Dean R. Koontz szegény családban nőtt fel. Gyermekkorában olvasmányai fantáziavilágába menekült, bár szülei hasztalan időtöltésnek találták, ha elvonult könyvei közé. Húszéves volt, amikor megnyerte az Atlantic Monthly novellapályázatát. Azóta, azaz 30 esztendeje elismert író. Huszonegy regénye szerepelt az amerikai és nemzetközi sikerlistákon.
Könyvei világszerte több mint 200 millió példányban keltek el.
Feleségével, Gerdával Dél-Kaliforniában él.

DEAN R.
KOONTZ

VIRRASZTÓK

a
animus®

A mű eredeti címe: Watchers
Copyright © 1987 NKUI INC.

Hungarian translation © Animus Kiadó

Fordította: Vangel Tibor

Borítóterv: Beleznai Kornél

ISBN 963 8386 23 1

Készült az Animus Kiadó gondozásában, 1998-ben
Felelős kiadó: Balázs István
Szerkesztette: Gábor Anikó

Nyomdai előkészítés: Scriptor Kft.
A nyomtatás és a kötés a debreceni nyomdászat
több mint négy évszázados hagyományait őrző
ALFÖLDI NYOMDA Rt. munkája
Felelős vezető: György Géza vezérigazgató
A nyomdai megrendelés törzsszáma: 5288.66-19-2

Ajánlom könyvemet
Lennart Sane úrnak,
aki nem csupán szakmája elsőrangú művelője,
de nagyszerű barát is.
És szeretettel ajánlom Elisabeth Sane asszonynak,
aki ugyanolyan remek ember, mint férje ura.

E L S Ő R É S Z

Zúzd szét a múltat

A múlt nem más, mint a kezdetek kezdete. És minden, ami volt és van, ott dereng a hajnali szürkületben.
(H. G. Wells)

Két személyiség találkozása olyasvalami, mint amikor összekeverünk két kémiai vegyületet: ha létrejön a reakció, mindkettő átalakul.
(C. G. Jung)

E L S Ő  F E J E Z E T

1

Május 18-án, a harminchatodik születésnapján, Travis Cornell hajnali ötkor kelt. Farmernadrágot, hosszú ujjú, kék kockás pamutinget vett magára. Lábára erős túrabakancsot húzott. Aztán beült kis furgonjába, és lakóhelyétől, Santa Barbarától dél felé hajtott, a Santiago kanyon felé, mely Orange megye keleti szélén húzódott, Los Angelestől délre. Csupán egy csomag Oreo aprósüteményt és egy kulacsban Kool Aid márkájú, narancs ízesítésű üdítőt vitt magával, továbbá egy töltött, 38-as Smith & Wesson Chiefs Special típusú revolvert.
A két és fél órás utazás alatt egyszer sem kapcsolta be a rádiót. Nem dudorászott, nem fütyült, nem énekelt magában, ahogy azt ilyenkor az ember gyakran teszi. Egy szakaszon jobbján a Csendes-óceán kísérte. A horizont mentén még teljesen sötét volt a tenger, kemény és hideg, mint a pala, de a parthoz közel már szikrázott rajta a napfény.
Travis szikár, izmos férfi volt. Mélyen ülő szemei ugyanolyan barnán csillogtak, mint a haja. Orra nemes vonású, álla hegyes, pofacsontjai magasan ültek. A keskeny arc aszketikus benyomást keltett, jól illett volna egy szerzeteshez, aki még hisz az önsanyargatásban, abban, hogy a lélek megtisztul a szenvedések által. Isten volt a megmondhatója, ő is megszenvedte a magáét. De tekintetét akár kellemesnek is lehetett mondani, mely meleg volt és nyílt. Mosolyával mindig elbűvölte a nőket, bár mostanában nem igazán... Jó ideje nem mosolygott már.
A rágcsálnivalót, a kulacsot és a revolvert egy zöld színű, műanyag hátizsákban tartotta, mely mellette pihent az ülésen.
Ahogy elérte Orange megyét, a Santiago Canyon Roadról ráfordult egy sokkal keskenyebb útra, majd egy, a kerekeket is próbára tevő ösvényre. Fél kilenc után pár perccel járt az idő, mikor leállította a piros furgont egy turistáknak kijelölt pihenőhelyen, egy óriási fenyőfa sűrű, szúrós ágai alatt.
Vállára vette a hátizsákot és elindult a Santa Ana hegység alacsony dombjai között. Gyerekkorától kezdve ismert itt minden lejtőt, völgyet, szűk hegyszorost és hegygerincet. Apjának volt egy kőházikója feljebb, a Holy Jim Canyonban. Travis heteket töltött itt, felfedezve a környező vidéket.
Ám a kristálytiszta napfény most még esőként záporozott a vadregényes tájra. Minden tiszta volt és érintetlen.
Egy hegytetőn, ahol nem nőttek fák, s az alacsony fű, mely a rövid ideig tartó esős évszakban még vígan virult, már elszáradt, Travis leült egy széles sziklapadra, és levette a hátizsákját.
Egy másik sima kőlapon, körülbelül tizenöt méterre tőle, jó másfél méteres csörgőkígyó süttette magát a napon. Felemelte ék alakú fejét és őt tanulmányozta.
Kamaszként Travis temérdek csörgőkígyót megölt itt a hegyek között. Előhúzta fegyverét a hátizsákból és felállt.
A kígyó feszülten figyelt, s feljebb emelkedett a földről.
Travis tett egy lépést. Aztán még egyet, s két kézzel tartva a pisztolyt, megcélozta az állatot.
A kígyó hamar rájött, hogy ilyen távolságból nem tud támadni, s inkább összetekeredve megkísérelte a visszavonulást.
Bár Travis biztos volt benne, hogy eltalálná az állatot, meglepődve ébredt rá, hogy nem tudja meghúzni a ravaszt. Pedig nemcsak azért jött ide a hegyek közé, hogy azokra az időkre emlékezzen, mikor még örült az életnek, hanem azért is, hogy elintézzen pár útjába akadó csörgőkígyót. Az utóbbi időben felváltva volt lehangolt és dühös magányossága és élete értelmetlensége miatt, s tombolt benne a feszültség. Azzal áltatta magát, hogy valami erőszakos tett – mint például megölni egy csörