amíg rá nem bukkanunk valamire. Minden egy autóbalesettel kezdődött tíz évvel ezelőtt. Azután semmi egészen addig, míg Rick Collins apja rá nem jött, hogy Huntington– kórban szenved. Nem tudom, mi az összefüggés, de ki akarom deríteni.

Esperanza keresztbe rakta a lábát, és a haját csavargatta. Dús, göndör, fekete haja van, és amikor csavargatja, az mindig azt jelenti, hogy valami nem hagyja nyugodni.

– Mi van?

– Alit egyszer sem hívtam, mióta eltűntél – szólalt meg.

Bólintottam.

– És ő sem keresett engem, igaz?

– Szóval vége?  – kérdezte Esperanza.

– Nagyon úgy fest.

– Bedobtad a kedvenc szakítós dumámat?

– Elfelejtettem.

Esperanza felsóhajtott.

– Isten hozott Szinglivárosban! Lakosok száma: egy – azaz te.

– Nem. Helyesen egyébként is így hangzott volna: „Lakosok száma: egy – azaz én.”

– Ó, ne haragudj – mondta.

– Semmi gond.

– Win azt mondta, hancúroztatok Terese– zel.

Mee pedig Winnel, vágtam rá majdnem, de féltem, hogy Esperanza esetleg félreértené.

– Miért is lényeges ez?  – kérdeztem.

– Nem az a fajta vagy, aki szakítás után máris másvalakivel hancúrozik, kivéve akkor, ha Terese sokat jelent számodra. Nagyon sokat.

Hátradőltem a széken.

– És ez mit jelent?

– Azt jelenti, hogy teljes gőzzel előre! Derítsük ki, mi történt, de közben ne feledkezzünk meg a realitásokról sem.

– Úgymint?

– Terese valószínűleg halott.

Erre nem tudtam mit mondani.

– Láttam már, milyen az, mikor elveszíted egy szerettedet – folytatta Esperanza.  – Nem viseled túl jól.

– Ki viseli jól?

– Igaz. De most azzal is meg kell birkóznod, ami veled történt. És a kettő együtt már komoly feladat.

– Rendbe fogok jönni. Van még valami?

– Igen  – felelte.  – A két pasas, akinek Winnel elláttátok a baját. Bobby edző és Pat segédedző.

– Mi van velük?

–  A kasseltoni rendőrség keresett néhányszor. Azt mondták, hívd fel őket, ha visszatérsz. Tudtad, hogy a fickó, akit Win ártalmatlanná tett, zsaru?

– Win említette.

– Meg kellett műteni a térdét, jelenleg lábadozik. A másik fazonnak, aki a balhét kezdte, régebben szerelvényboltja volt. De a multik kicsinálták, és azóta eladóként dolgozik Paramusban egy műszaki áruházban, a Best Buyban.

Felálltam.

– Oké – mondtam.

– Mi oké?

– Még több mint egy óránk van a dr. Schneiderrel megbeszélt találkozó előtt. Ugorjunk be a Best Buyba!

27

Bobby edző sörhasán a Best Buy alkalmazottainak egyenkék pólója feszült.

Belépésünkkor egy tévékészülékre támaszkodva magyarázott egy ázsiai házaspárnak. A verekedés nyomait kerestem rajta, de semmi nem látszott az arcán.

Esperanza is velem tartott. Alighogy elindultunk Bobby felé, flanelinges férfi lépett hozzánk, és megszólította Esperanzát.

– Ne haragudjon – mondta ragyogó arccal, mint kisgyerek a karácsonyfa láttán. – De, ó Istenem, csak nem Little Pocahontas?

Elfojtottam egy mosolyt. Újra meg újra meg tud lepni, hogy menynyien emlékeznek még rá. Esperanza szeme rám villant, majd a rajongójához fordult.

– De igen, én vagyok.

– Hihetetlen! Komolyan mondom, el se merem hinni. Egyik álmom vált valóra azzal, hogy személyesen találkozhatunk.

– Köszönöm.

– A szobámban kint volt a posztere. Tizenhat éves koromban.

– Megtisztelő... – kezdte Esperanza.

– Néhány folt is került rá – folytatta a fickó, és kacsintott. – Ha érti, mire gondolok.

– ...és undorító.  – Széttárt ujjakkal integetett a pasasnak.  – Viszlát!

Hallótávolságon kívül megjegyeztem:

– Foltok. Igazán megható.

– Az benne a legszomorúbb, hogy valahol tényleg az – felelte.

Felejtsék el, amit arról mondtam, hogy az anyaság kiölte belőle a szabad szellemet. Esperenza még mindig egy istennő.

Továbbhaladtunk Bobby edző irányába. Hallottam, hogy az ázsiai házaspár férfitagja megkérdezi, mi a különbség a plazmatévé és az LCD tévé között. Bobby edző kidüllesztett mellkassal kezdte sorolni előnyeiket és hátrányaikat – egy szót sem értettem a monológjából. Aztán a pasas a DLP televíziókról érdeklődött. Bobby edző kimondottan kedvelte a DLP– ket. Nekiállt elmagyarázni, hogy miért.

Türelmesen vártam.

Esperanza fejével a férfi felé intett.

– Úgy hallom, megérdemelte, amit kapott.

– Nem – feleltem. – Nem azért verekszünk, hogy kioktassunk másokat. Erőszakhoz kizárólag a túlélés érdekében szabad folyamodni.

Esperanza elhúzta a száját.

– Mi az?

– Winnek igaza van. Néha tényleg olyan vagy, mint egy kislány.

Bobby edző az ázsiai házaspárra mosolygott, és így szólt:

– Gondolják végig nyugodtan, azonnal visszajövök, és akkor megbeszéljük az ingyenes házhoz szállítást.

Odalépett hozzánk, és a szemembe nézett.

– Mit akar?

– Bocsánatot kérni.

Bobby edző nem mozdult. Három másodpercig némán álltunk egymással szemben.

– Megtette – mondta végül, azzal sarkon fordult, és visszament a vevőihez.

Esperanza megveregette a vállamat.

– Ez igen! Remélem, most már jobban érzed magad.

Dr. Freida Schneider alacsony, tömzsi nő volt széles, bizalomgerjesztő mosollyal. Ortodox zsidóként egyszerűen öltözött, és kis sapkái viselt. Az Ötödik sugárút és a Százharmadik utca sarkán álló Terence Cardinal Cooke Kórház étkezőjében találkoztunk. Esperanza kint maradt elintézni néhány telefont. Dr. Schneider megkérdezte, éhes vagyok–e, de nemet intettem a fejemmel. Ö valami flancos szendvicset rendelt magának. Leültünk. Elmormolt egy imát, aztán úgy vetette magát a szendvicsre, mintha haragudna rá.

– Mindössze tíz percünk van – mondta mintegy magyarázatképpen.

– Azt hittem, tizenöt.

– Meggondoltam magam. Köszönjük a támogatást.

– Fel kell tennem néhány kérdést Sam Collinsról.

Dr. Schneider lenyelte a falatot.

– A kollégája már említette. Gondolom, hallott már az orvosi titoktartásról, úgyhogy most nem ismételném el újra, mit is jelent.

– Kérem.

– Sam Collins halott, ezért talán kezdhetnénk azzal, hogy elmondja, miért érdeklődik utána.

– Úgy tudom, öngyilkosságot követett el.

– Gondolom, nem azért keresett fel, hogy ezt megerősítsem – mondta.

– Gyakori az öngyilkosság a Huntington– kórban szenvedőknél?

– Tudja, mi az a Huntington– kór?

– Annyit tudok, hogy öröklődő betegség.

– Öröklődő idegrendszeri megbetegedés – magyarázta két harapás között. – Nem öl azonnal, de minél előrehaladottabb, annál komolyabb, életveszélyes komplikációkhoz vezethet, úgymint tüdőgyulladás, szívelégtelenség és egyebek. A Huntington nemcsak fizikai, hanem pszichikai és szellemi leépüléssel is jár. Nem valami kellemes betegség. Egyszóval igen, nem ritka az öngyilkosság. Egy tanulmány szerint minden negyedik huntingtonos megpróbálkozik vele, és ezeknek a kísérleteknek hét százaléka sikeres. Bár a „sikeres” elég ironikus öngyilkosságok esetén.

– Sam Collinsnál is ez volt a helyzet?

– Már a betegség diagnosztizálása előtt is depresszióval küzdött. Nehéz eldönteni, volt– e összefüggés a kettő között. A Huntington általában fizikai problémákkal kezdődik, de számos példa van rá, hogy először i pszichiátriai vagy kognitív tünetek jelentkeznek. Szóval elképzelhető, hogy a depressziója már a félrediagnosztizált Huntington első jele volt. De igazából nem is lényeges. A Huntington ölte meg. Az öngyilkosság sem más, mint betegség következtében fellépő komplikáció.

– Úgy tudom, hogy Huntington– kórt csak öröklés útján lehet kapni.

– Igen.

– És ha valamelyik szülő ebben szenved, a gyermeküknek ötven százalék esélye van, hogy ő is huntingtonos lesz.

– Ha nagyon le akarom egyszerűsíteni a kérdést, akkor igen, így van.

– Ha viszont egyik szülőnél sem jelentkezik, az utódjuknál sem fordulhat elő.

– Pontosan.

– Szóval Sam Collins egyik szülője biztosan Huntington– kórban szenvedett.

– Így van. Az édesanyja nyolcvanéves koráig élt, és soha nem produkálta a Huntington tüneteit, ezért valószínűleg az apjától örökölte, aki viszont fiatalon elhunyt, még mielőtt a betegség elhatalmasodhatott volna rajta.

Közelebb hajoltam.

– Megvizsgálta Sam Collins gyerekeit?

– Ez nem tartozik magára.

– Konkrétan Rick Collins érdekel. Aki szintén halott. Meggyilkolták.

– Terroristák Párizsban. Én is olvasok híreket.

– Igen.

– És maga azt gondolja, hogy az apja diagnózisának köze lehet a meggyilkolásához?  – kérdezte.

– Igen.

Frieda Schneider a szendvicsébe harapott, és a fejét ingatta.

– Rick Collinsnak van egy fia – mondtam.

– Tudok róla.

– És talán egy lánya is.

Megállt a falat a szájában.

– Pardon?

Elbizonytalanodtam, hogyan folytassam.

– Rick Collins nem feltétlenül tudta, hogy életben van.

– Kifejtené?

– Inkább nem – feleltem. – Mindössze tíz percünk van.

– Valóban.

– Szóval?

Felsóhajtott.

– Igen, megvizsgáltuk Rick Collinst.

– És?

– A vérvizsgálat megmutatja a CAG kodonok ismétlődésének számát a HTT allélekben.

Üveges tekintettel meredtem rá.

– Mindegy, hagyjuk. Röviden a lényeg az, hogy az eredmény sajnos pozitív lett. A vérvizsgálat általában nem tekinthető diagnózisnak, mivel évek, sőt évtizedek telhetnek el a tünetek jelentkezése előtt. Rick Collinson azonban máris érzékelhető volt a chorea – ideges, kontrollálatlan rángó mozdulatok. Kérte, hogy tartsuk titokban. Természetesen megígértük.

Elgondolkodtam a hallottakon. Rick Huntington– kórban szenvedett. Máris megjelentek rajta az első tünetek – hogyan festettek volna az utolsó évei? Az apja is feltette magának ugyanezt a kérdést, aztán véget vetett az életének.

– Rick fiát is megvizsgálták?

– Igen, Rick ragaszkodott hozzá, bár nem ez a bevett szokás. Sokan vitatják a vérvizsgálatok hasznát, különösen gyerekek esetében. Tételezzük fel, hogy egy kisfiúról kiderül: magában hordozza a betegség génjeit  – hogyan éljen ilyen súlyos teherrel? Vagy jobb, ha minél előbb megtudja, és az utolsó cseppig kiélvezi az életet? És aki pozitív, merjen– e gyereket vállalni, tudván, hogy ötven százalék eséllyel továbbörökíti a betegséget? De még ha biztosan tovább is örökítené, akkor úgy már nem érdemes élni? Feloldhatatlan etikai problémák.

– De Rick végül megvizsgáltatta a fiát, igaz?

– Igen. Oknyomozó riporter volt. Nem szerette a bizonytalanságot. A fiú eredménye, hála Istennek, negatív lett.

– Ez biztosan megkönnyebbülést jelentett Rick számára.

– Igen.

– Ismeri a CryoHope Klinikát?

Elgondolkodott.

– Őssejtkutatással és tárolással foglalkoznak, igaz?

– Miután Rick Collins találkozott önnel, felkereste ezt a klinikát. Nem tudja, miért?

– Nem.

– És az Angyali Menedék Alapítványról hallott már?

Dr. Schneider megrázta a fejét.

– A Huntington– kór gyógyíthatatlan, ugye?  – kérdeztem.

– Igen.

– Őssejtekkel sem lehet gyógyítani?

– Várjunk, Mr. Bolitar, lassítsunk kicsit. Azt mondta, RickCollinsnak lehet, hogy van egy lánya?

– Igen.

– Kifejtené ezt?

– Említette önnek, hogy volt egy lánya, aki tíz évvel ezelőtt meghalt autóbalesetben?

– Nem. Miért kellett volna említenie?

Elengedtem a kérdést a fülem mellett.

– Rick holttestének megtalálásakor, vér is volt a gyilkosság színhelyén. A DNS– vizsgálat szerint a lányától származik.

– De hiszen most mondta, hogy a lánya meghalt. Nem értem.

– Egyelőre én sem. De meséljen inkább az őssejtkutatásról.

Megvonta a vállát.

– Egyelőre nem sok konkrétum van. Elméletileg elképzelhető, hogy a sérült neuronokat az agyban helyettesíteni lehet köldökzsinórvérből nyert őssejtek beültetésével. Akadnak biztató jelek állatoknál, de embereken még nem végeztek kísérleteket.

– De mégis. Ha valaki haldoklik, és kétségbe van esve...

Egy nő lépett az asztalunkhoz.

– Dr. Schneider?

Az orvos felemelte az ujját, lenyelte az utolsó falat szendvicset, és felállt.

– Aki haldoklik, és kétségbe van esve, igen, annak bármi lehetséges. A csodálatos gyógyulástól az öngyilkosságig minden. Lejárt a tíz perc, Mr. Bolitar. Jöjjön vissza valamikor, és körbevezetem az intézetben. Meg fog lepődni, mennyi emberen segítünk. Köszönjük a támogatást, és sok szerencsét, bármit is próbál kideríteni!

28

A CryoHope Klinika csillogott– villogott; leginkább egy modern egészségügyi létesítmény és egy bank ötvözetére emlékeztetett. A recepciós pult tömör, fekete fából készült. Esperanzával az oldalamon a mögötte ülő, jól megtermett, fiatal nőhöz léptem, akinek az ujján nem láttam karikagyűrűt. Egy pillanatra elbizonytalanodtam. Talán más módszerhez kellene folyamodnom. Egyedülálló nő. Elővehetném a csábmosolyomat, azonnal elvarázsolnám, és válaszolna minden kérdésünkre. Esperanza kitalálhatta, mi jár a fejemben, mert egy határozott pillantással leállított. Megvontam a vállam. A csaj valószínűleg úgysem tud semmit.

– A feleségem várandós – mondtam Esperanza felé intve a fejemmel. – Beszélni szeretnénk valakivel a köldökzsinórvér levételéről és tárolásáról.

A recepciós ránk villantotta jól begyakorolt mosolyát. Átnyújtott néhány színes szórólapot, és elegáns váróterembe terelte kettősünket. A falon hatalmas, művészi gyermekfotók lógtak, és egy olyasféle sematikus ábra az emberi testről, ami mindig a kilencedikes biológiaórákat juttatja eszembe. Kitöltöttünk egy formanyomtatványt. Be kellett írnom a nevem. Kísértést éreztem, hogy Fred Astaire–t vagy Gene Kellyt írjak, de végül maradtam a Mark Kadisonnál; jó barátom volt középiskolában, és mindenki csak Edisonnak becézte.

– Jó napot!

Fehér köpenyes férfi lépett a váróba. Nyakkendőt és olyan fekete keretes szemüveget viselt, amilyet a színészek szoktak, ha okosnak akarnak tűnni. Mindkettőnkkel kezet rázott, aztán lehuppant az egyik székre.

– Na és hányadikban van?  – kérdezte.

Esperanzára pillantottam.

– A harmadik hónapban  – felelte a homlokát ráncolva.

– Gratulálok! Első gyerek?

– Igen.

– Örülök, hogy ennyire előrelátóak, és szeretnék eltenni a gyermekük köldökzsinórvérét.

– Elárulná, mennyibe kerül?  – kérdeztem.

– A vér szakszerű levétele és szállítása ezer dollár. Azután éves tárolási díjat számolunk fel. Tudom, hogy elsőre soknak hangzik, de ez egy soha vissza nem térő alkalom. A köldökzsinórvér őssejteket tartalmaz, melyek életet menthetnek. Ilyen egyszerűen. A vérszegénységet és a fehérvérűséget gyógyítani lehet vele. Fertőzések és a rák bizonyos fajtái ellen is hatékony segítséget nyújt. Jelenleg azt kutatjuk, hogyan lehetne a szívelégtelenséget, a Parkinson– kórt és a cukorbetegséget kezelni az őssejtek segítségével. Nem, egyelőre még nem lehet gyógyítani ezeket a betegségeket, de ki tudja, mi történik néhány év múlva? Hallottak már a csontvelő– átültetésről?

– Fogjuk rá – feleltem.

– Az őssejt– transzplantáció ennél sokkal jobb és, természetesen, biztonságosabb módszer. Nem kíván sebészeti beavatkozást. Csontvelő– átültetés esetén nyolcvanhárom százalékos HLA– egyezés szükséges. Az őssejt esetében mindössze hetvenhat. Jelen pillanatban. Számos emberi életet mentettünk már meg őssejtbeültetéssel. Tudnak követni?

Mindketten bólintottunk.

– Mert most jön a lényeg: az egyetlen alkalom az őssejt levételére a gyermek születése. Vagy akkor, vagy soha. Hiába gondolják meg magukat hároméves korában, vagy ha, ne adj’ Isten, megbetegszik az egyik testvér.

– Hogyan működik ez pontosan? – kérdeztem.

– Egyszerű és fájdalommentes. A gyerek születésekor levesszük a vért a köldökzsinórból. Azután különválasztjuk és lefagyasztjuk az őssejteket.

– És aztán hol tárolják?

Széttárta a karját.

– Itt, ezen a helyen, biztonságos körülmények között. Szigorúan őrzött épület, és tartalékgenerátorral is fel van szerelve. Mint bármelyik bank. Legtöbben a családi csomagot választják; önöknek is ezt ajánlom. Röviden az a lényege, hogy letétbe helyezik nálunk az újszülött őssejtjeit későbbi használat céljából. Lehet, hogy egy napon a gyermeküknek szüksége lesz rá. Vagy a testvérének. Esetleg önöknek vagy egy nagybácsinak, nagynéninek.

– Honnan lehet tudni, hogy a köldökvér típusa megfelelő lesz?

– Nincs garancia. Ezzel tisztában kell lenniük. De így sokkal nagyobb az esély. Ráadásul, ha jól látom, önök igencsak eltérő genetikai állománnyal rendelkeznek. Ilyen esetekben még nehezebb megfelelő donort találni, ezért különösen fontos, hogy a kicsi őssejtjeit ne hagyják veszendőbe menni. És szeretném hangsúlyozni, hogy az őssejtek, amelyekről beszélünk, a köldökzsinórvérből kerülnek kiválasztásra   – ennek semmi köze az embrionális őssejtekhez, amelyek körül annyi vita van.

– Embriókat is tárolnak?

– Ami azt illeti, igen, de az egészen más terület, és önöket aligha érinti. Elsősorban meddőség esetén szoktuk felhasználni őket. De biztosíthatom önöket, hogy a köldökzsinórvérből nyert őssejtek kutatása, illetve tárolása során egyetlen embriónak sem esik bántódása. Ezt szeretném, ha tudnák – mondta széles mosollyal.

– Ön orvos? – kérdeztem.

A mosoly alig észrevehetően elhalványult.

– Nem, de öt orvos dolgozik nálunk.

– Milyen orvosok?

– A CryoHope–nál minden fontosabb területnek saját szakembere van. – Átnyújtott egy szórólapot, és az első oldalon felsorolt öt orvos nevére mutatott. – Genetikusunk az öröklött betegségekkel foglalkozik. Hematológusunk a transzplantációért felel. Nőgyógyászunk úttörőnek számít a meddőség hatékony kezelésének területén. Gyermekonkológusunknak pedig az őssejtkutatás a szakterülete, rákos gyerekek kezelésének lehetőségeit keresi.

– Feltehetek egy elméleti kérdést?

Közelebb hajolt.

– Tételezzük fel, hogy önök tárolják a gyermekem köldökvérét. Évek telnek el. Hirtelen kiderül, hogy súlyos betegségben szenvedek. Lehet, hogy még nincsen rá gyógymód, de szeretnék kipróbálni valamit. Felhasználhatom a köldökvért?

– Az öné, Mr. Kadison. Azt tesz vele, amit akar.

Fogalmam sem volt, merre tovább. Esperanzára néztem. Láthatóan neki sem volt ötlete.

– Beszélhetek valamelyik orvossal? – kérdeztem.

– Van olyan kérdésük, amelyre esetleg nem tudtam választ adni?

Taktikát váltottam.

– Van Rick Collins nevű ügyfelük?

– Pardon?

– Rick Collins. Régi barátom, ő ajánlotta önöket. Csak meg akartam bizonyosodni róla, hogy ő is az ügyfelük.

– Ez bizalmas információ. Remélem, megértik. Ha ön iránt érdeklődnének, akkor is ugyanezt mondanám.

Zsákutca.

– Hallott már az Angyali Menedék Alapítványról? – kérdeztem.

Lefagyott a mosoly az arcáról.

– Hallott róluk?

– Mi ez az egész?  – kérdezett vissza.

– Csak feltettem egy kérdést.

– Elmondtam, amire kíváncsiak voltak – mondta, és felállt.  – Javaslom, olvassák végig a szóróanyagunkat. Reméljük, hogy a CryoHope–ot választják. Sok szerencsét!

Odakint így szóltam Esperanzához:

– Gyakorlatilag kidobott minket.

– Igen.

– Winnek korábban volt egy elmélete, miszerint a gyilkosság színhelyén talált vér valójában köldökvér volt.

– Az sok mindent megmagyarázna – mondta Esperanza.

– Igen, csak nem értem, hogyan. Tételezzük fel, hogy Rick Collins ebben az intézményben tárolta Miriam vérét. És akkor mi van? Idejött, magához vette – kiolvasztotta?  –, aztán elvitte Párizsba, és szétlocsolta a padlón, miközben megölték?

– Nem.

– Hát akkor? – kérdeztem.

– Nem tudunk eleget. Hiányzik valami kulcsfontosságú információ, de lehet, hogy több is. Talán utánaküldték Párizsba a lefagyasztott vérmintát. Elképzelhető, hogy valami kísérleti programban vett részt, amit a mi törvényeink tiltanak. Nem tudom, de semmivel sem valószínűtlenebb, mint az, hogy a lánya túlélte azt az autóbalesetet, és tíz éve bujkál valahol.

– Láttad a pasas arcát, amikor rákérdeztem az Angyali Menedékre?

– Nem meglepő. Az abortusz és az embrionális őssejtkutatás harcos ellenzői. Gondolom, neked is feltűnt az a jól begyakorolt mondat, hogy a köldökvérnek semmi köze az embrionális őssejthez.

Bólintottam.

– Úgy tűnik, elkerülhetetlen, hogy felkeressük az Angyali Menedéket.

– Senki nem veszi föl a megadott telefonszámon – mondta.

– Megvan a címük?

– New Jersey–ben van a székhelyük. De.

– De mi?

– Egy helyben toporgunk. Semmit nem derítettünk ki. És ami azt illeti, az ügyfeleink is többet érdemelnének. A szavunkat adtuk, hogy keményen fogunk dolgozni értük. És most nem azt tesszük.

Szótlanul álltam.

– Te vagy a legjobb ügynök, akit ismerek – folytatta Esperanza. – Én is jó vagyok. Nagyon jó. Jobban tárgyalok nálad, és több ötletem van, mint neked, hogyan lehetne még több pénzt csinálni az ügyfeleinknek. De azért választanak minket, mert bíznak benned. Mert elsősorban azt akarják, hogy az ügynökük törődjön velük, és te ebben vagy a legjobb.

Megvonta a vállát, és elhallgatott.

– Értem, amit mondasz  – szólaltam meg.  – Általában az ügyfeleink miatt keveredem ilyen ügyekbe. De ez most más. Valami sokkal komolyabb. Azt akarod, hogy tartsam szem előtt a saját érdekeinket. Megértem. De ennek akkor is a végére akarok járni.

– Hőskomplexusod van.

– Nehogy azt mondd, hogy eddig nem tudtad.

– Ilyenkor hajlamos vagy bekötött szemmel repülni – folytatta.

– Pedig sokkal hasznosabb, amikor tudod, hová mész.

– New Jersey– be megyek – mondtam. – Te pedig vissza az irodába.

– Ha akarod, elkísérlek.

– Nincs szükségem bébiszitterre.

– Kár, mert már kaptál egyet. Felkeressük az Angyali Menedéket. De ha arról is kiderül, hogy zsákutca, akkor visszamegyünk az irodába, és egész éjjel dolgozunk. Áll az alku?

– Áll az alku.

29

Zsákutca. Szó szerint.

Az autó GPS– ének útmutatását követve New Jersey Ho–Ho–Kus nevű kerületében kötöttünk ki egy zsákutca végén. Kozmetikai bolt, a Sas Karma nevű karateegylet és egy kirakatát giccses fotókkal kitapétázó fényképész műterme volt a megadott címen. Utóbbin felirat virított: Official Photography of Albin Laramie, vagyis az üzlet kizárólag a fotográfus eredeti képeit árusította.

– Még szerencse – jegyeztem meg Esperanzának. – Senki nem szeretne egy hamisított Albin Laramie– fotót.

A fényképek között voltak esküvői felvételek; olyan homályosra sikeredtek, hogy nehéz volt eldönteni, hol kezdődik a vőlegény, és hol ér véget a menyasszony. Ezen kívül provokatív bikinis képekből és bántóan ízléstelen, barnás árnyalatú babafotókból állt a portfolió. A csöppségeket viktoriánus korabelinek álcázott ruhákba öltöztették. A valódi viktoriánus gyerekképek láttán mindig óhatatlanul eszembe jut, hogy akárki van is azokon a felvételeken, mostanra régen halott. Lehet, hogy bennem van a hiba, de kiráz a hideg ezektől a csöpögős fotóktól.

Az épületben végigböngésztük a bérlők névsorát. Az Angyali Menedék Alapítványnak a 3B jelzésű irodában kellett volna lennie, de be volt zárva. Az ajtón még látszott egy világos folt, ahol korábban a névtábla lehetett.

A szomszédos helyiséget a Bruno és Társai könyvelőiroda foglalta el. Megkérdeztük, tudnak– e valamit az alapítványról.

– Igen, de már hónapokkal ezelőtt elköltöztek – felelte a recepciós, akinek a névtábláján csak annyi állt: „Minerva”. Nem tudtam eldönteni, hogy ez a vezeték– vagy a keresztneve– e. – Közvetlenül a betörés után.

Felvontam az egyik szemöldököm, és közelebb hajoltam.

– Betörés?  – kérdeztem.

A váratlan keresztkérdések titkos fegyvereim közé tartoznak.

– Igen. Teljesen kipakolták őket. Lehetett már vagy... – Elgondolkodva vakargatta az arcát. – Hé, Bob, mikor is volt a betörés a szomszédban?

– Három hónapja.

Minerva és Bob ennél többet nem is igen tudott róluk. A tévében a nyomozók ilyenkor mindig felteszik a kérdést, hogy meghagyták– e az új címüket. A valóságban sosem találkoztam még olyan esettel, amikor ez előfordult volna. Visszamentünk. Az Angyali Menedék Alapítvány zárt ajtaja szótlanul meredt ránk.

– Akkor irány a munka? – kérdezte Esperanza.

Bólintottam. Az utcára kilépve egy pillanatra elvakított az erős napfény.

– Nocsak, nocsak  – szólalt meg Esperanza.

– Mi az?

Az egyik parkoló autóra mutatott.

– Nézd a matricát a hátsó lökhárítóján.

Mindenki ismeri az ilyeneket. Fehér ovális matricák középen fekete betűkkel – azt mutatják, merre jártál. Gondolom, az európai városok kezdték ezt a divatot. Ha egy turista visszatért olaszországi körútjáról, ROM– feliratú matricát ragasztott a kocsija hátuljára. Mostanra minden városnak, sőt városrésznek saját rövidítése van  – a lokálpatriotizmus kifejezésének egyik eszköze.

A matricán ez állt: HHK.

– Ho–Ho–Kus  – mondtam.

– Bizony.

A Rick Collins számítógépén talált kódra gondoltam.

– Opal Ho–Ho–Kusban. A negyvenhét– tizenkettő talán házszám.

– Opal pedig valakinek a neve – találgatott Esperanza.

Az autónk felé indulva újabb meglepetés várt. Fekete Cadillac Escalade parkolt mögöttünk, elállva a kivezető utat. Tagbaszakadt, barna öltönyös férfi közeledett felénk. Rövidre nyírt haja és széles, szögletes arca volt; mint a Green Bay Packers szélsőhátvédje az 50– es évekből.

– Mr. Bolitar?

Felismertem a hangját. Már kétszer hallottam. Egyszer a telefonban, amikor felhívtam Berleand–t, egyszer pedig Londonban másodpercekkel azelőtt, hogy elveszítettem az eszméletemet.

Esperanza azonnal védelmezően lépett elém. Finoman a vállára tettem a kezem, tudtára adva, hogy jól vagyok.

– Jones különleges ügynök – üdvözöltem.

Két másik ügynökforma pasas szállt ki az Escalade–ből. Nyitva hagyták az ajtókat, és a kocsi oldalának támaszkodva várakoztak. Mindketten napszemüveget viseltek.

– Meg kell kérnem, hogy jöjjön velem – szólalt meg.

– Le vagyok tartóztatva?  – kérdeztem.

– Egyelőre nem. Ennek ellenére azt tanácsolom, hogy jöjjön velem.

– Inkább megvárom a letartóztatási parancsot – mondtam.  – És ezúttal magammal viszem az ügyvédemet is. Csak a biztonság kedvéért.

Jones közelebb lépett.

– Inkább mellőzném a hivatalos vádemelést. De történetesen tudom, hogy súlyos bűncselekményt követett el.

– Szemtanúja is volt, ha nem tévedek.

Jones vállat vont.

– Hova vittek, miután elájultam?  – kérdeztem.

Felsóhajtott.

– A leghalványabb fogalmam sincs, miről beszél. De erre most nincs időnk. Kocsikázzunk kicsit, rendben?

Lendítette a kezét, hogy megfogja a karomat, de Esperanza megszólalt:

– Jones különleges ügynök?

A férfi ránézett.

– Magát keresik  – mondta Esperanza, és nyújtotta a mobiltelefonját. Jones értetlenül ráncolta a homlokát, de azért elvette a készüléket. Én is éretlenül néztem Esperanzára, de az arca semmit sem árult el.

– Halló? – szólt bele Jones.

A telefon elég hangosra volt állítva, így tisztán hallottam minden szót. A vonal másik végén egy hang azt mondta:

– Krómszínű, katonai stílusú, bal alsó sarkában gravírozott Gucci–logóval.

Win volt.

– Tessék?  – kérdezte Jones.

– A puskám távcsövén keresztül jól látom az övcsatját, de valójában tíz centivel lejjebb célzok – mondta Win. – Bár lehet, hogy a maga estében öt centi is elég lenne.

A pasas övcsatjára pillantottam. Fogalmam sincs, mit jelent a krómszínű és a katonai stílusú, de a bal alsó sarkába kétségkívül Gucci–logót gravíroztak.

– Gucci közalkalmazotti fizetésből? Biztosan le volt értékelve – folytatta Win.

Jones eltartotta fiilétől a telefont, és körülnézett.

– Ha jól sejtem, Mr. Windsor Horné Lockwoodhoz van szerencsém.

– A leghalványabb fogalmam sincs, miről beszél.

– Mit akar?

– Pofonegyszerű. Mr. Bolitar nem megy magukkal.

– Tisztában van vele, hogy egy szövetségi ügynököt fenyeget? Ez súlyos bűncselekménynek minősül.

– Csak az öltözékével kapcsolatos észrevételeimet közlöm – mondta Win. – És mivel fekete övhöz barna cipőt húzott, kettőnk közül maga az egyetlen, aki bűncselekményt követett el.

Jones a szemembe nézett. Különös nyugalmat olvastam le az arcáról ahhoz képest, hogy az ágyéka egy távcsöves puska célkeresztjében volt. Esperanzára pillantottam. Nem fordult felém. Rájöttem: Win nincs Bangkokban. Hazudott nekem.

– Nem akarok jelenetet – mondta Jones. Felemelte a kezét. – Rendben, senki nem kényszerít senkit semmire. Szép napot!

Megfordult, és a kocsijához indult.

– Jones? – szóltam utána.

Visszafordult, és kezéből szemellenzőt formálva rám nézett.

– Tudja, mi történt Terese Collinsszal?

– Igen.

– Árulja el!

– Ha velem jön – felelte.

Esperanzára néztem. Visszaadta a telefont Jonesnak.

– Csak hogy ne legyen félreértés – mondta Win. – Nem tud elbújni előlem. Sem maga, sem a családja. Ha valami történik vele, mindennek vége. Mindennek, ami fontos a maga számára. És nem, ez nem fenyegetés.

A vonal megszakadt.

Jones felém fordult.

– Kedves fickó.

– El se hinné, mennyire.

– Indulhatunk?

Követtem, és beszálltam mellé az Escalade– be.

30

Áthajtottunk a George Washington hídon, és visszatértünk Manhattanbe. Jones bemutatta a két másik ügynököt, de nem jegyeztem meg a nevüket. Az Escalade ráfordult a Nyugati Hetvenkilencedik utcára, majd néhány perccel később megállt a Central Park Westen. Jones kinyitotta az ajtót, fogta az aktatáskáját, és így szólt:

– Sétáljunk egyet!

Kiszálltam. A nap ragyogóan sütött.

– Mi történt Terese–zel?  – kérdeztem.

– Előbb el kell mondanom a történet többi részét is.

Jobban szerettem volna, ha előbb válaszol, de úgy láttam, nincs értelme erőltetni. Idővel úgyis elmondja. Jones levette barna zakóját, és a hátsó ülésre terítette. Arra számítottam, hogy a másik két ügynök is velünk tart, de Jones megpaskolta a kocsi tetejét, mire az autó elhajtott.

– Csak mi ketten?  – kérdeztem.

– Csak mi ketten.

Az aktatáskája még egy előző korszakban készült: szögletes volt, és mindkét csatja számzáras. Apámnak is ilyen volt, abban hordta a szerződéseket, a számlákat, a tollait és egy apró diktafont minden áldott nap a newarki gyárban lévő irodájába.

Jones belépett a parkba. Elhaladtunk a Tavern on the Green étterem mellett.

– Látom, kedveli a romantikus színhelyeket – szólaltam meg.

– Elővigyázatosság. Valószínűleg szükségtelen, de az én szakmámban egy idő után hozzászokik az ember.

Kissé színpadiasnak találtam a megjegyzését, de nem szóltam semmit. Jones egyszerre elkomorodott, és nem tudtam, miért. A kocogókat, a görkorcsolyázó fiatalokat, a biciklizőket, a babakocsit tologató kismamákat figyelte.

– Tudom, hogy közhelyes, de ha látom, milyen gondtalanul futnak, görkorcsolyáznak, dolgoznak, szeretnek, nevetnek, frizbiznek, mindig eszembe jut, hogy fogalmuk sincs, mennyire törékeny minden – mondta Jones.

Elhúztam a számat.

– De ha jól sejtem, ön, Jones különleges ügynök, néma őrszemként vigyáz rájuk, és bármilyen áldozat árán hajlandó megvédeni honfitársait. Igazam van?

Elmosolyodott.

– Azt hiszem, ezt megérdemeltem.

– Mi történt Terese–zel?

Szótlanul lépkedett tovább.

– Londonban őrizetbe vettek – váltottam témát.

– Igen.

– És azután?

Megvonta a vállát.

– Nem tudom. Átadtam egy másik ügyosztálynak. Az én feladatom véget ért.

– Erkölcsileg így a legkényelmesebb – jegyeztem meg.

Összerezzent, de nem állt meg.

– Mit tud Mohamed Matarról  – kérdezte.

– Csak amit az újságokban olvastam  – feleltem.  – Úgy tűnik, igazi rosszfiú volt.

– Azok közül is a legrosszabb. Művelt, iskolázott, radikális szélsőséges, akinek a neve hallatán még a többi terrorista is az ágyába vizel félelmében. Matar imádta a kínvallatásokat. Meggyőződése volt, hogy csak úgy győzheti le a hitetleneket, ha a soraikba férkőzik, és köztük él. Létrehozta a Zöld Halál nevű terrorista szervezetet. Ez volt a jelmondatuk: „Al–szabr val–szaif szauf judammir al–káfirún. ”

Remegés futott végig a testemen.

„Al–szabr val–szaif. ”

– Mit jelent ez?  – kérdeztem.

– „Türelem és kard végez a bűnösökkel.”

Megráztam a fejem, hátha sikerül elűznöm a baljós emlékképeket.

– Mohamed Matar csaknem egész életét a nyugati világban töltötte. Spanyolországban nőtt fel, de élt Franciaországban és Angliában is. A Doktor Halál több puszta becenévnél; Georgetownban járt egyetemre, rezidenséveit pedig itt, New Yorkban töltötte. Tizenkét évig élt az Egyesült Államokban különböző neveken. Mit gondol, mikor hagyta el az országot?

– Nincs kedvem találgatni.

– 2001. szeptember 10– én.

Mindketten megtorpantunk egy pillanatra, és önkéntelenül dél felé fordultunk. Nem, akkor sem látnánk az ikertornyokat, ha még állnának. De emlékeznünk kell az ott elhunytakra. Mindörökké.

– Azt akarja mondani, hogy ő is benne volt?

– Hogy benne volt– e? Nehéz megmondani. De hogy tudott róla, az biztos. Nem véletlen, hogy éppen aznap távozott. Találtunk egy szemtanút, aki néhány nappal korábban látta a Pink Ponyban. Ismerős a név?

– Nem az a floridai sztriptízbár, ahová a terroristák betértek szeptember 11–e előtt?

Jones bólintott. Kiránduló osztály sétált el előttünk. A tíz– tizenegy éves gyerekek mindnyájan élénkzöld pólót viseltek, rajta az iskola nevével. A sort egy felnőtt vezette, a másik hátul haladt.

– Maga megölt egy befolyásos terroristavezért – mondta Jones. – Van fogalma róla, mit tennének a követői, ha megtudnák az igazságot?

– Ezért vállalták magukra a megölését?

– Ezért hagytuk ki a nevét a történetből.

– Igazán hálás vagyok érte.

– Most gúnyolódik?

Magam sem tudtam.

– Ha tovább szimatol, kiderül az igazság. Előbb– utóbb darázsfészekbe nyúl, és megrohanják a dzsihadisták.

– Mi van, ha nem félek tőlük?

– Akkor maga őrült.

– Mi történt Terese–zel?

Egy padra tette az aktatáskáját, és a térdének támasztva keresgélni kezdett benne.

– A Mohamed Matar meggyilkolása előtti éjszakán kiásták Miriam Collins sírját, hogy DNS– mintát vegyenek a földi maradványaiból.

– Beismerő vallomást akar?

Jones megrázta a fejét.

– Nem érti, miről beszélek – mondta.

– Mit nem értek?

– A mintát lefoglaltuk. De ezt valószínűleg már tudja.

Várakozóan néztem rá.

Jones barna borítékot húzott elő az aktatáskájából.

– Itt a DNS– vizsgálat eredménye, amit el akart végeztetni.

Érte nyúltam. Jones egy pillanatig habozott, mintha nem tudná eldönteni, megmutassa– e vagy sem. De mindketten tudtuk, hogy ez csak színjáték. Pontosan ezért voltam itt. Átnyújtotta a borítékot. Kinyitottam. Legfölül fénykép volt a csontdarabról, amelyet Winnel aznap éjjel begyűjtöttünk. Továbblapoztam volna, de Jones folytatta a gyaloglást.

– A vizsgálat eredménye egyértelmű. A csont minden kétséget kizáróan Miriam Collinsé. A DNS– e alapján Rick Collins és Terese Collins gyermeke. Továbbá a csontdarab mérete és fejlettsége megfelel egy hétéves kislányénak.

Elolvastam a jelentést. Jones nem állt meg.

– Lehet, hogy manipulálták – mondtam, amikor végeztem az olvasással.

– Igen, lehet – bólintott Jones.

– Mivel magyarázza a gyilkosság helyszínén talált vérmintát?

– Éppen most vetett fel egy érdekes lehetőséget  – felelte.

– Mire gondol?

– Talán azokat az eredményeket manipulálták.

Megtorpantam.

– Azzal gyanúsít, hogy meghamisítottam egy DNS– teszt eredményét. De nem lenne logikusabb inkább azt feltételezni, hogy a franciák tették ugyanezt?  – kérdezte Jones.

– Berleand?

Megvonta a vállát.

– Miért tenne ilyet?

– És én miért tennék? De nem kell hinnie nekem. A táskámban van az eredeti csontminta. Mielőtt elbúcsúzunk, átadom magának. Ha akarja, újra megvizsgáltathatja.

Zúgó fejjel sétáltam tovább. Így már minden világos volt. Ha Berleand hazudott, akkor minden a helyére került. Kizárva a vágyálmokat és az érzelmeket, melyik tűnik valószínűbbnek: hogy Miriam Collins valóban túlélte azt az autóbalesetet, és felbukkant az apja meggyilkolásának színhelyén, vagy hogy Berleand hazudott az eredményekkel kapcsolatban?

– Maga azért keveredett bele, mert meg akarta tudni, mi történt Miriam Collinsszal – mondta Jones. – Most már tudja. A többit bízza ránk. Akármi folyik is itt, most már biztos lehet afelől, hogy Miriam Collins meghalt. Ez a csontminta perdöntő bizonyítékkal szolgál majd.

A fejemet ingattam.

– Túl sok a füst ahhoz, hogy egyáltalán ne legyen tűz.

– Mire gondol? A terroristákra? A maga úgynevezett füstje annak köszönhető, hogy Rick Collins megpróbált beépülni abba a sejtbe.

– És a szőke lány?

– Mi van vele?  – kérdezte.

– Őt is elkapták Londonban?

– Nem. Mire odaértünk, eltűnt. Tudjuk, hogy maga látta. Az egyik szemtanú, Mario Contuzzi szomszédja, látta magát, amint üldözőbe veszi.

– Ki az a lány?

– A sejt egyik tagja.

Felvontam a szemöldököm.

– Szőke dzsihadista?

– Miért ne? A sejtek mindig vegyesek. Bujkáló emigránsok, arab állampolgárok és igen, néhány őrült nyugati. Tudjuk, hogy a terrorista sejtek egyre nagyobb erőfeszítéseket tesznek a fehér bőrű tagok toborzásáért; különösen nőkre vadásznak. Az ok egyértelmű: egy csinos szőke olyan helyekre is bejuthat, ahová arab férfi nem. Az esetek túlnyomó többségében a lánynak komoly apakomplexusa van. Tudja, hogy van ez  – vannak lányok, akik pornózni kezdenek, mások radikálisok ágyába bújnak.

Nem sikerült maradéktalanul meggyőznie.

Halvány mosoly játszott az ajkán.

– Miért nem árulja el, mi zavarja még mindig?

– Sok minden – feleltem.

Jones megrázta a fejét.

– Nem hiszem, Myron. Igazából már csak egyetlen nyitott kérdés maradt, ugye? Azon az autóbaleseten gondolkodik.

– A hivatalos verzió hazugság  – mondtam.  – Beszéltem Karen Towerrel nem sokkal azelőtt, hogy meggyilkolták. Találkoztam Nigel Mandersonnal is. A baleset nem úgy történt, ahogy a jegyzőkönyvben van.

– Ez az a füst, ami zavarja?

– Igen.

– Szóval, ha eloszlatom, elengedi végre az ügyet?

– Valamit el akartak tussolni aznap éjjel.

– Ha eloszlatom a füstöt, elengedi végre az ügyet? – ismételte Jones.

– Azt hiszem.

– Rendben, akkor nézzük a lehetséges elméleteket. Az autóbaleset tíz éve történt. Gondolja, hogy valójában...  – Félbehagyta a mondatot. Megállt, és felém fordult. – Nem, inkább maga mondja el. Mégis mit gondol, mit akarnak eltussolni?

Nem válaszoltam.

– Az autó összetört – folytatta Jones. – Ebben nem kételkedik, ugye? Terese– t kórházba szállították. Gyanítom, hogy ezzel sincs problémája. Akkor mi nem stimmel? Azt hiszi – javítson ki, ha tévedek, Myron – , hogy egy titkos szövetség, tagjai között Terese Collins legjobb barátnőjével és legalább egy vagy két zsaruval, valami ismeretlen okból elrejtett egy hétéves kislányt, és titokban felnevelte...? És aztán?

Még mindig nem szóltam semmit.

– És ez az összeesküvés– elmélet azt is feltételezi, hogy hazudok a DNS– vizsgálatot illetően, márpedig nem, ahogyan erről hamarosan megbizonyosodhat.

– Valamit akkor is eltussoltak – mondtam.

– Igen  – felelte.  – Valamit eltussoltak.

Vártam. Elsétáltunk a ringlispíl mellett.

– A baleset nagyjából úgy történt, ahogy elmondta magának. Egy kamion lehajtott az A– 40– esről, és áttért a szembejövő sávba. Terese Collins félrerántotta a kormányt, és összeütköztek. Tragédia. Ismeri a körülményeket. Terese otthon volt, amikor hívták, hogy ugorjon be az esti műsorba. Nem tervezte, hogy elmegy otthonról aznap este, ezért bizonyos szempontból meg lehet érteni.

– Micsodát?

– Van egy görög mondás: A púpos sosem látja a saját púpját.

– Hogy jön ez ide? – kérdeztem.

– Talán sehogy. Ez a mondás a hibákról szól. Más hibáit azonnal észrevesszük. De önmagunkkal szemben sokkal elnézőbbek vagyunk. Gyakran rosszul ítéljük meg saját képességeinket, különösen akkor, ha valamilyen jutalom lebeg az orrunk előtt.

– Egy szavát sem értem.

– Mindjárt megérti – felelte Jones. – Tudni akarja, mit tussoltak el. De hiszen annyira nyilvánvaló. Nem elég büntetés Terese Collins számára, hogy a lánya meghalt? Nem tudom, aggódott– e a jogi következmények miatt, vagy csak a bűntudat emésztette. De Terese Collins ittas volt aznap éjjel. Elkerülhette volna az ütközést, ha józan? Ki tudja? A kamion sofőrje volt a hibás, de talán ha a reakcióideje kicsit rövidebb...

Próbáltam felfogni a hallottakat.

– Terese ittas volt?

– A vérében a megengedettnél több alkoholt találtak, igen.

– És ezt akarták eltussolni?

– Igen.

A hazugságot mindig fel lehet ismerni. Miként az igazságot is.

– Ki tudott róla? – kérdeztem.

– A férje. És Karen Tower. Eltussolták, mert attól féltek, hogy igazság tönkretenné Terese– t.

Az igazság így is tönkretette, gondoltam. Hirtelen elszorult a torkom, ahogy rádöbbentem egy másik igazságra is: Terese valószínűleg tudta. Valamennyire tisztában volt saját vétkességével. Ilyen tragédia minden anyát összetört volna, de azóta eltelt tíz év, és Terese most is vezekelni próbált.

Hogyan is fogalmazott, amikor felhívott Párizsból? Azt mondta, nem akarja újjáépíteni magát.

Tudta. Talán magának sem merte bevallani, de tudta.

Megálltam.

– Mi történt Terese–zel?

– Eloszlott a füst, Myron?

– Mi történt vele? – kérdeztem ismét.

Jones felém fordult, és a szemembe nézett.

– El kell engednie, érti? Nézze, én nem hiszek abban, hogy a cél szentesíti az eszközt. Ismerem valamennyi kínvallatás elleni érvet, és egyetértek velük. De ez nagyon kényes ügy. Tételezzük fel, hogy elkap egy terroristát, akinek máris ezrek élete szárad a lelkén, és elrejtett még egy bombát, amely gyerekek millióit fogja megölni. Orrba vágná, hogy kiszedje belőle a választ, és ezzel megmentse azokat a gyerekeket? Még szép. Orrba vágná még egyszer, ha elsőre nem mondja meg? Akkor is, ha csak ezer gyerekről lenne szó? Vagy százról, esetleg mindössze tízről? Mindenki megtenné, aki mégsem... nos, nekem az is gyanús. Mert akkor legalább annyira szélsőséges, mint a terroristák.

– Hová akar kilyukadni?

– Azt akarom, hogy visszakapja az életét  – mondta Jones kedvesen, szinte már esdeklően.  – Tudom, hogy nem hisz nekem. De nem örülök annak, ami magával történt. Ezért mondtam el mindezt. Védve vagyok. A Jones nem az igazi nevem, és azért sétálgatunk ebben a parkban, mert irodám sincs. Még Win barátjának is gondot okozna, hogy megtaláljon. Mindent tudok magáról. Ismerem a múltját. Tudom, mi történt a térdével, és hogyan próbálta túltenni magát rajta. Az ember ritkán kap második esélyt. Én most felkínálok egyet.

Jones elnézett a távolba.

– Felejtse el ezt az ügyet, és élje tovább az életét. A saját érdekében.

– Állával jobb felé intett. – És az ő érdekében.

Először nem mertem odanézni. De aztán követtem a pillantását, és hirtelen megdermedtem. Önkéntelenül a szám elé kaptam a kezem. Kis híján összecsuklottam.

A hatalmas zöld térség közepén Terese állt könnybe lábadt szemekkel, és engem nézett. Lélegzetelállítóan gyönyörű volt, mint mindig.

31

Londonban Mohamed Matar lövése a nyakán érte Terese– t.

Ismét megérintettem gyönyörű vállát, és amikor gyengéden megcsókoltam, megakadt a szemem a hegen. Nem, Terese– t nem kábították el, és nem hurcolták fekete lyukba. Egy London melletti kórházban kezelték, majd visszaröpítették New Yorkba. Sokkal súlyosabb sérüléseket szenvedett, mint én. Sok vért veszített. Még mindig komoly fájdalmai voltak, és óvatosan mozgott.

Visszatértünk Win apartmanjába, és a hálószobámban feküdtünk – egymást átölelve bámultuk a mennyezetet. Fejét a mellkasomra hajtotta. Éreztem a szívverését.

– Elhiszed, amit Jones mondott? – kérdeztem.

– Igen.

Végigsimítottam a hátát, és közelebb húztam magamhoz. Kicsit reszketett. Soha többé nem akartam szem elől téveszteni.

– A lelkem mélyén tudtam, hogy becsapom magam – mondta.

– Annyira akartam. Egy második esélyt, hogy jóvátehessem a hibámat. Hogy megmenthessem a lányomat, akit olyan régen elveszítettem.

Meg tudtam érteni.

– És most mit tegyünk?  – kérdeztem.

– Itt akarok maradni veled, és csak lenni. Megoldható?

– Meg. – A mennyezet faburkolatát fürkésztem. De valami csak nem hagyott nyugodni: – Miriam születésekor Rickkel levettétek a köldökvérét?

– Nem.

Zsákutca.

– Most is akarod, hogy elvégezzük a DNS– vizsgálatot? – kérdeztem.

– Te mit gondolsz?

– Szerintem ártani nem árthat.

– Akkor csináljuk.

– Tőled is szükség lesz hozzá egy DNS– mintára  – folytattam. – Hogy legyen mivel összehasonlítani. Rick DNS– e nem áll rendelkezésünkre, de ha a vizsgálat megerősíti, hogy a te gyereked... Csak egyszer szültél, igaz?

Csönd.

– Terese?

– Csak akkor egyszer szültem  – felelte.

Újabb csönd.

– Myron?

– Igen?

– Nem lehet több gyerekem.

Erre nem tudtam mit mondani.

– Miriam születése maga volt a csoda. De közvetlenül a szülés után egy daganat miatt el kellett távolítani a méhemet. Soha többé nem lehet gyerekem.

Behunytam a szemem. Szerettem volna mondani valami vigasztalót, de semmi nem jutott eszembe, ami ne hangzott volna hamisnak és közhelyesnek. Csak közelebb húztam magamhoz. Nem akartam előretekinteni. Csak a karomban akartam tartani.

Eszembe jutott a jiddis szólás: Ember tervez, Isten nevet.

Éreztem, hogy fel akar kelni. Visszahúztam.

– Túl korán van még? – kérdezte.

Elgondolkodtam.

– Inkább túl késő.

– Ezt meg hogy érted?

– Jelen pillanatban semmi mást nem akarok, csak itt feküdni veled   – mondtam.

Terese az igazak álmát aludta, amikor meghallottam a kulcs zörrenését a zárban. Az ébresztőórára pillantottam. Hajnali egy volt.

Köntöst kaptam magamra, és kiléptem a folyosóra üdvözölni Wint és Mee–t. Mee elmosolyodott, és intett a kezével:

– Szia, Myron.

– Szia, Mee.

Azzal eltűnt a másik szobában. Miután becsukódott mögötte az ajtó, Win így szólt:

– Ha szexről van szó, szeretem, ha Mee megyünk el elsőként.

Esdeklő pillantást vetettem rá.

– Az a legjobb, hogy Mee–nket könnyű boldoggá tenni – folytatta.

– Hagyd abba, kérlek.

Win hozzám lépett, és átölelt.

– Minden rendben? – kérdezte.

– Jól vagyok.

– Mondjak valami furcsát?

– Ne kímélj!

– Mióta megismertük egymást a Duke–on, még soha nem váltunk el ilyen hosszú időre.

Bólintottam. Vártam, hogy elengedjen. Amikor megtette, így szóltam:

– Hazudtál Bangkokot illetően.

– Nem, vagyis nem nagyot. Egy bankból hívtalak.

Az égre emeltem a tekintetem, és megráztam a fejemet. A tizenakárhanyadik Lajos stílusú nappaliban, melyet masszív fabútorok, remekbe szabott műtárgyak és hosszú hajú pasasok mellszobrai díszítettek, a márványkandalló előtt álló bőrfotelekbe telepedtünk. Win a kezembe nyomott egy Yoo–hoo–t, magának pedig egy pohár méregdrága whiskyt öntött.

– Kávézni akartam, de az egész éjjel ébren tartana Mee–nket  – mondta.

– Nem fogytál még ki a Mee– poénokból? – kérdeztem.

– Remélem, nem.

– Miért hazudtál Bangkokról?

– Szerinted?  – kérdezett vissza.

A válasz egyértelmű volt. Elvörösödtem szégyenemben.

– Feladtalak, igaz?

– Igen.

Újra rám törtek a könnyek, a rettegés, a mostanra már ismerőssé vált szorítás a mellkasomban. Jobb lábam vad remegésbe kezdett.

– Attól féltél, hogy újra elkapnak  – mondtam. – És megint elárulom, amit rólad tudok.

– Igen.

– Ne haragudj.

– Nincs miért bocsánatot kérned – vigasztalt.

– Azt hittem... azt hittem, erősebb vagyok.

Win kortyolt az italából.

– Te vagy a legerősebb ember, akit ismerek.

Vártam egy ütemet, de képtelen voltam megállni, hogy rá ne kérdezzek.

– Erősebb, mint Mee?

– Erősebb, de közel sem olyan hajlékony.

Néhány másodpercig szótlanul ültünk.

– Emlékszel egyáltalán valamire?  – kérdezte.

– Halványan.

– Segítségre van szükséged.

– Tudom.

– Nálad van a DNS– minta a sírból?

Bólintottam.

– És ha a vizsgálat megerősíti, amit ez a Jones mondott, akkor vége?

– Jones a legtöbb kérdésemre választ adott – feleltem.

– Mintha „de” következne.

– Ami azt illeti, számos „de” van még ebben a történetben.

– Csupa fül vagyok.

– Felhívtam a Berleand–tól kapott telefonszámot – mondtam. – De senki nem veszi föl.

– Hol itt a „de”?

– Ismered az elméletét Mohamed Matar tervéről?

– Miszerint a terv a halála után is tovább él? Igen.

– Ha igaz, az veszélyt jelent mindenkire. Kötelességünk segíteni. Win lassan ingatni kezdte a fejét.

– Ejjej – mondta.

– Jones szerint, ha Matar követői rájönnek, hogy én öltem meg, bosszút akarnak majd állni – folytattam. – Semmi kedvem ölbe tett kézzel várni, vagy hátralévő életemben emiatt rettegni.

Winnek ez az érv már sokkal jobban tetszett.

– Szeretnél inkább megelőző csapást mérni rájuk?

– Igen, azt hiszem.

Win bólintott.

– És még? – kérdezte.

Kortyoltam egyet a csokis üdítőmből.

– Láttam azt a szőke lányt. A járását. Az arcát.

– Aha. És mint már említetted, felfedeztél bizonyos – feltehetően genetikai – hasonlóságot közte és az elbűvölő Terese Collins között.

Kiszívtam az utolsó cseppeket is a Yoo–hoo dobozából.

– Emlékszel azokra az optikai csalódásra épülő varázsképekre gyerekkorunkból?  – kérdezte Win.  – Attól függően, milyen szögből nézted vagy vén boszorkányt láttál rajta, vagy egy csinos, fiatal lányt. Vagy arra a másikra, ami vagy nyuszi volt vagy kacsa?

– Hogy jön ez ide?

– Tételezzük fel, hogy Terese nem hív föl Párizsból. És az irodába menet az utcán elsétál melletted ez a lány. Akkor is megálltál volna, és a fejedhez kapsz: „A mindenit, ez biztosan Terese lánya”?

– Nem.

– Szóval ez is csak nézőpont kérdése. Érted már?

– Igen.

Mindketten elhallgattunk.

– Persze attól még lehet, hogy igaz – jegyezte meg Win néhány másodperc múlva.

– Igen.

– És jó móka lenne móresre tanítani néhány terroristát.

– Akkor mire várunk?

– Én konkrétan Mee–re – felelte. – De miután megittam az italomat, és eltöltöttem vele néhány órát, belevághatunk.

32

Kiszámíthatatlan jószág az emberi elme.

A logika nem ismeri a mondást, miszerint két pont között legrövidebb út az egyenes. Előre– hátra ugrál, oda– vissza pattog, majd hajtűkanyarokat vesz, és hosszú időre eltűnik a bozótosban. Bármi lehet a katalizátora, általában banális részlet, ami gellert kap a gondolatainkon, és előre nem sejtett irányba halad tovább  – hogy ez az irány végül óhatatlanul elvezessen a megoldáshoz, amelyhez egyenesen és időrendben haladva sosem jutottunk volna el.

Velem is ez történt. Így kezdett összeállni a kép a fejemben.

Terese felrezzent, amikor visszatértem a hálószobába. Nem beszéltem neki a szőke lánnyal kapcsolatos gondolataimról. Semmit nem akartam eltitkolni előle, de kár lett volna feleslegesen felzaklatni. Gyógyulni próbált. Miért tépjem fel a még be sem hegedt sebeket, mielőtt többet tudnék?

Újra álomba merült. Átöleltem, és behunytam a szemem. Csak most tudatosult bennem, milyen keveset aludtam, mióta visszatértem tizenhat napos távollétemből. Hamarosan ismét meglátogattak a rémálmok; rettegve riadtam fel hajnali háromkor. A szívem vadul zakatolt. Könnyek csorogtak a szememből. Csak az érzésre emlékeztem, ahogy rám nehezedik valami mázsás súly, és megbénít – nem kaptam levegőt. Felültem az ágyban. Terese aludt. Hozzá hajoltam, és gyengéden megpusziltam.

A hálószoba melletti helyiségben volt egy laptop. Bejelentkeztem a netre, és rákerestem az Angyali Menedék Alapítványra. A honlapjuk oldalának tetején az ANGYALI MENEDÉK név állt, alatta, valamivel kisebb betűkkel, pedig ez: KERESZTÉNY MEGOLDÁSOK. A bemutatkozó szöveg az életről, a szeretetről és Istenről szólt. „Választás” helyett „megoldások”– ról beszélt. Alatta nők vallomásai sorakoztak, akik az „adoptálási megoldás”– t választották a „gyilkosság” helyett. Voltak házaspárok, akik a meddőségről meséltek, és azt mondták, hogy a kormány „kísérletezni” akart még meg sem született magzatukkal, ezzel szemben az Angyali Menedék segített lefagyasztott embriójuknak „felismerni valódi küldetését”, és a keresztény megoldást választva megtermékenyíteni vele egy másik, évek óta hiába próbálkozó párt.

Korábban is hallottam már ezzel kapcsolatos vitákat, és eszembe jutott Mario Contuzzi rövid jellemzése az alapítványról. A szervezet nézeteit jobboldalinak találta, de nem szélsőségesnek. Hajlottam rá, hogy egyetértsek vele. Tovább szörföltem az oldalon. Találtam egy nyilatkozatot arról, hogy az Angyali Menedék küldetésének tekinti Isten szeretetének elterjesztését és a „még meg nem született gyermekek” megmentését. Hitvallásuk a Biblián alapult, mint „Isten által sugalmazott szövegen”, és szilárdan hittek az élet szentségében. A lap szélén rá lehetett kattintani az örökbefogadással, a jogi háttérrel, a soron következő eseményekkel, illetve a szülés előtt álló nőkkel kapcsolatos információkra.

A GYIK válaszaiból kiderült, hogyan támogatják az egyedülálló kismamákat, és hogyan közvetítik ki a fagyasztott embriókat a meddő házaspároknak, de találtam letölthető űrlapokat, és azt is megtudtam, mi a tarifa, hogyan támogathatom őket személyesen, és hogyan csatlakozhatom az Angyali Menedék csapatához. Összességében nagyon meggyőző volt. Ezután következett a képgaléria. Rákattintottam az első oldalra. Két gyönyörű udvarház képe jelent meg, amelyet az egyedülálló kismamák számára tartottak fent. Az egyik leginkább georgiai ültetvényre emlékeztetett: fehér márványoszlopok és hatalmas szomorúfűzek a ház körül. A másikról inkább elegáns panzió jutott eszembe: csodálatos, viktoriánus stílusú épület tornyokkal, festett üvegablakokkal, tornáccal és kékesszürke manzárdtetővel. A képek alatti szöveg hangsúlyozta, hogy mind a házak pontos helyét, mind a bennük lakók adatait – név, lakcím  – bizalmas információként kezelik, miközben a két festői szépségű fénykép láttán már– már azt kívánta az ember, bárcsak valaki teherbe ejtené, hogy ellátogathasson ezekre a helyekre.

A képgaléria második oldalára kattintottam – és ez volt a katalizátor, amely mozgásba hozta csapongó elmém fogaskerekeit.

Ezek a fényképek csecsemőkről készültek. Szívbe markolóan gyönyörű és elbűvölő fotók voltak abból a fajtából, amelyek a legkérgesebb szívű martalócnak is könnyeket csalnak a szemébe.

Kiszámíthatatlan elmém szeret ellentétekben gondolkodni. Ha borzalmas stand– up humoristát látok, azonnal eszembe jut a zseniális Chris Rock. Ha egy film digitális trükkökkel ijesztget, mindig Hitchcockra gondolok, aki fekete– fehér képekkel is képes volt rám hozni a frászt. A „megmentett angyalkák” képei láttán rögtön azok a borzalmasan giccses, viktoriánus hangulatú fotók ugrottak be, amelyeket délelőtt láttam annak a fényképésznek a kirakatában. Erről eszembe jutott Esperanza megfigyelése, hogy a HHK akár a Ho–Ho–Kusra is utalhat.

Megint csak az emberi elme csodája – szinapszisok milliárdjai pattogtak, szikráztak, kapcsolódtak az agyamban. Nehéz lenne pontosan megmondani, de valahogy így követték egymást a gondolatok a fejemben: Official Photography, HHK, Esperanza, megismerkedésünk, pankrátor múltja, MOP, a Mesés és Okos Pankrátorhölgyek névből származó betűszó.

És hirtelen összeállt a kép. No, nem a teljes, de egy része. Ahhoz legalábbis elegendő, hogy tudjam, másnap reggel hová vezet majd az első utam.

Abba a giccses kirakatú műterembe Ho–Ho–Kusban. Az Official Photography of Albin Laramie kezdőbetűiből összeállított betűszó ugyanis így festett: OPAL.

A pult mögött álló férfi nem lehetett más, mint Albin. Köpönyeget viselt. Csillogó köpönyeget, mint Batman vagy Zorro. Gondosan trimmelt szakállkájáról, szándékosan kócos hajáról és egész megjelenéséről üvöltött, hogy MŰVÉSZ  – így, csupa nagybetűvel. Telefonon beszélt valakivel, és bosszúsan összevonta a szemöldökét, amikor beléptem.

Elindultam felé. Intett az ujjával, hogy várjak.

– Nincs hozzá érzéke, Leopold. Mi mást mondhatnék? Annak a pasasnak gőze sincs a beállításokról vagy a színekről. Egyszerűen nincs hozzá szeme.

Ismét felemelte az ujját, hogy még egy perc türelmemet kérje. Türelmesen várakoztam. Amikor befejezte a beszélgetést, színpadiasan felsóhajtott.

– Miben segíthetek?

– Jó napot – mondtam. – A nevem Bernie Worley.

– Az enyém  – felelte kezét a szívére téve  – Albin Laramie.

Olyan büszkeség és pátosz áradt bemutatkozásából, hogy azonnal Mandy Patinkin jutott eszembe A herceg menyasszonyából. Nem lettem volna meglepve, ha azzal folytatja, hogy megöltem az apját, ezért készüljek a halálra.

Világfájdalmas mosolyt erőltettem az arcomra.

– A feleségem megkért, hogy hozzak el néhány képet.

– Magánál van a biléta?

– Elveszítettem.

Albin elkomorodott.

– De emlékszem a rendelés számára, ha az segít.

– Talán.  – Maga elé húzta a billentyűzetet, és várakozóan nézett rám.

– Nos?

– Negyvenhét– tizenkettő.

Olyan pillantást vetett rám, mintha ennél nagyobb ostobaság még soha nem hangzott volna el Isten kék ege alatt.

– Ez nem egy rendelés száma.

– Óh, biztos benne?

– Ez sorozatszám.

– Sorozatszám?

Két kézzel hátralökte a köpönyeget, mint a szárnyát kiterjesztő madár.

– Egy fotósorozat száma.

Ismét megcsörrent a telefon, és elfordult. Testbeszéde arról árulkodott, hogy részéről befejezettnek tekinti a beszélgetést. Elveszítettem. Hátraléptem, és előadtam a saját színházi produkciómat. Elragadtatottan pislogva, tátott szájjal bámultam a képeit. Myron Bolitar, a művészet erejétől megrendült átlagember. A szemem sarkából láttam, hogy kíváncsian figyel. Körbejártam az üzletet, és közben gondosan ügyeltem, nehogy az elragadtatott kifejezés eltűnjön az arcomról.

– Segíthetek még valamiben?  – kérdezte, miután lerakta a telefont.

– A képei – mondtam. – Egyszerűen lenyűgözőek.

Büszkén kihúzta magát. Felnőtt embert ritkán látni így pöffeszkedni. A következő tíz perc azzal telt, hogy a munkájáról faggattam, és csodálattal hallgattam, amint árnyalatokról, tónusokról, stílusról, megvilágításról és egyéb érdektelenségekről fecseg.

– Nemrég született a lányunk – magyaráztam elragadtatottan ingatva a fejemet az egyik viktoriánus förmedvény előtt, amelyen az egyébként aranyos csecsemő úgy nézett ki, mint Morty bácsikám övsömörrel.

– Megbeszélhetnénk egy időpontot, amikor elhozzuk.

Albint mintha hájjal kenegették volna. Megegyeztünk az árban, amely nevetségesen magas volt, jelzálogkölcsönt kellett volna felvennem, hogy ki tudjam fizetni. Tovább játszottam a szerepem. Végül így szóltam:

– Nézze, a feleségemtől ezt a számot kaptam. A fotósorozat számát. Azt mondta, ha meglátom azokat a felvételeket, a lélegzetem is eláll. Mit gondol, megnézhetném a negyvenhét– tizenkettes sorozat képeit?

Ha esetleg különösnek találta, hogy eredetileg egy rendelésért jöttem, most meg egy sorozat képeit akarom végignézni, nem mutatta. Géniuszának ragyogása elűzte a kétkedés fellegeit.

– Természetesen, itt vannak a számítógépen. De meg kell mondanom, hogy nem szeretem a digitális képeket. A maga kislányát inkább hagyományos fényképezőgéppel fogom fotózni. Azok egészen más mélységet adnak a képeknek.

– Az nagyszerű lenne.

– Ennek ellenére minden képem megvan digitálisan is. – Beütötte a számot, és nyomott egy entert. – Hát, ezek nem csecsemőfotók, az biztos. Tessék!

Albin felém fordította a monitort. A számítógép betöltötte a képeket. Elég volt egyetlen pillantást vetnem a képernyőre, máris elszorult a torkom. Még mielőtt nagyításért kattintott volna, már tudtam. Kétség sem férhetett hozzá.

A szőke lány volt az.

Igyekeztem megőrizni a hidegvéremet.

– Kaphatok belőle egyet?

– Milyen méretben?

– Mindegy, egy huszonegyszer harmincas tökéletes lesz.

– Keddhez egy hétre elkészül.

– Nekem most kell.

– Az lehetetlen.

– A számítógépe össze van kapcsolva a nyomtatóval – mutattam.

– Igen, de azzal nem tudok minőségi fotót előállítani.

Nem volt idő magyarázkodni. Elővettem a pénztárcámat.

– Kétszáz dollárt kap, ha kinyomtat nekem egy példányt ebből a képből.

Összeszűkült a szeme, de csak egy pillanatra. Végre derengeni kezdett neki, hogy valami nem stimmel, de ő csak fotográfus volt, nem ügyvéd vagy orvos. Itt nem létezett kötelező titoktartás. Kezébe nyomtam a kétszáz dollárt. Felállt, és a nyomtatóhoz lépett. A monitoron megláttam, hogy a fénykép mellett van egy link „személyes info”– felirattal. Rákattintottam.

– Mit művel?  – szólt rám Albin.

Hátraléptem, de addigra már eleget láttam. A lánynak csak a keresztneve volt feltüntetve: Carrie. És a címe?

A szomszéd iroda: Angyali Menedék Alapítvány.

Albin nem tudta Carrie vezetéknevét. További faggatásomra elárulta, hogy a képet az alapítvány számára készítette, de ennél többet nem tudott. Csak keresztneveket kapott tőlük. Magamhoz vettem a kinyomtatott képet, és átmentem a szomszédba. Az Angyali Menedék irodája most is zárva volt. Megkerestem Minervát, kedvenc recepciósomat a Bruno és Társainál, és megmutattam neki a szőke Carrie fényképét.

– Ismeri ezt a lányt?

Minerva kérdően nézett rám.

– Eltűnt – folytattam. – Próbálok a nyomára akadni.

– Micsoda maga, magándetektív?

– Igen.  – Egyszerűbb volt, mint magyarázkodni.

– Hú, de izgalmas!

– Igen. A lány keresztneve Carrie. Felismeri?

– Itt dolgozott.

– Az Angyali Menedéknél?

– Vagyis nem dolgozott. Náluk lakott. Tavaly nyáron itt töltött néhány hetet.

– Mit tud még róla mondani?

– Gyönyörű, ugye?

Erre nem válaszoltam. Vártam, hogy folytassa.

– Nem tudtam, hogy hívják. Nem volt valami kedves. Ami azt illeti, egyik bentlakójuk sem. Istent imádják, de az igazi embereket már kevésbé. A két irodának közös mosdója van a folyosó végén. Néha összefutottunk, de hiába köszöntem neki, keresztülnézett rajtam. Érti, mire gondolok, ugye?

Megköszöntem Minervának a segítséget, és visszamentem a 3B jelzésű irodához. Néhány percig szótlanul bámultam az ajtót. Hagytam, hogy az agyam feldolgozza az új információkat. A honlapra gondoltam, amelyet éjszaka nézegettem, aztán a szervezet nevére. A kezemben tartott fényképre néztem. A szőke haj. A gyönyörű arc. A kék szemek és az aranyszínű gyűrű mindkét pupilla körül. Egyszerre megértettem, miről beszélt Minerva.

Kétség sem férhetett hozzá.

Néha egyértelmű a genetikai hasonlóság két arc között, mint az aranyszínű gyűrű a pupillák körül  – néha azonban inkább visszhangra emlékeztet. Ezt láttam a lány arcát tanulmányozva. Visszhangot.

Az anyja visszhangját.

Az ajtóra pillantottam. Aztán újra a fényképre. Hideg borzongás futott végig a gerincemen, ahogy helyükre kerültek a részletek.

Berleand nem hazudott.

Megcsörrent a telefonom. Win keresett.

– Megvan a DNS– vizsgálat eredménye  – mondta.

– Terese az anya  – válaszoltam.  – Jones igazat beszélt.

– Igen.

Még mindig a képet a néztem.

– Myron?

– Azt hiszem, rájöttem – mondtam.  – Azt hiszem, végre tudom, mi folyik itt.

33

Visszamentem New Yorkba  – pontosabban a CryoHope Klinikára.

Nem lehet igaz.

Ez az egyetlen gondolat zakatolt a fejemben. Nem tudom, minek szurkoltam jobban, hogy igazam legyen– e vagy tévedjek; de nem is számít – mint mondtam, az igazságot mindig fel lehet ismerni. Ami pedig a „nem lehet igaz” mantrámat illeti, ismét a jó öreg Sherlock Holmes– axióma jutott eszembe: Ha kizárjuk a lehetetlent, ami marad, bármenynyire valószínűtlen is, az igazság.

Kísértést éreztem, hogy felhívjam Jones különleges ügynököt, és elmondjam, nálam van a lány fényképe. Carrie valószínűleg terrorista vagy szimpatizáns, esetleg  – a legjobb forgatókönyv szerint  – akarata ellenére tartják fogva. De korai volt még ezen morfondírozni. Beszélnem kell Terese–zel, gondoltam, ellenőrizni ezt az eshetőséget – de még ez is túl korai volt.

Mindenekelőtt meg kellett bizonyosodnom valamiről, mielőtt felcsillantom  – vagy éppen kioltom  – a reményt Terese előtt.

A CryoHope–nál parkolóinasok vannak. Átadtam a slusszkulcsot, és beléptem az épületbe. Rick Collins első útja ide vezetett, amikor megtudta, hogy Huntington– kórban szenved. Első ránézésre nem is volt ebben semmi meglepő. A CyroHope Klinika élen járt az őssejtkutatásban. Logikusnak tűnt, hogy felkeresi őket, hátha sikerül megoldást találniuk a génjeibe kódolt betegségre.

De itt nem ez volt a helyzet.

Emlékeztem az orvos nevére a szórólapról.

– Dr. Sloant keresem – mondtam a recepciósnak.

– Szabad a nevét?

– Myron Bolitar. Mondja meg neki, hogy Rick Collinsról van szó. És egy Carrie nevű lányról.

Mire végeztem, Win a bejárat előtt várt a falnak támaszkodva. Limuzinja az utcán állt, de inkább velem tartott.

– Nos?  – nézett rám.

Elmondtam neki mindent. Figyelmesen hallgatott, nem szakított félbe, nem tett föl kérdéseket. Miután befejeztem, csak ennyit kérdezett:

– Következő lépés?

– Elmondom Terese–nek.

– Hogyan fog reagálni?

– Fogalmam sincs.

– Várj még vele. Szerezzünk több információt.

– Miről?

Kivette a fényképet a kezemből.

– A lányról.

– Rendben. De Terese–nek akkor is el kell mondanom.

Megszólalt a telefonom. „Ismeretlen szám”. Kihangosítottam, és beleszóltam:

– Halló?

– Hiányoztam?

Berleand.

– Nem hívott vissza – mondtam.

– Úgy volt, hogy maga kiszáll az ügyből. Ha visszahívom, azt bátorításnak vehette volna, hogy mégis folytassa a nyomozást.

– Akkor most miért hívott?

– Mert bajban van  – felelte.

– Hallgatom.

– Ki vagyok hangosítva?

– Igen

– Win is magával van?

– Itt vagyok  – mondta Win.

– Miféle bajról beszél?  – kérdeztem.

– Elcsíptünk egy beszélgetést a New Jersey–i Patersonból. Terese nevét is megemlítették.

– Az enyémet nem?

– Talán. Nem volt egyértelmű. Az efféle beszélgetéseknél sosem az.

– De maga szerint tudnak rólunk?

– Nagyon úgy tűnik, hogy igen.

– Honnan?  – kérdeztem.

– Fogalmam sincs. Jones és az ügynökei, akik letartóztatták, a legjobbak a szakmában. Közülük biztosan nem beszélt senki.

– Valakinek pedig muszáj volt.

– Biztos benne?

Gyorsan végiggondoltam, ki volt még rajtunk kívül Londonban azon a napon; ki mondhatta el a többi dzsihadistának, hogy én öltem meg Mohamed Matart. Winre pillantottam. Felmutatta Carrie fényképét, és felvonta az egyik szemöldökét.

Ha kizárjuk a lehetetlent...

– Hívd fel a szüleidét – szólalt meg Win. – Átvitetjük őket a Lockwood–birtokra Palm Beach–re. A legjobb embereinket adjuk Esperanza mellé, talán Zorra is ráér, vagy az a Carl nevű fickó Philadelphiából. A bátyád Peruban van ásatáson?

Bólintottam.

– Ott biztonságban lesz.

Tudtam, hogy Win velem és Terese–zel marad. Azonnal telefonálgatni kezdett. Levettem a kihangosítóról a mobilomat, és beleszóltam:

– Berleand?

– Itt vagyok.

– Jones arra célozgatott, hogy maga Párizsban hazudott nekem a DNS– vizsgálattal kapcsolatban.

Csönd.

– De én tudom, hogy igazat mondott – folytattam.

– Honnan?

Már így is túl sokat mondtam.

– El kell intéznem néhány telefont. Majd visszahívom.

Leraktam, és felhívtam a szüléimét. Reménykedtem, hogy apám veszi fel, ezért természetesen anyám szólt bele.

– Szia, Anya, én vagyok az.

– Szia, drágám.  – Fáradtnak tűnt a hangja.  – Most jöttem meg az orvostól.

– Jól vagy?

– Este elolvashatod a blogomon – felelte.

– Várjunk csak, azt mondtad, most jöttél meg az orvostól, nem? Anyám felsóhajtott.

– Igen, ezt mondtam.

– Én pedig az egészségi állapotod felől érdeklődtem.

– Ez lesz a ma esti blogbejegyzésem tárgya. Ha érdekel, olvasd el.

– Nem árulod el nekem?  – kérdeztem hitetlenkedve.

– Ne vedd személyes sértésnek, angyalom. Így nem kell mindannyiszor elismételnem, amikor valaki rákérdez.

– Szóval inkább kiblogolod?

– Így nő az oldal látogatottsága. Téged is érdekel, igaz? Az is egy plusz kattintás.

Ez az asszony az anyám – megáll az ész!

– Nem is tudtam, hogy blogot írsz.

– Persze, hogy írok, nagyon trendi vagyok, a MyFace–en is fent vagyok.

Apám hangját hallottam a háttérből.

– Az MySpace, Ellen.

– Tessék?

– Annak MySpace a neve.

– Azt hittem, MyFace.

– Az a Facebook. Azon is regisztráltál. Meg a MySpace–en is.

– Biztos vagy benne?

– Biztos.

– Na, megjött Mr. Billy Gates. Hirtelen nagy szakértője lett az internetnek.

– Anyád pedig jól van – kiáltotta Apa.

– Ne mondd el neki – visította anyám. – Nem fog rákattintani a blogomra.

– Anya, ez most fontos. Beszélhetnék Apával?

Apám átvette a kagylót. Gyorsan elmagyaráztam neki a helyzetet, de igyekeztem minél kevésbé belemenni a részletekbe. Azonnal meg értette. Nem kérdezősködött, nem ellenkezett. Éppen csak elmagyaráztam neki, ki megy értük, és viszi őket a Lockwood–birtokra, amikor láttam, hogy valaki hív. Terese.

Elköszöntem apámtól, és felvettem.

– Két perc, és ott vagyok  – szóltam bele.  – Ne menj sehova, amíg oda nem érek.

Csönd.

– Terese?

– Felhívott.

Hallottam a könnyeket a hangjában.

– Kicsoda?

– Miriam. Most tettem le a telefont.

34

Az ajtóban állva várt.

– Mondd el, mi történt!

Terese egész testében remegett. A nyakamba borult, átöleltem, és behunytam a szemem. Tudtam, hogy ez a beszélgetés végzetes lesz. Most már világos volt. Megértettem, miért mondta neki Rick Collins, hogy készüljön fel. Megértettem, miért figyelmeztette, hogy ez az ügy az egész életét megváltoztathatja.

– Megcsörrent a telefonom. Fölvettem; egy lány szólt bele: „Anya?”.

Próbáltam elképzelni a pillanatot, ahogy ezt a szót hallja a saját gyerekétől, akit mindennél jobban szeret a világon, és aki részben miatta halt meg.

– Mit mondott még?

– Hogy túszul ejtették.

– Kik?

– Terroristák. Azt mondta, ne áruljam el senkinek.

Nem válaszoltam.

– Aztán egy férfi elvette tőle a telefont. Alig értettem az akcentusa miatt, de azt mondta, később hívnak a követeléseikkel.

Még mindig a karomban tartottam.

– Myron?

Valahogy eljutottunk a kanapéig. Reményt és szeretetet láttam a szemében, ahogy rám nézett. Majdnem megszakadt a szívem, amikor átnyújtottam neki a fényképet.

– Ő az a szőke lány, akit Párizsban és Londonban láttam – mondtam.

Néhány másodpercig szótlanul tanulmányozta a képet, aztán így szólt:

– Nem értem.

Tanácstalanul hallgattam. Nem tudtam, mit mondhatnék. Reménykedtem, hátha felfedezi a hasonlóságot, hátha neki is összeáll a kép.

– Myron?

– Ő az a lány, akit láttam – ismételtem.

Lassan megrázta a fejét.

Előre tudtam a választ, mégis feltettem a kérdést:

– Mi a baj?

– Ez nem Miriam – mondta.

Elkapta a tekintetét, és megtörölte a szemét.

– Talán, nem is tudom, talán ha volt közben plasztikai műtété... végül is olyan sok év eltelt. Megváltozik az ember ennyi idő alatt, nem? Hétéves volt, amikor utoljára láttam...

Ismét az arcomon keresett megerősítést, de semmi ilyesmit nem talált rajta. Nem volt értelme tovább halogatni.

– Miriam halott – mondtam.

Lassan kifutott a vér az arcából. A szívem ismét darabokra tört. Szerettem volna megérinteni, de éreztem, hogy hibát követnék el vele. Terese próbált racionális maradni, nem engedte, hogy eluralkodjon rajta a kétségbeesés.

– De az a telefonhívás...?

– Felmerült a neved egy lehallgatott beszélgetésben. Szerintem tőrbe akarnak csalni.

A fényképre pillantott.

– Akkor ez az egész csak átverés?

– Nem.

– De hiszen most mondtad, hogy... – Elhallgatott. Láttam, menynyire igyekszik, hogy követni tudjon. Próbáltam kitalálni, hogyan mondhatnám el a legkíméletesebben, de be kellett látnom, hogy ezt nem lehet kíméletesen tálalni. Meg kell tudnia az igazságot.

– Menjünk vissza néhány hónapot – szólaltam meg. – Addig, amikor Rick megtudta, hogy Huntington– kórban szenved.

Terese némán meredt rám.

– Mit csinálhatott elsőként? – kérdeztem.

– Megvizsgáltatta a fiát.

– így van.

– És aztán?

– Aztán felkereste a CryoHope Klinikát. Egész idő alatt azt hittem, azért ment oda, hogy gyógymódot találjon a betegségre.

– És nem?

– Nem – feleltem. – Ismered dr. Everett Sloant?

– Nem. Várj csak, mintha láttam volna a nevét azon a szórólapon. A CryoHope–nál dolgozik, igaz?

– Igen – bólintottam. – Dr. Aaron Cox praxisát vette át.

Terese nem válaszolt.

– Csak most bukkantam a nevére. Cox volt a nőgyógyászod, amikor Miriam megszületett.

Szótlanul meredt rám.

– Rickkel súlyos meddőségi problémátok volt – folytattam. – Te magad mondtad, milyen nehéz időszak volt ez az életetekben, míg be nem következett az orvosi csoda: a mesterséges megtermékenyítés.

Terese továbbra sem akart vagy tudott megszólalni.

– A mesterséges megtermékenyítés azt jelenti, hogy a petesejtbe laboratóriumi körülmények között juttatják a spermát, és csak utána ültetik be az anyaméhbe. Említetted, hogy Pergonalt szedtél a petesejtszám növelése érdekében. Ez szinte minden esetben így történik. És általában több embrió jön létre. Több mint húsz éve ezeket a pluszembriókat lefagyasztják. Néha kiolvasztják őket őssejtkutatás céljából. Néha felhasználják, ha a pár újra akar próbálkozni. Néha, az egyik fél halála esetén, a másik fel akarja használni, de olyan is előfordul, hogy valaki megtudja, rákos, mégis szeretne gyereket. Te is tudod, hogy megy ez. A válások miatt bonyolult törvények és rendeletek szabályozzák a kérdést, ezért sokszor előfordul, hogy egyes embriókat egyszerűen megsemmisítenek, vagy évtizedekig őriznek lefagyasztva.

Nyeltem egyet; láttam, hogy sejti, hová akarok kilyukadni.

– Mi történt a ti pluszembrióitokkal?

– Az már a negyedik próbálkozásunk volt  – mondta Terese.  – Egyik beültetés sem sikerült. Újabb kis halál minden alkalommal. És amikor végül mégis összejött, olyan csodálatos meglepetés volt... – Elcsuklott a hangja. – Már csak két embriónk maradt. El akartuk tenni őket, hátha később újra megpróbáljuk, de aztán felfedezték a daganatot a méhemben, és biztossá vált, hogy soha többé nem lehet gyerekem. Dr. Cox azt mondta, hogy az embriók egyébként is elpusztultak a fagyasztás során.

– Hazudott.

Terese újra a szőke lány fotójára pillantott.

– Létezik egy Angyali Menedék nevű alapítvány. Ellenzik az embrionális őssejtkutatást, illetve az embriók bármilyen okból történő elpusztítását. Közel két évtizede lobbiznak azért, hogy a fel nem használt embriókat örökbe lehessen fogadni. Logikus az érvelésük. Több százezer embriót őriznek lefagyasztva, és számtalan házaspár van, akiket meg lehetne termékenyíteni velük. A jogi háttér azonban meglehetősen bonyolult. A legtöbb államban nem engedélyezik az embriók örökbefogadását, mert aki így szül, az jogi értelemben csak béranyának minősül. Az Angyali Menedék célja az, hogy ezeket a lefagyasztott embriókat terméketlen nőkbe ültessék be.

Terese szeme elkerekedett.

– Ó, Istenem...

– Nem ismerem a pontos részleteket. Dr. Cox egyik rezidense lelkes támogatója volt az Angyali Menedék Alapítványnak. Emlékszel dr. Jiménez nevére?

Terese megrázta a fejét.

– Az Angyali Menedék a CryoHope indulása után azonnal megkereste Coxot. Nem tudom, hogy megvesztegették– e vagy egyszerűen csak szimpatizált az üggyel. Valószínűleg belátta, hogy vannak embriók, melyeket sosem fognak felhasználni, akkor meg miért ne? Miért maradjanak lefagyasztva vagy kerüljenek megsemmisítésre? így hát átadta őket örökbefogadásra.

– Szóval ez itt a lányom?  – kérdezte a képre szegezve a tekintetét.

– Biológiai értelemben igen.

Szótlanul bámulta a fényképet.

– Amikor dr. Sloan hat évvel ezelőtt átvette a részleget, rájött, mi történt. Kellemetlen helyzetbe került. Egy ideig vacillált, hogy hallgasson– e, de úgy érezte, azzal nemcsak a törvényeket, hanem az orvosi etikát is megsértené. Ezért köztes megoldást választott. Kapcsolatba lépett Rickkel, és engedélyt kért tőle az embriók adoptálására. Nem tudom, mi játszódhatott le Rick fejében, de gyanítom, hogy ha a közül kellett választania, hogy elpusztítsák az embriókat, vagy esélyt adjanak nekik az életre, akkor az életet választotta.

– Nem kellett volna engem is megkeresnie?

– Te már annak idején megadtad rá az engedélyt. Rick viszont nem. Ráadásul senki sem tudta, hol vagy. A lényeg az, hogy Rick beleegyezett. Nem tudom, legális volt– e vagy sem. De az örökbefogadás már amúgy is megtörtént. Dr. Sloan csak megpróbálta rendbe tenni a dolgokat, hátha egyszer még szükség lesz az átláthatóságra. És így is történt. Amikor Rick rájött, hogy Huntington– kórban szenved, tudni akarta, hogy a család, akik örökbe fogadták az embriókat, tisztában vannak– e a helyzettel. Ezért felkereste a CryoHope–ot. Dr. Sloan elmondta neki az igazat – hogy a kérdéses embriókat évekkel korábban kiközvetítették az Angyali Menedék Alapítványon keresztül. Nem tudta, hogy kik az örökbe fogadó szülők, ezért azt tanácsolta Ricknek, kérjen információt az alapítványtól. Szerintem Rick nem akart várni.

– Gondolod, hogy ő tört be az irodájukba?

– Beleillene a képbe – feleltem.

Terese végre elszakította a tekintetét a fényképtől.

– És akkor most hol van?

– Nem tudom.

– Ő a lányom.

– Biológiailag.

Árnyék suhant át az arcán.

– Ne próbálj ezzel leszerelni. Jeremy tizennégy éves volt, amikor tudomást szereztél róla. Mégis a fiadnak tekinted.

Az más, akartam mondani, de tudtam, hogy Terese–nek igaza van. Jeremy biológiailag a fiam, bár sosem tekintett az apjának. Amikor tudomást szereztem a létezéséről, már túl késő volt, hogy bekapcsolódjam a nevelésébe. Ennek ellenére az élete részévé váltam. Alapvetően tényleg nem sok különbség volt a két helyzet között.

– Hogy hívják? – kérdezte Terese. – Ki nevelte föl? Hol lakik?

– A keresztneve talán Carrie, de nem vagyok benne biztos. A többit egyelőre nem tudom.

Ölébe ejtette a fényképet.

– El kell mondanunk Jonesnak – néztem rá.

– Nem.

– Ha a lányodat elrabolták...

– Nem hiszel benne, igaz?

– Nem tudom.

– Ugyan már, légy őszinte velem. Szerinted ezeknek a szörnyetegnek az oldalán áll, egyike azoknak az apakomplexusos lányoknak, akikről Jones beszélt.

– Nem tudom. De ha ártatlan...

– Mindenképpen ártatlan. Tizenhét évesnél nem lehet több. Ha valahogyan a hatásuk alá került, mert fiatal volt és befolyásolható, azt Jones meg a haverjai a Nemzetbiztonsági Szolgálatnál sosem fogják megérteni. Ha a kezük közé kerül, vége az életének. Te tudod a legjobban, mire képesek.

Nem válaszoltam.

– Fogalmam sincs, miért tart velük  – folytatta Terese.  – Talán a Stockholm– szindróma miatt. Talán borzalmas szülei voltak, vagy csak lázadó korszakba ért. Nem tudom, de nem is érdekel. Még gyerek. És az én lányom, Myron. Hát nem érted? Nem Miriam, de akkor is kaptam egy második esélyt. Nem fordíthatok hátat neki. Kérlek!

Képtelen voltam megszólalni.

– Én segíthetek rajta. Talán... talán így kellett lennie. Rick azért halt meg, mert próbálta megmenteni. Most én következem. A telefonban azt mondta, rajtad kívül senkinek ne beszéljek róla. Kérlek, Myron, könyörgöm. Kérlek, segíts megmenteni a lányomat!

35

Terese akkor is mellettem állt, amikor visszahívtam Berleand– t.

– Jones célozgatott rá, hogy maga esetleg hazudott, vagy valamilyen módon manipulálta a DNS– vizsgálat eredményét – mondtam.

– Tudok róla.

– Hogyhogy?

– Jones azt akarta, hogy szálljon le az ügyről. Akárcsak én. Ezért nem vettem föl, amikor korábban keresett.

– De az előbb mégis felhívott.

– Hogy figyelmeztessem. Semmi másért. És továbbra is azt mondom, maradjon ki belőle.

– Nem tehetem.

Berleand felsóhajtott. Eszembe jutott első találkozásunk a repülőtéren: kopaszodó feje és túlméretezett szemüvege. Aztán a 36 quai des Orfévres tetejéről nyíló panorámára gondoltam, és hogy mennyire megkedveltem ezt a francia zsarut.

– Myron?

– Igen.

– Az imént azt mondta, tudja, hogy nem hazudtam a DNS– vizsgálattal kapcsolatban.

– így van – feleltem.

– A becsületes arcom és a delejesen vonzó személyiségem miatt jutott erre a következtetésre?

– Nem egészen.

– Akkor megtenné, hogy beavat a részletekbe?

Terese– re pillantottam.

– Előbb valamit meg kell ígérnie.

– Mi lenne az?

– Olyan információ birtokába jutottam, ami valószínűleg értékes a maga számára. És valószínűleg maga is tud olyasmit, ami számomra fontos.

– És azt szeretné, ha kicserélnénk ezeket az információkat.

– Első lépésben.

– Első lépésben – ismételte. – Akkor mielőtt igent mondok az ajánlatára, vázolná a nagy egészet?

– Összefogunk. Együtt dolgozunk az ügyön. Jonest és a többi különítményt kihagyjuk belőle.

– Mi a helyzet a Moszaddal?

– Csak mi ketten.

– Értem. Ja, nem, várjon, mégsem értem.

Terese közelebb hajolt, hogy ő is hallja, mit mond Berleand.

– Ha Matar terve még folyamatban van, azt akarom, hogy mi leplezzük le – mondtam. – És ne ők.

– Miért is?

– Mert a szőke lányt ki akarom hagyni belőle.

Hosszú csönd, majd Berleand végül így szólt:

– Jones elmondta magának, hogy megvizsgáltatta a Miriam Collins sírjában talált csontokat.

– Így történt.

– És valóban Miriam Collinstól származnak.

– Tudom.

– Akkor bocsásson meg, de nem értem. Mi oka lenne rá, hogy megvédjen egy feltételezett terroristát?

– Nem mondhatom el, amíg bele nem egyezik, hogy együttműködik velem.

– És ígérjem meg, hogy Jonest kihagyjuk belőle? – kérdezte.

– Igen.

– Mert meg akarja védeni a szőke lányt, aki feltehetően segédkezett Karen Tower és Mario Contuzzi meggyilkolásában?

– Feltehetően.

– Ezért vannak a bíróságok.

– Nem szeretném, ha a lánynak belülről kellene látnia a bíróságot. Amint elmondom, miről van szó, meg fogja érteni.

Berleand ismét elhallgatott.

– Megegyeztünk?  – kérdeztem.

– Részben.

– Ez mit jelent?

– Azt jelenti, hogy maga megint kis léptékben gondolkodik – felelte. – Egyetlen ember miatt aggódik. Megértem. Gondolom, hamarosan azt is elmondja, miért olyan fontos magának az a lány. De elképzelhető, hogy több ezer ember élete forog kockán. Apák, anyák, fiúk és lányok ezreinek élete. Az az elcsípett beszélgetés arra enged következtetni, hogy valami komoly támadásra készülnek, nem egyetlen csapásra, hanem több összehangolt akcióra hónapokon keresztül. Nem érdekel egyetlen ember sorsa, ha közben tízezreket mészárolnak le.

– Akkor mi is az ígérete?

– Még nem fejeztem be. Az, hogy nem érdekel a lány, kétféleképpen érthető. Nem érdekel, ha elkapják, de az sem, ha kikerül az igazságszolgáltatás látóköréből. Egyszóval igen, magával tartok. Próbáljuk meg mi ketten megoldani az ügyet – gyakorlatilag egyébként is ezt tesszük. De ha túlerővel találjuk magunkat szembe, vagy sarokba szorítanak minket, akkor fenntartom a jogot, hogy segítséget kérjek Jonestól. Szavamat adom, hogy segítek megvédeni a lányt. De a legfontosabb, hogy meg kell akadályozni a dzsihadisták tervét. Ezer emberélet többet ér egynél.

Elgondolkodtam.

– Van gyereke, Berleand? – kérdeztem némi hallgatás után.

– Nincs. De kérem, kíméljen meg a szülői kötelékkel kapcsolatos fejtegetésétől... – Hirtelen elhallgatott. – Várjon csak, azt akarja mondani, hogy a szőke lány Terese Collins lánya?

– Bizonyos szempontból.

– Fejtse ki!

– Megegyeztünk? – kérdeztem.

– Igen. Az imént vázolt feltételek mellett. Mondja el, mit derített ki!

Gyorsan beszámoltam az Angyali Menedék irodájánál tett látogatásomról, Albin Laramie műterméről, az embriók adoptálásáról és a szőke lány telefonhívásáról. Berleand többször is félbeszakított a kérdéseivel. Igyekeztem mindegyikre legjobb tudásom szerint válaszolni. Miután befejeztem, azonnal vázolta a teendőket.

– Először is ki kell derítenünk a lány személyazonosságát. Másolatokat készítünk a fényképről. Egyet átküldők e– mailben Lefebvre–nek. Ha a lány amerikai, talán valamilyen csereprogram keretében járt Párizsban. Lefebvre körbemutogatja néhány helyen.

– Rendben.

– Azt mondta, Terese– t a mobilján hívta?

– Igen.

– Gondolom, rejtett számról.

Nem ismételtem el a kérdést, csak Terese– re pillantottam. Bólintott.

– Igen – mondtam.

– Pontosan mikor telefonált?

Ismét Terese–re néztem. Kikereste a telefonja híváslistájából, és percre pontosan megmondta az időpontot.

– Öt perc múlva visszahívom – mondta Berleand, és letette.

Belépett Win.

– Hogy állunk?

– Ragyogóan.

– A szüleid biztos helyen vannak. Esperanzára és az irodára ráállítottam a legjobb embereimet.

Bólintottam. Megcsörrent a telefonom. Berleand.

– Találtam valamit – mondta.

– Hadd halljam.

– Terese– t egy eldobható telefonkészülékről hívták, amit a connecticuti Danburyben vásároltak készpénzért.

– Az elég nagy város.

– Talán sikerül szűkíteni a kört. Azt mondtam, hogy a lehallgatott beszélgetés egy feltételezett terrorista sejttől származik a New Jersey– i Patersonban?

– Igen.

– A beszélgetések többsége a tengerentúlra irányult vagy onnan érkezett, de sikerült elcsípnünk néhány olyat is, amikor mindkét fél az Államok területén tartózkodott. Tudta, hogy a bűnözők gyakran kommunikálnak egymással e–mailben?

– Logikusnak tűnik.

– Igen, mert bizonyos fokig anonim. Létrehoznak egy postafiókot valamelyik ingyenes szolgáltatónál, és azt használják. Azt azonban sokan nem tudják, hogy most már vissza lehet keresni, hol aktiválták a postafiókot. Ez persze nem sokat segít. Legtöbbször nyilvános gépeket használnak erre a célra, valamelyik könyvtárban vagy internetkávézóban.

– És ebben az esetben?

– A beszélgetésben elhangzott egy nyolc hónappal ezelőtt létrehozott e– mail cím is. Utánanéztünk, és a Mark Twain Könyvtárba vezettek a nyomok, ami a connecticuti Reddingben van, alig tíz mérföldre Danburytől.

– Ez nem lehet véletlen  – mondtam.

– Szerintem sem. Ráadásul a könyvtárat szinte kizárólag a helyi magániskola, a Carver Academy diákjai használják. Ha szerencsénk van, a maga „Carrie”– je is odajár.

– Utána tud nézni?

– Még el kell intéznem valamit. De Redding kocsival mindössze másfél óra. Mi lenne, ha odamennénk, és körbemutogatnánk a fényképet?

– Akarja, hogy vezessek?

– Remek ötlet – felelte Berleand.

36

Meggyőztem Terese– t, hogy maradjon az apartmanban  – nem volt egyszerű – , hátha szükségünk lesz rá a városban. Megígértem, hogy amint megtudunk valamit, hívom. Vonakodva egyezett bele. Ostobaság lett volna egyetlen helyre koncentrálni az erőinket. Win mellette marad, elsősorban azért, hogy vigyázzon rá, de az is előfordulhat, hogy más vonalon kell folytatni a nyomozást, és szerencsésebbnek tűnt, ha ők nem hagyják el New Yorkot. A megoldás valószínűleg az Angyali Menedéknél volt. Ha sikerül hozzáférnünk az adatbázisukhoz, kideríthetjük Carrie teljes nevét és címét, megtalálhatjuk a szülőket, akik örökbe fogadták, és talán a tartózkodási helyére is fény derül.

Odafelé menet a kocsiban Berleand megkérdezte:

– Volt már házas?

– Nem. És maga?

Elmosolyodott.

– Négyszer.

– A mindenit!

– Mindegyik válással végződött. De egyiket sem bánom.

– A volt feleségei is így gondolják?

– Kétlem. De barátok maradtunk. A nők megtartásában nem vagyok jó, csak a megszerzésükben.

Most én mosolyogtam.

– Nem néztem volna ki magából.

– Mert nem vagyok elég jóképű?

Vállat vontam.

– Túlértékelik a külsőt  – jelentette ki.  – Tudja, mi a titkom?

– Várjon, kitalálom. A remek humora? A női magazinok szerint a férfi legfontosabb tulajdonsága a humorérzéke.

– Persze, addig nevettettem őket, míg végül igent mondtak – mosolygott. – Nagyon vicces tudok lenni, de nem ez a titok.

– Hát akkor mi?

– Már mondtam.

– Mondja el még egyszer.

– Delejesen vonzó személyiséggel rendelkezem.

Ismét elmosolyodtam.

– Ezzel nehéz lenne vitatkozni.

Redding tipikus álmos, vidéki városka puritán stílusú épületekkel, előre gyártott elemekből készült kertvárosi házakkal, útszéli régiségboltokkal és öregedő termőföldekkel. A városközpontban a szerény könyvtárépület zöld ajtaja fölött megpillantottuk a táblát:

MARK TWAIN KÖNYVTÁR

alatta, valamivel kisebb betűmérettel:

SAMUEL L. CLEMENS ADOMÁNYA

Különösnek találtam a feliratot, de nem volt időm ezen morfondírozni. Azonnal célba vettük a könyvtáros pultot.

Mivel Berleand–nál volt jelvény, hagytam, hogy ő beszéljen, bár igencsak messze került a saját körzetétől.

– Jó napot – szólította meg a könyvtáros kisasszonyt, akit a névtáblája szerint „Paige Wesson”–nak hívtak. Unott tekintettel nézett föl, mintha Berleand régen lejárt könyvet hozott volna vissza, és valami ezerszer hallott, idétlen kifogással próbálna mentegetőzni. – Egy eltűnt lányt keresünk. Nem ismeri véletlenül?

Egyik kezében a jelvénye, a másikban a szőke lány fényképe. A könyvtáros először a jelvényt nézte meg.

– Maga Párizsból jött – állapította meg.

– Igen.

– Úgy néz ki ez a hely, mint Párizs?

– Távolról sem – mondta Berleand. – De ez nemzetközi ügy. A lányt utoljára az én körzetemben látták. És van okunk feltételezni, hogy nemrégiben ennek a könyvtárnak az egyik számítógépét használta.

A nő elvette a fényképet.

– Nem emlékszem, hogy láttam volna.

– Biztos benne?

– Nem, nem vagyok biztos benne. Nézzenek körül! – Körülnéztünk. Minden asztalnál diákok ültek. – Több százan fordulnak meg itt naponta. Fogalmam sincs, hogy láttam– e már. Csak annyit tudok mondani, hogy nem ismerem.

– Megnézné a számítógépén, hogy van– e Carrie névre kiállított olvasójegyük?

– Mutatna egy bírósági végzést?  – kérdezett vissza Paige.

– Megnézhetjük a számítógépén a nyolc hónappal ezelőtt bejegyzett felhasználóneveket?

– A kérdésem még mindig ugyanaz.

Berleand a nőre mosolygott.

– További szép napot!

– Magának is.

Magára hagytuk Paige Wessont, és az ajtó felé indultunk. Megcsörrent a telefonom. Esperanza volt.

– Sikerült utolérnem valakit a Carver Academyn – mondta Esperanza. – Nincsen Carrie keresztnevű diákjuk.

– A fenébe!

Megköszöntem neki az információt, kinyomtam, és elmondtam Berleand–nak.

– Van valami ötlete? – kérdezte Berleand.

– Kettéválunk, és megmutatjuk a fényképét a srácoknak – javasoltam.

Körülnéztem; az egyik asztalnál megpillantottam három tizennyolc év körüli fiút. Ketten az iskolai csapatlogóval díszített bőrdzsekit viseltek, akárcsak én annak idején, amikor még a Livingston High–ba jártam. A harmadik igazi úri gyerek volt – finom arcvonások, galléros póló, drága szövetből készült nadrág. Úgy döntöttem, velük kezdem. Megmutattam nekik a fényképet.

– Ismeritek ezt a lányt?

– Azt hiszem, Carrie–nek hívják – felelte Úrifiú.

Talált, süllyedt!

– Tudjátok a vezetéknevét?

Mindhárman a fejüket rázták.

– Ebbe a suliba jár?

– Nem – felelte Úrifiú. – De helybéli, azt hiszem. Errefelé szokott lógni.

Bőrdzseki Egy is megszólalt:

– Jó csaj.

Úrifiú helyeslően bólogatott.

– És baromi jó segge van.

Elhúztam a számat. Win kicsiben, gondoltam.

Berleand rám nézett a terem másik végéből. Intettem neki, hogy találtam valamit. Csatlakozott hozzánk.

– Tudjátok, hol lakik? – kérdeztem.

– Nem. De Kenbonak megvolt.

– Kinek?

– Ken Bormannek.

– Megvolt?  – kérdezte Berleand értetlenül.

Ránéztem.

– Ja, hogy úgy? Szóval megvolt neki  – esett le Berleand–nak.

– Hol találjuk ezt a Kenbot? – kérdeztem.

– A konditeremben.

Útbaigazítottak; a fiú keresésére indultunk.

37

Nagyobbnak képzeltem Kenbót.

Ha az ember azt hallja, hogy valakinek Kenbo a beceneve, megvolt neki az a dögös szőke, és éppen a konditeremben van, lelki szemei előtt óhatatlanul is egy izomagyú szépfiú képe jelenik meg. Ezúttal azonban szó sem volt ilyesmiről. Kenbo haja annyira fekete és egyenes volt, hogy minden bizonnyal festette és vasalta. Sötét hajtincs takarta az egyik szemét. Fehér bőrű, vékonydongájú srác volt, feketére lakkozott körmökkel. Az én időmben punkoknak hívtuk azokat, akik így néztek ki.

Megmutattam neki a fényképet, és láttam, hogy az egyik szeme  – a másikat ugyanis eltakarta a haja  – elkerekedik. Ránk meredt, arcára rémült kifejezés ült.

– Ismered  – mondtam.

Kenbo felállt, hátrált néhány lépést, majd hirtelen sarkon fordult, és futni kezdett. Berleand–ra pillantottam.

– Ugye nem várja tőlem, hogy üldözőbe vegyem?  – kérdezte.

A nyomába eredtem. Kenbo már az iskola udvarán járt. A lőtt sebem még fájt, de nem annyira, hogy lelassítson. Csak néhány diák lézengett az udvaron, tanárokat nem láttam, de így is félő volt, hogy valaki hívja a rendőrséget. Az nem lett volna jó.

– Állj meg! – kiáltottam utána.

Nem állt meg. Balra fordult, és eltűnt egy téglaépület mögött.

A nadrágját divatosan lazán hordta, túl lazán, és ez akadályozta a futásban. Állandóan felfelé kellett ráncigálnia. Egyre csökkent köztünk a távolság. Sajogni kezdett a térdem, jelzett a régi sérülésem. Átugrottam egy drótkerítést. Kenbo már a sportpálya közepén sprintéit. Nem vesződtem azzal, hogy ismét utánakiáltsak. Csak időt és energiát vesztegettem volna. Kifelé rohant az iskola területéről, távol a szemtanúktól – ennek örültem.

Ahogy elérte az erdő szélét, rávetettem magam, és elkaptam a lábát – bármelyik NFL–védő megirigyelhette volna a mozdulatot. Kenbo nagyobbat puffant, mint szerettem volna, de azonnal megpördült, és próbálta kiszabadítani a lábát.

– Nem akarlak bántani! – kiáltottam rá.

– Hagyjon békén!

Végül sikerült ráülnöm a mellkasára, és a földre szorítottam a két karját, mintha a bátyja lennék.

– Nyugodj meg.

– Szálljon le rólam!

– Meg akarom találni ezt a lányt.

– Nem tudok semmit.

– Ken...

– Szálljon le rólam!

– Megígéred, hogy nem szaladsz el?

– Szálljon le rólam. Kérem!

Két vállra fektettem egy tehetetlen, rémült, középiskolás srácot. Mi jöhet még ezek után? Vízbe fojtok egy kismacskát? Lemásztam róla.

– Segíteni akarok ennek a lánynak  – mondtam.

Felült. Könnyek csorogtak a szeméből. Letörölte őket, és a karjába temette az arcát.

– Ken?

– Mi van?

– Ez a lány eltűnt, és valószínűleg nagy veszélyben van.

Felemelte a fejét.

– Meg akarom találni.

– Maga nem ismeri?

Megráztam a fejem. A távolban végre feltűnt Berleand.

– Maguk zsaruk?

– Csak ő. Én személyes okból keresem.

– Milyen okból?

– Segíteni akarok neki.  – Egy pillanatra elbizonytalanodtam, hogyan fogalmazzak.  – Az igazi anyjának segítek megtalálni. Carrie eltűnt, és lehet, hogy nagy bajban van.

– Nem értem. Miért pont rajtam keresi?

– A barátaid azt mondták, randiztál vele.

Ismét lehajtotta a fejét.

– Jobban mondva szerintük nem csak randiztatok.

Megvonta a vállát.

– Na és?

– Mi a teljes neve?

– Még azt sem tudja?

– Bajban van, Ken.

Berleand is befutott. Zihálva kapkodta a levegőt. A zsebébe nyúlt  – azt hittem, ceruzáért  – , és elővett egy szál cigarettát. Igen, az biztosan segíteni fog.

– Carrie Steward  – mondta Kenbo.

Berleand–ra néztem. Bólintott, és lihegve így szólt:

– Azonnal ellenőrzőm.

Fogta a telefonját, és térerőt keresve sétálgatni kezdett.

– Nem értem, miért futottál el  – fordultam vissza a sráchoz.

– Hazudtam – mondta. – A barátaimnak, érti? Nem feküdtem le Carrie–vel. Csak azt mondtam nekik.

Vártam, hogy folytassa.

– A könyvtárban ismerkedtünk meg. Azonnal kiszúrtam, milyen szép. De mindig vele volt az a két másik szőke is, állandóan úgy bámultak, mint A kukorica gyermekeiben. Kísértetiesen néztek ki. Szóval már vagy három napja figyeltem, amikor egyszer végre egyedül maradt. Odamentem hozzá, és próbáltam szóba elegyedni vele. Először rám se hederített. De nem hagytam magam olyan könnyen lerázni. Gondoltam, mit veszíthetek? Szóval tovább nyomtam neki a szöveget, meg nálam volt az iPodom, és megkérdeztem tőle, milyen zenét szeret. Mire azt felelte, hogy nem szereti a zenét. Nem hittem neki, és lejátszottam valamit a Blue Octobertől. Láttam, hogy teljesen megváltozik tőle az arca. A zene hatalma, nem igaz?

Elhallgatott. Hátrapillantottam a vállam fölött. Berleand még mindig telefonált. Gyorsan elküldtem SMS–ben a „Carrie Steward” nevet Esperanzának és Terese–nek. Hadd keresgéljenek ők is. Közben fél

szemmel az iskolát figyeltem, hátha elindul valaki felénk, de egyelőre semmi mozgást nem láttam. Mindketten a füvön ültünk, arccal a suli udvara felé. A lenyugvó nap narancsvörösre festette az ég alját.

– És aztán mi történt?  – kérdeztem.

– Beszélgetni kezdtünk. Elmondta, hogy Carrie–nek hívják. Más dalokra is kíváncsi volt. De közben idegesen nézelődött, mintha félne, hogy a barátai meglátják, amint velem beszélget. Elég szar érzés volt, de aztán úgy döntöttem, nem foglalkozom vele. Biztos csak a szokásos sulik közötti ellentét, ciki lenne neki, ha egy carveressel látnák – legalábbis elsőre ezt gondoltam. Néhányszor találkoztunk még utána. Mindig a barátaival jött a könyvtárba, de hátul kilógtunk beszélgetni meg zenét hallgatni. Pár héttel később Norwalkban koncertezett az egyik kedvenc bandám. Megkérdeztem, nincs– e kedve eljönni. Falfehér lett az arca. Láttam, hogy halálra rémült. Semmi gond, majd legközelebb, mondtam, de Carrie azt felelte, megpróbálhatjuk. Mondtam, hogy elmegyek érte, és felveszem a házuk előtt, de ettől még jobban beparázott.

Kezdett hűvös lenni. Berleand befejezte a telefonálást. Felénk fordult, és az arcunkat látva megállapította, jobb, ha nem zavar.

– És aztán mi történt?

– Megbeszéltük, hogy leparkolok a Duck Run Road végén, és ott találkozunk kilenckor. Néhány perccel kilenc előtt meg is érkeztem. Töksötét volt. Ültem és vártam. Sehol semmi fény. Szóval vártam türelmesen. Megnéztem az órám, negyed tíz. Zajt hallottam, aztán hirtelen feltépték a kocsi ajtaját, és kirángattak belőle.

Ken elhallgatott. Újabb könnyek jelentek meg az arcán. Letörölte őket.

– Valaki ököllel szájba vágott. Két fogam kiesett. – Megmutatta. – Letepertek a földre. Nem tudom, hányan voltak. Négyen vagy öten, körbeálltak, és rugdostak. Összehúztam magam, próbáltam védeni a fejemet, de biztosra vettem, hogy kinyírnak. Aztán a hátamra fordítottak. Leszorítottak. Nem láttam az arcukat, de nem is akarom tudni, hogy kik voltak. Egyikük kést rántott, és az arcom elé tartotta. Azt mondta: „Többet nem akar veled beszélgetni. Ha bárkinek elárulod, mi történt, a családod halott.”.

Szótlanul ültünk még néhány másodpercig. Berleand–ra pillantottam. Megrázta a fejét. Semmi Carrie Stewardról.

– Ez minden – szólalt meg ismét Kenbo. – Azóta nem láttam. Sem őt, sem a barátait, akikkel lógni szokott. Mintha eltűntek volna.

– Beszéltél róla valakinek?

Megrázta a fejét.

– Mivel magyaráztad a sérüléseidet?

– Azt mondtam, koncert után megvertek. Maga se beszéljen róla senkinek, rendben?

– Megígérem – mondtam. – De akkor is meg kell találnunk Carrie–t. Van valami ötleted, hol lehet?

Nem válaszolt.

– Ken?

– Kérdeztem tőle, hol lakik, de nem árulta el.

Vártam.

– De egy nap... – Elhallgatott, és nagy levegőt vett. – Egy nap követtem, amikor elindult a könyvtárból.

Elfordult, és pislogni kezdett.

– Szóval tudod, hol lakik?  – kérdeztem.

Vállat vont.

– Talán igen. Nem biztos.

– Meg tudod mutatni, merre ment?

Megrázta a fejét.

– Elmagyarázom, merre induljanak – felelte. – De nem akarok magukkal menni, rendben? Most semmi mást nem akarok, csak hazamenni.

38

Az út fölé kifeszített láncon tábla himbálódzott: MAGÁNTERÜLET.

Félrehúzódtam, és leállítottam az autót. Szántóföldek és erdő, ameddig a szem ellátott. Carrie Stewardról egyelőre semmit sem sikerült kiderítenünk. Lehet, hogy álnév. Esperanza hívott.

– Találtam valamit, ami érdekes lehet.

– Mondjad.

– Említettél egy bizonyos dr. Jiménezt, egy fiatal rezidenst, aki dr. Cox mellett dolgozott a CryoHope indulásakor.

– Igen.

– Jiménez az Angyali Menedék Alapítvánnyal is kapcsolatban áll. Tizenhat évvel ezelőtt többedmagával ő felügyelte az egyik menedékházat, amit az alapítvány tartott fenn. Próbálom utolérni, hátha tud valami információval szolgálni az embrióadoptálásokról.

– Oké, remek.

– Nem lehet, hogy a Carrie valaminek a rövidítése?  – kérdezte Esperanza.

– Nem tudom. Talán a Caroline–nak?

– Utánanézek, és visszahívlak, ha találok valamit.

– Még egy kérés.  – Bediktáltam a legközelebbi kereszteződés adatait.

– Beütnéd a Google–ba a címet?

– Ezen a címen senki nem lakik, ez csak szántóföld – felelte néhány másodperc múlva.  – Fogalmam sincs, kinek a tulajdonában lehet. Akarod, hogy utánanézzek?

– Légyszi.

– Amint megvan, csörgők.

Leraktam.

– Odanézzen! – mondta Berleand.

Az egyik közeli fára mutatott. Biztonsági kamera figyelte a bejáratot.

– Ahhoz képest, hogy csak szántóföld, elég szigorúan őrzik  – jegyezte meg.

– Ken beszélt erről a lezárt útról. Azt mondta, Carrie gyalog indult el rajta.

– Ha bemegyünk, észrevesznek.

– Ha egyáltalán működik. Lehet, hogy csak egy üres doboz elrettentésül.

– Nem hiszem – ingatta a fejét Berleand. – Akkor nem lenne ennyire elrejtve.

Igaza volt.

– Egyszerűen besétálhatnánk – mondtam.

– Az birtokháborítás – vonta föl a szemöldökét Berleand.

– Nagy ügy. Erre van dolgunk, nem? Ennek az útnak a végén kell lennie egy tanyának vagy valaminek. – Hirtelen eszembe jutott valami.

– Egy pillanat.

Visszahívtam Esperanzát.

– A számítógép előtt vagy, ugye?

– Igen  – felelte.

– Nézd meg a Google–térképen a címet, amit az előbb megadtam.

Billentyűzet kattogása.

– Oké, megvan.

– Klikkelj a Műholdképek opcióra, aztán közelíts rá.

– Várj egy kicsit... oké, megvan.

– Jobbra van egy keskeny földút. Látod, hova vezet?

– Sok zöldet látok, az út végén pedig nagy ház van, legalábbis felül– nézetből úgy tűnik. Nagyjából kétszáz méterre lehet tőletek. Mást nem látok a közelében.

– Koszi.

Leraktam.

– Egy nagy ház van az út végén – mondtam.

Berleand levette a szemüvegét, megtörölgette, a fény felé fordította, majd tovább tisztogatta.

– Maga szerint mi folyik itt pontosan?  – kérdezte.

– Őszintén?

– Ha lehet.

– Fogalmam sincs.

– Azt gondolja, hogy Carrie Steward abban a nagy házban van? – kérdezte.

– Csak egyféleképpen deríthetjük ki – mondtam.

Mivel a lánc elzárta a bejáratot, úgy döntöttünk, gyalog tesszük meg a házig vezető utat. Felhívtam Wint, és részletesen beszámoltam neki mindenről, ha esetleg valami balul sülne el. Azt mondta, még egysen ellenőrzi, hogy Terese jól van– e, aztán utánunk jön. Berleand–nal meg vitattuk a helyzetet; arra jutottunk, hogy egyszerűen az ajtóhoz sétáltunk, és becsöngetünk.

A nap már majdnem lebukott a horizont mögé, de még világos volt. Átléptünk a láncon, és a biztonsági kamera mellett elhaladva nekivágtunk a keskeny földútnak. Mindkét oldalról fák lombjai borultak lő lénk. Szinte minden második fatörzsön tábla virított: TILOS AZ ÁTJÁRÁS! Az utat nem aszfaltozták le, ennek ellenére jó állapotban volt. Néhol murva borította a simára döngölt földet. Berleand fintorogva tipegett, mint aki nem akarja összepiszkolni magát. Kezét nadrágszárába törölgette, és az ajkát nyalogatta.

– Nem szeretem – mondta.

– Mit nem szeret?

– A koszt, az erdőt, a bogarakat. Olyan tisztátalan itt minden.

– Bezzeg az a sztriptízbár maga volt a higiénia – vigyorogtam.

– Az egy előkelő férfiklub. Nem látta a feliratot?

Sövényt pillantottam meg az út végén, fölötte pedig a távolban kékesszürke manzárdtetőt.

Valahonnan ismerős volt. Meggyorsítottam a lépteimet.

– Myron?

Lánccsörgés hallatszott a hátunk mögül, aztán autó közeledett a földúton. Még gyorsabban szedtem a lábam. Hátranéztem a vállam fölött: egy helyi rendőrautó volt. Berleand megállt. Én nem.

– Uram? Ez magánterület. Ön birtokháborítást követ el.

Követtem az út kanyarulatát, és a sövényhez értem. Kerítés vette körül a birtokot. Még komolyabb biztonsági intézkedések. De innen végre tökéletes rálátásom nyílt a házra.

– Azonnal álljon meg! Ott, ahol van!

Megálltam. Az épületet néztem. Beigazolódott a sejtésem. A ház akár egy elegáns panzió: csodálatos, viktoriánus stílusú épület tornyokkal, festett üvegablakokkal, tornáccal és kékesszürke manzárd tető vei.

Ugyanezt a házat láttam az Angyali Menedék Alapítvány honlapján.

Ez volt az egyik hely, ahol a szülés előtt álló kismamák laktak.

Két rendőr szállt ki az autóból.

Fiatal, dagadó izmú járőrök voltak, és a filmekből ismert klasszikus zsarujárással közeledtek felénk. Fejükön széles karimájú kalap trónolt, amilyet a kanadai lovas rendőrök szoktak viselni. Idétlenül nézett ki, és biztosra vettem, hogy nem segíti a tekintélyteremtést, de ezt inkább megtartottam magamnak.

– Segíthetünk valamiben, uraim?  – kérdezte egyikük.

Ő volt a magasabb kettőjük közül, rövid ujjú inge pattanásig feszült a bicepszén. A névtáblája szerint „Taylor”– nak hívták.

Berleand elővette a fényképet.

– Ezt a lányt keressük.

A rendőr kézbe vette a képet, megnézte, majd „Erickson” nevű társának nyújtotta.

– És maga kicsoda?

– Berleand százados a párizsi Brigádé Criminelle–től.

Berleand átnyújtotta Taylornak a jelvényét és az igazolványát. Taylor két ujjal fogta meg, mintha egy zacskó bűzlő kutyagumi lenne. Néhány másodpercig tanulmányozta az iratokat, majd felém intett az állával.

– És a barátja?

Mosolyogva intettem neki.

– Myron Bolitar  – mondtam.  – Örülök, hogy megismerhetem.

– Magának mi köze az ügyhöz, Mr. Bolitar?

Kis híján rávágtam, hogy hosszú történet, de aztán rájöttem, hogy talán mégsem olyan bonyolult a válasz.

– A lánynak, akit keresünk, talán a barátnőm az anyja.

– Talán?  – Taylor visszafordult Berleand– hoz.  – Oké, Clouseau felügyelő, hajlandó elmondani, mit keresnek itt?

– Clouseau felügyelő – ismételte Berleand. – Nagyon vicces. Gondolom, mert francia vagyok, igaz?

Taylor szótlanul meredt rá.

– Az ügy szálai, amelyen dolgozom, a nemzetközi terrorizmushoz vezetnek  – mondta Berleand.

– Komolyan beszél?

– Igen. Felmerült ennek a lánynak a neve. Azt gondoljuk, hogy itt lakik.

– Van házkutatási parancsuk?

– Ilyen esetekben a gyorsaság a legfontosabb.

– Ezt nemleges válasznak veszem.  – Taylor felsóhajtott, és a partnerére pillantott. Erickson fapofával rágózott. Taylor felém fordult. – Igaz ez, Mr. Bolitar?

– Igaz

– Szóval a maga barátnőjének a talán lánya valahogy belekeveredett egy nemzetközi terrorizmussal kapcsolatos ügybe?

– Igen – feleltem.

Az arcát vakargatta. Próbáltam megtippelni az életkorukat. Valószínűleg a húszas éveikben jártak, bár kölyökképűk alapján középiskolásnak is elmentek volna. Mióta ilyen átkozottul fiatalok a zsaruk?

– Tudják, mi ez a hely? – kérdezte Taylor.

Berleand rázta a fejét, én azonban habozás nélkül rávágtam:

– Egyedülálló kismamák menedékháza.

Taylor rám mutatott az ujjával, és bólintott.

– Ez bizalmas információ.

– Tudom  – mondtam.

– De igaza van. Szóval nagyon is érthető, miért olyan kényesek a birtokháborításra.

– Megértjük.

– Ha már itt sem érezhetik magukat biztonságban, akkor ugyan hol? Pont a kíváncsi tekintetek elől menekülnek ide  – magyarázta Taylor.

– Tisztában vagyok vele.

– És biztos benne, hogy a barátnője talán lánya nem azért van itt, mert terhes?

Eddig nem gondolkodtam rajta, de nagyon is jogos kérdés volt.

– Lényegtelen – feleltem.  – Berleand százados már elmondta, miről van szó. Terrorista összeesküvést igyekszünk leleplezni. Hogy terhes– e vagy sem, az most lényegtelen.

– Rendes emberek laknak itt. Még soha nem volt velük probléma.

– Megértem.

– És az Egyesült Államokban vagyunk. Ha nem akarnak idegeneket látni a birtokukon, maguknak nincs joguk belépni házkutatási engedély nélkül.

– Ezt is megértem – feleltem. A házra pillantottam, és rákérdeztem:

– Ők értesítették magukat?

Taylor összevonta a szemöldökét. Azt hittem, mindjárt rávágja, hogy semmi közöm hozzá. Végül azonban a házra nézett, és azt mondta:

– Furcsa, de nem. Általában szólni szoktak. Például ha gyerekek tévednek erre. De ezúttal Paige Wesson hívott minket a könyvtárból, valaki pedig látta magát, amint az egyik diákot üldözi a Carver Academy udvarán.

Taylor közben ismét a ház felé a fordult, és úgy bámulta, mintha először látná.

– Kérem, figyeljen rám  – szólalt meg Berleand.  – Nagyon fontos ügyről van szó.

– Ez akkor is Amerika  – ismételte Taylor.  – Ha nem akarnak beszélni magukkal, joguk van hozzá. Ugyanakkor... – Ericksonhoz fordult.

– Szerintem nyugodtan bekopoghatunk, és megmutathatjuk ezt a fényképet. Mit gondolsz?

Erickson tűnődött néhány másodpercig, majd bólintott.

– Maguk itt maradnak.

Elballagtak mellettünk, kinyitották a kertkaput, és az ajtó felé indultak. Motorzúgást hallottam a hátam mögül. Megfordultam. Semmi. Biztosan autó haladt el a főúton. Lement a nap, kezdett sötétedni. A házra pillantottam. Semmi mozgás. Nem adtak életjelet, mióta megérkeztünk.

Ismét motorzúgást hallottam, ezúttal a ház felől. De látni továbbra sem láttam semmit. Berleand közelebb húzódott.

– Nincs rossz előérzete?  – kérdezte.

– De igen.

– Szerintem fel kellene hívnunk Jonest.

A telefonom éppen abban a pillanatban csörrent meg, amikor Taylor és Erickson a tornác lépcsőjéhez értek. Esperanza keresett.

– Mutatnom kell valamit.

– Mit?

– Emlékszel, hogy mondtam, dr. Jiménez orvosi felügyeletet látott el az Angyali Menedék egyik házában?

– Igen.

– Találtam néhány nevet, akikkel együtt dolgozott. Rákerestem a Facebook– ldalukra. Egyikük egy egész sorozatot felrakott a házról. Átküldőm az egyik fotót. Csoportkép, dr. Jiménez a jobb szélen áll.

– Oké, akkor lerakom.

Amint kinyomtam, azonnal jelzett a BlackBerry. Megnyitottam az Esperanzától érkezett e– mailt, és a csatolt fájlra kattintottam. Lassan töltötte be a képet. Berleand a vállam felett kukucskált.

Taylor és Erickson a bejárathoz értek. Taylor megnyomta csengőt. Tizenéves szőke srác nyitott ajtót. Túl messze voltam, ezért nem hallottam, miről beszélnek, csak azt láttam, hogy Taylor kérdez valamit, amire a fiú válaszol.

A BlackBerry betöltötte a fényképet. A kijelző azonban kicsi volt, az arcok kivehetetlen apró foltok. Rányomtam a nagyításra, jobbra húztam a kurzort, és ismét megnyomtam a nagyítás gombját. Apró homokóra jelent meg a telefon képernyőjén.

Ismét a viktoriánus stílusú ház bejáratára pillantottam. Taylor előrelépett, láthatóan azzal a szándékkal, hogy bemegy. A szőke fiú feltartotta a kezét. Taylor Ericksonra nézett. Láttam a meglepetést az arcukon. Aztán megszólalt Erickson. Ingerülten magyarázott valamit. A szőke srác rémültnek tűnt. A telefonom a nagyításon dolgozott. Tettem egy lépést a ház felé.

Végre megjelent a fénykép a BlackBerrym kijelzőjén. Ránéztem, megláttam dr. Jiménez arcát, és kis híján elejtettem a készüléket. Döbbenten meredtem rá, azonnal eszembe jutottak Jones szavai, és hirtelen a helyükre kerültek ennek a borzalmas kirakósnak a darabkái.

Dr. Jiménez ugyanis – okosan spanyol nevet és személyazonosságot választott barna bőréhez – nem más volt, mint Mohamed Matar.

Mielőtt végiggondolhattam volna, hogy ez pontosan mit is jelent, a szőke fiú felkiáltott:

– Nem jöhetnek be!

– Félre az útból, fiam!  – rivallt rá Erickson.

– Nem!

Ericksonnak nem tetszett a válasz. Kinyújtotta a kezét, mintha félre akarná tolni a fiút. A srác kezében hirtelen kés villant. Mielőtt bárki megmozdulhatott volna, a feje fölé emelte, és markolatig döfte Erickson mellkasába.

Uramisten...

Zsebre vágtam a telefont, és rohanni kezdtem az ajtó felé. De hirtelen ismerős zajt hallottam, mire megtorpantam.

Fegyverropogás.

Ericksont eltalálták. Késsel a mellkasában megpördült, és elvágódott. Taylor a fegyvere után nyúlt, de nem volt esélye. Újabb sorozat hasított az este csendjébe. Taylor teste megrándult egyszer, kétszer, a háta ívben megfeszült, és ő is a földre zuhant.

Megint motorzúgás: autó közeledett a földút felől, egy másik pedig a ház mögül. Berleand–ra pillantottam. Futásnak eredt.

– A fák közé! – kiáltottam.

Csikorgó kerekek. Újabb lövések.

A sötét erdő felé sprinteltem, minél távolabb a háztól és a földúttól. Be a fák közé, zakatolt az agyamban. Ha sikerül eljutnunk az erdőig, megúszhatjuk. Autó száguldott végig a kerítés mentén. Vaktában leadott lövések süvítettek a levegőben. Nem fordultam hátra, hogy megnézzem, honnan jönnek. Megpillantottam egy sziklatömböt, és beugrottam mögé. Hátranéztem. Berleand még a nyílt terepen szaladt.

Újabb lövések. Berleand elvágódott.

Felemelkedtem, de túl messze volt tőlem. Két férfi máris mellette termett. Három másik ugrott ki a dzsipből, mindnyájan felfegyverkezve. Berleand felé rohantak, és közben vaktában tüzeltek az erdőre. Az egyik golyó a fülem mellett zúgott el, és a mögöttem álló fa törzsébe csapódott. Lebuktam a következő sorozat elől.

Néhány másodpercig csönd volt, aztán valaki azt kiáltotta:

– Jöjjön elő!

Erős közel– keleti akcentussal beszélt. Óvatosan kilestem a szikla mögül. Már majdnem teljesen besötétedett, de még így is meg tudtam állapítani, hogy a férfiak közül legalább kettőnek sötét haja, barna bőre és sűrű szakálla van. Nyakukban zöld kendőt viseltek, azt a fajtát, amit egy mozdulattal az arcuk elé tudnak húzni. Valami ismeretlen nyelven kiabáltak egymásnak, egy szót sem értettem belőle, de gyanítottam, hogy arabul karattyolnak.

Hová a pokolba kerültem?

– Jöjjön elő, különben bántani fogjuk a barátját!

Ö lehetett a vezetőjük. Jobbra– balra mutogatva utasításokat osztogatott az embereinek. Két férfi a rejtekhelyem felé indult lassan. Egy harmadik visszament a kocsihoz, és annak fényszórójával pásztázta az erdőt. Arcomat a földre szorítva lapultam. Szívem vadul zakatolt a mellkasomban.

Nem hoztam magammal fegyvert. Hogy lehettem ilyen átkozottul ostoba!

A zsebembe nyúltam, a telefonomat próbáltam kihalászni.

A vezető ismét elkiáltotta magát:

– Ez az utolsó esélye! Ha nem jön elő, a térdével fogom kezdeni.

– Ne hallgasson rá!  – üvöltötte Berleand.

Ujjaim végre megtalálták a telefont, amikor lövés dörrent.

Berleand felüvöltött a fájdalomtól.

– Jöjjön elő! – kiáltotta ismét a vezető.

A telefonnal babráltam, és sikerült megnyomnom a gyorshívó gombját. Berleand panaszosan nyögdécselt. Behunytam a szemem, próbáltam kizárni a külvilágot, gondolkodnom kellett.

Aztán meghallottam Berleand fájdalomtól eltorzult hangját:

– Ne hallgasson rá!

– Most a másik térdét!

Újabb lövés.

Berleand megint felüvöltött. Elszorult a torkom, de tudtam, hogy nem adhatom fel magam. Ha előbújok, mindketten halottak vagyunk. Win mostanra már valószínűleg eleget hallott. Felhívja Jonest és a rendőrséget. Hamarosan itt lesznek.

Hallottam Berleand zokogását.

Aztán újra megszólalt, de már jóval gyengébb hangon:

– Ne... Hallgasson... rá...

A két másik férfi egyre közelebb ért hozzám. Nem maradt választásom. Ha itt maradok, megtalálnak. A tőlem jobbra álló házra néztem, ujjaim egy nagyobb kődarabra kulcsolódtak, a fejemben pedig terv körvonalazódott.

– Elővettem a késem – kiáltotta a vezetőjük. – Ha nem jön elő, kivágom a barátja szemét!

Az ablakokon keresztül mozgolódást láttam a házban. Nem sok időm maradt. Magam alá húztam a térdemet, és nagy levegőt vettem.

Meglendítettem a karomat, és a házzal ellentétes irányba hajítottam a követ. Jókora puffanással csapódott egy fatörzsnek.

A főnök azonnal a hang irányába kapta a fejét. Emberei futva indultak arra, tüzet nyitva a fákra. A dzsip élesen elkanyarodott, és csikorgó kerekekkel követte őket.

Legalábbis reméltem, hogy ez történik.

Nem vártam meg, hogy saját szememmel bizonyosodjam meg róla. Amint a kő becsapódott, felpattantam, és a fák között cikázva a ház felé iramodtam. Egyre távolabb kerültem Berleand nyöszörgésétől és a rám vadászó terroristáktól. A majdnem teljes sötétségben alig lehetett látni valamit, de nem törődtem vele. Ágak csapódtak az arcomba, mégsem lassítottam. Tudtam, hogy csak másodperceim vannak. Ez a néhány másodperc volt az élet, de úgy éreztem, mégsem fogok időben elérni a házig.

Anélkül, hogy lelassítottam volna, felkaptam egy újabb követ.

– Most kivágom az egyik szemét!

Hallottam Berleand üvöltését – „Ne!” – , aztán sikítani kezdett.

Lejárt az idő.

Még mindig futva célba vettem a házat, és elhajítottam a követ. Minden erőmet beleadtam a dobásba, kis híján kificamodott tőle a vállam. A ház jobb oldalán – a hozzám közelebb eső oldalon  – volt egy gyönyörű, falszélességű ablak. Tekintetemmel követtem a kő röppályáját. Féltem, hogy rövid lesz a dobás.

Nem lett az.

A kő az ablak közepébe csapódott, milliónyi apró szilánkra törve az üveget. Kitört a pánik. Pontosan erre számítottam. Visszabújtam a fák közé, miközben a fegyveresek a ház felé rohantak. Két szőke tinédzser  – egy fiú és egy lány  – jelent meg a betört üvegablak túloldalán. Átvillant az agyamon, hogy a lány talán Carrie, de nem volt időm jobban megnézni. A férfiak arabul kiabáltak. Nem láttam, mi történik, mert azzal voltam elfoglalva, hogy minél gyorsabban a vezető háta mögé kerüljek.

A dzsip volánja mögött ülő férfi leállította a motort, és ő is a betört ablak felé igyekezett. Ez volt az első számú feladatuk: megvédeni a házat. Áttörtem a védvonalukat. Szétszóródtak, és most próbáltak visszarendeződni. Zavarodottan szaladgáltak összevissza.

Nem volt vesztegetni való időm. Sikerült visszajutnom az eredeti búvóhelyem mögé. A vezetőjük háttal állt nekem, a házat nézte. Talán ötven– hatvan méterre lehetett tőlem.

Meddig tart vajon, mire ideér a segítség?

Túl sokáig.

A férfi parancsokat osztogatott. Berleand a lába előtt hevert a földön. Mozdulatlanul. És ami még rosszabb: némán. Semmi zokogás. Semmi nyöszörgés.

Meg kell néznem, életben van– e még, gondoltam.

Csak azt nem tudtam, hogyan. Amint kilépek a fák közül, fedezék nélkül maradok, és nevetségesen sebezhetővé válók. De nem maradt más választásom.

Futásnak eredtem.

Alig tettem meg néhány lépést, amikor kiáltást hallottam. Valaki figyelmeztette. A vezető felém fordult. Még mindig negyven méterre voltam tőle. Szedtem a lábam, ahogy csak tudtam, de minden más lelassult körülöttem. A terroristavezérnek, társaihoz hasonlóan, zöld kendő lógott a nyakában, mint valami banditának a régi westernfilmekben. Sűrű, fekete szakáll borította az arcát. Magasabb volt a többieknél, legalább száznyolcvan centi, és láthatóan izmos. Egyik kezében kést tartott, másikban pisztolyt. Felemelte a pisztolyt, és célba vett vele. Átfutott az agyamon, hogy hasra vetem magam, vagy oldalra ugrok, csak hogy elkerüljem a golyót, de gyorsan kapcsoltam, hogy az óriási öngól lenne. Igen, az első lövés valószínűleg célt tévesztene, de azzal minden esélyemet eljátszanám. Másodszorra, már ha akarná, sem tudná elvéteni. Ráadásul a helyzeti előnyömnek is annyi lenne. Addigra ideérnének a társai, és ők is tüzet nyitnának rám.

Csak abban reménykedhettem, hogy pánikba esik, és pontatlanul céloz.

Felemelte a fegyvert. Találkozott a tekintetünk; láttam benne a higgadtságot, amely csak azok sajátja, akik megingathatatlanul hisznek az igazukban. Minden elveszett. Tudtam, hogy nem fogja elhibázni. De abban a pillanatban, ahogy meghúzta volna a ravaszt, hirtelen felüvöltött a fájdalomtól, és lenézett.

Berleand rottweilerként mélyesztette fogait a férfi vádlijába.

A terrorista leeresztette a fegyvert, és most Berleand fejére célzott vele. Az ereimben szétáradó adrenalintól hajtva rávetettem magam. De mielőtt elérhettem volna, dörrenést hallottam, és megláttam a felvillanó torkolat– tüzet. Berleand teste megrándult. A következő pillanatban elértem a rohadékot. Zuhanás közben az orrához emeltem az alkaromat, és amikor földet értünk, egész testemmel ránehezedtem. Úgy pukkant szét az orra, mint egy vízzel teli léggömb. Vér fröccsent az arcomba. Ereztem a melegét a bőrömön. Felüvöltött, de nem adta fel a harcot. Mint ahogy én sem. A mellkasába fejeltem. Megpróbált átölelni. Végzetes hiba. Hagytam, hogy körbefonjon a két karjával, és amikor szorítani kezdett, egy gyors mozdulattal kiszabadítottam magam. Teljesen védtelen maradt. Nem haboztam. Berleand– ra gondoltam, és a szenvedésre, amit a barátomnak okozott.

Eljött a bosszú pillanata.

Jobb kezem karommá görbült. Nem a szemét, az orrát vagy egyéb puha testrészét vettem célba, mert nem lefegyverezni akartam. Két ujjamat és hüvelykemet a szegycsontja fölötti kis mélyedésbe döftem, ahol a légcsövet semmi sem védi. Minden erőmet beleadtam a mozdulatba, és úgy markoltam meg a torkát, ahogy a sas ragadja meg áldozatát. Állati üvöltés tört fel a torkomból, ahogy magam felé rántottam a férfi légcsövét. Puszta kézzel megöltem egy embert.

Kiszedtem a fegyvert mozdulatlan kezéből.

Férfiak rohantak felénk. Eddig nem mertek tüzet nyitni; féltek, hogy saját vezetőjüket találják el. A jobbomon fekvő test felé gördültem.

– Berleand?

Halott volt. Azonnal láttam. Túlméretezett szemüvege ferdén lógott az orráról. Sírás fojtogatott. Semmi mást nem akartam, csak a karomba venni és zokogni.

A terroristák egyre közelebb értek. Felnéztem. Ők nem nagyon láttak engem, a ház fényei azonban tökéletesen kirajzolták a körvonalaikat. Felemeltem a fegyvert, és tüzet nyitottam. Egyikük a földre zuhant. Balra fordítottam a pisztolyt. Ismét meghúztam a ravaszt. Még egy elesett közülük. Most már ők is viszonozták a tüzet. A vezetőjük mögé gördültem, és fedezéknek használtam a holttestét. Megint lőttem. A harmadikat is eltaláltam.

Szirénák.

Előregörnyedve sprinteltem a ház felé. Rendőrautók lepték el a helyet. Helikopter körözött felettünk, talán több is. Lövések dördültek. Hagytam, hadd intézzék el. Be akartam jutni a házba.

Elfutottam Taylor mellett. Meghalt. Az ajtó azóta is nyitva volt. Erickson holtteste a verandán feküdt, közvetlenül a társa mellett, a kés markolatig döfve a mellkasába. Beléptem az előszobába.

Csönd.

Ez nem tetszett.

A pisztoly még mindig a kezemben volt. Hátam a falnak vetettem. A ház borzalmas állapotban volt: a tapéta hámlott a falakról. Égett a villany. A szemem sarkából mozgást láttam, aztán lépcsőn dobogó léptek zaját hallottam. Valaki lefelé ment. Odalent biztosan alagsor van.

Kint ropogtak a fegyverek. Valaki hangosbeszélőn megadásra szólította fel a terroristákat. Talán Jones. Tudtam, hogy várnom kellene. Carrie–t már úgysem tudnám kicsempészni. Le kellene ülnöm az ajtó mellé, és szemmel tartani a bejáratot, nehogy valaki kiszökjön. Ez lenne a legokosabb. Kivárni

Már majdnem sikerült meggyőznöm magam, hogy ott maradok, és nem indulok el az alagsorba, amikor az emeletre vezető lépcsőn leszáguldva szőke fiú rontott rám.

Fiúnak neveztem, pedig lehetett tizenhét– tizennyolc éves. Mindenesetre nem volt sokkal fiatalabb azoknál a sötét hajú férfiaknál, akiket az imént habozás nélkül agyonlőttem. De amikor megláttam a srác szőke haját és elegáns ruháját, hiába volt fegyver a kezében, nem húztam meg a ravaszt azonnal.

– Állj! – kiáltottam rá. – Dobd el a fegyvert!

A fiú arca borzalmas halálmaszkká torzult. Felemelte a kezét, és célba vett a pisztollyal. Balra ugrottam, és tüzeltem. De nem fejre vagy mellkasra céloztam, mint odakint, hanem a lábára. A srác felüvöltött, és a földre zuhant. De a fegyvert nem engedte el, arcára mintha ráfagyott volna a gyűlölet. Ismét felemelte a pisztolyt.

Félreugrottam előle, és az előszoba sarkán befordulva a folyosón találtam magam  – szemközt az alagsorba vezető ajtóval.

A szőke kölyköt a lábán érte a lövés. Nem kellett attól tartanom, hogy utánam jön. Nagy levegőt vettem, és szabad kezemmel kinyitottam az ajtót.

Vaksötét.

Magam elé tartottam a fegyvert, és igyekeztem a falhoz simulni, hogy minél kisebb célpontot nyújtsak. Lassan araszoltam előre, lábammal tapogatva az utat. Egyik kezemben a pisztolyt tartottam, a másikkal a villanykapcsolót kerestem. Nem találtam. Féloldalasan indultam lefelé. Előbb a bal láb, aztán mellé a jobb. Azon tűnődtem, vajon mennyi munícióm van. Hány golyóm maradhatott még? Fogalmam sem volt.

Suttogást hallottam lentről.

Kétség sem férhetett hozzá. A lámpákat leoltották, valaki volt a sötétben. Talán többen is. Ismét eljátszottam a gondolattal, hogy az okosabb megoldást választom: óvatosan visszahátrálok, és megvárom az erősítést. Odakint abbamaradt a fegyverropogás. Jones és az emberei nyilván biztosították a területet.

Mégsem fordultam meg.

Bal lábam a lépcső aljára ért. Csoszogó hangot hallottam, amitől felállt a szőr a hátamon. Szabad kezemmel addig tapogatóztam, míg megtaláltam a falon a villanykapcsolót. Jobban mondva a kapcsolókat. Hármat egymás mellett. Alájuk igazítottam a tenyeremet, készenlétbe helyeztem a fegyvert, és nagy levegőt véve egyszerre felkattintottam mind a hármat.

Utólag visszagondolva már más részleteket is fel tudok idézni: az arab nyelvű feliratokat a falakon, a véres félholddal ékesített zöld zászlókat, a fegyvert cipelő mártírok posztereit. Később eszembe jutott, hogy láttam Mohamed Matar különböző életszakaszaiban készült arcképeit, köztük azt is, amikor még Jiménez nevű rezidensnek adta ki magát.

De abban a pillanatban ez mind csak a háttér része volt.

Az alagsor túlsó végében ugyanis olyasmit láttam, amitől a szívverésem kihagyott egy ütemet. Hunyorítva bámultam magam elé, szinte nem hittem a szememnek, a látvány mégis tökéletesen illett a képbe.

Szőke tinédzserek és gyerekek tucatjai kuporogtak egy fekete burkát viselő terhes nő körül. Gyűlölködve meredtek rám jéghideg kék szemükkel. Először azt hittem, morognak, de aztán rájöttem, hogy ez nem morgás, hanem kántálás. Ugyanazokat a szavakat ismételték újra meg újra...

– Al–szabr val–szaif.

Fejemet rázva tántorodtam hátra.

– Al–szabr val–szaif.

Agyam – a maga kiszámíthatatlan módján – ismét működésbe lépett. Szőke haj. Kék szemek. CryoHope. Dr. Jiménez azonos Mohamed Matarral. Türelem. Kard.

Türelem.

Alig tudtam elfojtani a sikolyomat, amikor végre minden megvilágosodott előttem. Az Angyali Menedék nem terméketlen párok megsegítésére használta fel az embriókat. Hanem arra, hogy létrehozzák a tökéletes fegyvert, elvegyüljenek, és felkészüljenek a világméretű dzsihadra.

Türelem és kard végez a bűnösökkel.

A szőkék serege megindult felém, pedig fegyver volt nálam. Némelyikük tovább folytatta a kántálást. Mások egyszerűen csak sikítottak. Megint mások a burkába burkolódzó terhes nő mögé rejtőztek ijedtükben. Sietősen hátráltam. Fentről ismerős hang szólított a nevemen.

– Bolitar? Bolitar?

Hátat fordítottam a közeledő szőke iszonyatnak, botladozva felrohantam a lépcsőn, kiugrottam az ajtón, és becsaptam magam mögött. Mintha azzal bármit megoldhatnék. Mintha attól megszűnnének létezni.

Jones állt előttem golyóálló mellénnyel felvértezett emberei gyűrűjében. Az arcomra pillantott.

– Mi az? – kérdezte. – Mi van odalent?

De képtelen voltam válaszolni, egyetlen hang sem jött ki a torkomon. Kirohantam a házból, egyenesen Berleand– hoz. Lerogytam mozdulatlan teste mellé. Csodában reménykedtem, hátha a nagy rohanásban mégis tévedtem. De nem. Berleand, szegény csodálatos barátom, meghalt. A karomba vettem egy másodpercre. Talán kettőre. De annál nem hosszabb időre.

A feladat még nem ért véget. Berleand lett volna az első, aki figyelmeztet rá.

Carrie–t még nem találtam meg.

Visszarohantam a házba, és közben Terese–t hívtam. Nem vette föl.

Segítettem átfésülni a házat. Jones és emberei már jártak az alagsorban, és felhozták a szőke gyerekeket. Egyenként végignéztem gyűlölködő arcukat. Carrie nem volt köztük. Találtunk még két másik női arcukat elrejtő, hagyományos fekete burkában. Mindketten terhesek voltak. Miközben az emberei kifelé taszigálták a letartóztatottakat, Jones borzadva és hitetlenkedve pillantott rám. Bólintottam. Ezek a nők nem anyák voltak. Hanem inkubátorok – embrióhordozók.

Mindent végignéztünk, minden ajtón benyitottunk, találtunk kézikönyveket és oktatófilmeket, borzalmat borzalom hátán. De Carrie nem volt sehol.

Elővettem a telefonomat, és újra hívni próbáltam Terese–t. Továbbra sem vette föl. Sem a mobilját. Sem a vonalas telefont a Dakotában.

Kitántorogtam a házból. Megérkezett Win. A verandán állt, engem várt. Találkozott a tekintetünk.

– Terese? – kérdeztem.

Win a fejét rázta.

– Eltűnt.

Már megint.

39

CABINDA

ANGOLA, AFRIKA

HÁROM HÉTTEL KÉSŐBB

Nyolc órája zötykölődünk egy nyitott platójú kisteherautóval a létező legextrémebb útviszonyok között. Több mint hat órája nem láttam egyetlen embert vagy épületet sem. Jártam már isten háta mögötti vidékeken, de ez mindenen túltesz.

A viskóhoz érve a sofőr félreáll, és leállítja a motort. Kinyitja az ajtót, és a kezembe nyom egy hátizsákot. Megmutatja, hol kezdődik az ösvény. Azt mondja, a viskóban van telefon. Ha vissza akarok menni, hívjam föl, és jön értem. Megköszönöm, és nekivágok az ösvénynek.

Négy mérfölddel később egy domb tetején meglátom a tisztást.

Terese ott van. Háttal áll nekem. Amikor aznap éjjel visszatértem a Dakotába, Terese– t már nem találtam ott. Win pontosan fogalmazott: eltűnt. Csak egy rövid üzenetet hagyott:

„Nagyon szeretlek. ”

Mindössze ennyi állt benne.

Terese haja most fekete. Gondolom, hogy jobban elrejtőzhessen. A szőkék feltűnőek, még itt is. Tetszik az új hajszíne. Figyelem a járását, és önkéntelenül is elmosolyodom. Fejét magasan tartja, tartása tökéletes. Bevillan a biztonsági kamera felvétele, és eszembe jut Carrie hasonlóan tökéletes tartása és magabiztos járása.

Terese körül három fekete asszonyt látok színes ruhában. Feléjük indulok. Egyikük észrevesz, és súg valamit a többieknek. Terese megpördül. Meglát; felragyog az arca. Gondolom, az enyém is. Kiejti kezéből a kosarat, és futva indul elém. Nincsen tétovázás a mozdulataiban. Én is szaladni kezdek. Félúton találkozunk, átölel, és magához szorít.

– Istenem, mennyire hiányoztál – mondja.

Viszonzom az ölelését. Nem akarok megszólalni. Még nem. Most semmi mást nem akarok, csak eltűnni a karjaiban. Eltűnni és örökre ott maradni. A lelkem mélyén tudom, hogy itt a helyem, idetartozom, és néhány pillanatig nem is vágyom másra, csak erre a békére és nyugalomra.

– Hol van Carrie? – kérdezem végül.

Terese kézen fog, és a tisztás szélére vezet. Kinyújtja a kezét, és egy másik tisztásra mutat. Mintegy nyolcvan méterre tőlünk Carrie üldögél két vele egykorú fekete lánnyal. Valamit csinálnak. Nem látom, mit. Talán hámoznak vagy tisztogatnak. A fekete lányok nevetnek. Carrie nem.

Az ő haja is fekete.

Visszafordulok Terese felé. Aranyszínű gyűrűvel övezett kék szemébe nézek. A lánya szeme pontosan ugyanilyen. Láttam azon a fényképen. A magabiztos járás, az aranyszínű gyűrű. A félreismerhetetlen genetikai visszhang.

Vajon mi mást örökölt még tőle?

– Ugye megérted, miért menekültem el? – szólal meg Terese. – ő a lányom.

– Tudom.

– Meg kellett mentenem.

Bólintok.

– Megadta neked a telefonszámát, amikor felhívott.

– Igen.

– Igazán közölhetted volna velem – mondom.

– Tudom. De hallottam Berleand– t. Nekem az ő élete fontosabb ezer másiknál.

Berleand nevének hallatán éles nyilallást érzek. Nem tudom, mit mondjak. Kezemmel leárnyékolom a szemem, és ismét Carrie–re nézek.

– Van fogalmad róla, min ment keresztül?                     '

Terese pislogás nélkül állja a tekintetemet.

– Terroristák nevelték fel.

– Még annál is rosszabb. Mohamed Matar a Columbia Presbiteriánus Kórházban töltötte rezidenséveit abban az időben, amikor a mesterséges megtermékenyítés és az embriók tárolása kezdett divatba jönni. Felismerte a lehetőséget egy megrendítő erejű csapásra – türelem és kard. Az Angyali Menedék egy magát jobboldali kereszténynek álcázó szélsőséges terrorista csoport volt. Matar erőszakkal és hazugságokkal embriókra tett szert. De nem közvetítette ki őket meddő pároknak. Hanem ügyükkel szimpatizáló muzulmán béranyákat, mint holmi tárolóedényeket, használt fel az embriók kihordására. Aztán a gyerekeket, követői segítségével, születésüktől fogva terroristának nevelte. Semmi másnak. Carrie–nek tilos volt kapcsolatot teremtenie másokkal. Nem ismeri a szeretetet. Fogalma sincs a gyengédségről. Soha senki nem ölelte át. Senki nem vigasztalta, ha éjszaka felsírt álmában. Mindent áldott nap arra nevelték a társaival együtt, hogy meg kell ölniük a hitetleneket. Ez volt az életük célja. Tökéletes fegyvereknek nevelték őket, akik képesek elvegyülni, és megvívni a végső háborút. Gondold csak végig. Matar szándékosan szőke, kék szemű szülők embrióira vadászott. Az ő fegyverei bárhová eljuthattak, mert ugyan ki gyanakodna rájuk?

Arra számítok, hogy Terese legalább összerezzen, de nem teszi.

– Mindet elkaptad?  – kérdezi.

– Nem én. Segítettem rajtaütni a connecticuti rejtekhelyükön. Jones további információkat talált a házban, és gyanítom, hogy az életben maradt terroristákat kihallgatásnak vetették alá. – Nem akarok belegondolni, mit művelhettek velük. Vagy talán mégis. Már magam sem tudom.  – A Zöld Halálnak Párizs mellett is volt egy tábora. Néhány órán belül lerohanták a kommandósok. A Moszad és az izraeli légierő csapást mért az egyik kiképzőtáborukra az iráni – szíriai határon.

– Mi történt a gyerekekkel?

– Néhányan meghaltak. A többit őrizetbe vették.

Lassan elindulunk lefelé a dombról.

– Szerinted azért, mert Carrie sosem találkozott a szeretettel, nem is lehet képes szeretni?

– Nem ezt mondtam.

– De így hangzott.

– Csak vázoltam a realitásokat.

– Ismersz olyanokat, akiknek van gyereke, ugye? – kérdezi.

– Természetesen.

– Mi az első, amivel szembesülnek? Hogy a gyerek személyisége már a születése előtt eldőlt. A génjeikbe van kódolva, milyen emberek lesznek. A szülők csak terelgetik őket, igyekeznek a helyes úton tartani a gyereket, de alapvetően nem tudják megváltoztatni. Vannak gyerekek, akikből minden őket ért trauma ellenére kedves teremtések lesznek. Másokból meg pszichopaták. A barátaid nyilván ugyanúgy nevelték a gyerekeiket. Az egyik mégis nyílt lett, a másik magába forduló, a harmadik szerencsétlen, a negyedik nagylelkű. A szülők hamar megtanulják, hogy nincs mindenre befolyásuk.

– Soha nem találkozott még a szeretettel, Terese.

– Most majd fog.

– Fogalmad sincs, mire lehet képes – mondom.

– Ez bárkiről elmondható.

– Ez nem válasz.

– Mégis mit vársz tőlem? Ö a lányom. Mellette leszek és figyelek rá. Mert egy szülőnek ezt kell tennie. Ha kell, megvédem. És tévedsz. Találkoztál Ken Bormannel, igaz? Azzal a sráccal a suliból?

Bólintok.

– Carrie vonzódott hozzá. Annak ellenére, hogy milyen pokoli volt az élete, valami miatt mégis vonzalmat érzett iránta. Megpróbált kiszabadulni. Matar ezért vitte magával Párizsba. Hogy újra betörje.

– Ott volt, amikor Ricket meggyilkolták?

– Igen.

– Hogy került a vére a padlóra?

– Azt mondta, próbálta megvédeni.

– Hiszel neki?

Terese elmosolyodik.

– Elveszítettem egy lányomat. Bármit megtennék, hogy visszakapjam, bármit. Fel tudod ezt fogni? Ha azt mondanád, hogy Miriam túlélte, de szörnyeteg lett belőle, nem érdekelne, mert attól még a lányom maradna.

– Carrie nem Miriam.

– De akkor is a lányom. És nem vagyok hajlandó lemondani róla.

Terese háta mögött feláll a lánya, és lefelé indul a domboldalon. Észrevesz minket, megtorpan. Terese mosolyogva int neki. Carrie visszainteget. Mintha ő is elmosolyodna, de nem esküdnék meg rá. És arra sem, hogy Terese téved. De eltűnődöm. A szőke tinédzser jár a fejemben, amint a lépcsőn lefelé száguldva célba vesz a fegyverével. Vajon miért tétováztam? Ha ez a lány genetikailag Matar gyermeke lenne, ha nem egyszerűen őrült szélsőségesek nevelték volna, de a bőrszíne is ugyanolyan lenne, akkor gondolkodás nélkül megöltük volna. Ilyen sokat számat a genetika? Ilyen sokat számít a kék szem és a szőke haj?

Nem tudom. És túl fáradt vagyok a gondolkodáshoz.

Carrie sosem tudta, mi az a szeretet. Most majd megismeri. Mi lenne, ha mi is úgy nőttünk volna fel, mint ő? Akkor is úgy éreznénk, hogy az a legjobb megoldás, ha egyszerűen elpusztítanak minket, mint valami hibás terméket? Vagy megérdemelnénk egy esélyt, hogy kiderüljön, képes– e győzedelmeskedni a bennünk rejlő emberség?

– Myron?

Terese gyönyörű arcára nézek.

– Én soha nem mondanék le a te gyerekedről. Kérlek, te se mondj le az enyémről.

Nem válaszolok. Két kezembe fogom gyönyörű arcát, magamhoz húzom, megcsókolom a homlokát, és behunyom a szemem. Átölel.

– Vigyázz magadra – mondom.

Kibontakozom a karjaiból. Könnyek csillognak a szemében. Visszaindulok az ösvényen.

– Nem kellett volna feltétlenül Angolába jönnöm – mondja.

Megtorpanok, és visszafordulok.

– Mehettem volna Mianmarba, Laoszba vagy bárhová, ahol sosem találtál volna rám.

– Akkor miért ide jöttél?

– Mert azt akartam, hogy megtalálj.

Az én szemem is megtelik könnyekkel.

– Kérlek, ne menj el – mondja.

Halálosan fáradt vagyok. Nem tudok aludni. Amint lehunyom a szemem, megjelennek a holtak arcai. Engem bámulnak jéghideg kék szemükkel. Éjszakánként rémálmok gyötörnek, és amikor felébredek, egyedül vagyok.

Terese elindul felém.

– Maradj velem, kérlek. Csak ma éjszakára, jó?

Mondani akarok valamit, de nem tudok. Kicsordulnak a könnyeim. Magához húz, és minden önuralmamra szükségem van, nehogy kitörjön belőlem a zokogás. Vállára hajtom a fejem, ő pedig halkan csitítgatva simogatja a hajam.

– Minden rendben van – suttogja. – Most már vége.

És amíg a karjában tart, el is hiszem neki.

De ugyanezen a napon, valahol az Egyesült Államokban, különbusz áll meg egy közismert emlékmű előtt. A buszon tizenhat éves diákok utaznak, országismereti kiránduláson vesznek részt. Ez az utazás harmadik napja. Hétágra süt a nap. Sehol egy felhő az égen.

Nyílnak a busz ajtajai. Nevetgélő, rágózó fiatalok szállnak le róla.

Utolsóként egy szőke hajú fiú.

Kék pupillája körül aranyszínű gyűrű.

És nehéz hátizsákja ellenére felemelt fejjel, tökéletesen egyenes tartással sétál a tömegbe.

Köszönetnyilvánítás

Oké, kezdjük a 36 quai des Orfevres tisztviselőivel, mivel az igazságszolgáltatásban dolgoznak, és nem akarom, hogy megharagudjanak rám: Monsieur le Directeur de la Police Judiciaire, Christian Flaesch; Monsieur Jean– Jacques Herlem, Directeur– Adjoint chargé des Brigades Centrales; Madame Nicole Tricart, Inspetrice Générale, conseiller auprés du Directeur Général de la Police Nationale; Monsieur Lo’íc Garnier, Commissaire Divisonnaire, Chef de la Brigade Criminelle; Mademoisele Frédérique Conri, Commissaire Principal, Chef–Adjoint de la Brigade Criminelle.

Most azok következnek  – nem fontossági sorrendben  – , akiknek szintén hálával tartozom a segítségükért: Marie–Anne Cantin, Eliane Benisti, Lisa Erbach Vance, Ben Sevier, Melissa Miller, Francoise Triffaux, Jon Wood, Malcolm Edwards, Susan Lamb, Angela McMahon, Ali Nasseri, David Gold, Bob Hadden, Aaron Priest, Craig Coben, Charlotte Coben, Anne– Armstrong Coben, Brian Tart, Monka Zaki és Dany Cheij.

A regényben felbukkanó szereplőket számos tényező alakította, mire elnyerték végleges karakterüket. Évekkel ezelőtt megalkottam, majd más megvilágításba helyeztem őket, míg végül újraértelmezve teljesen más személyiségekké váltak. Ezért köszönettel tartozom az alábbi személyeknek is: Guillaume Canet, Philippe Lefebvre (kétszeresen is) és Francois Berleand.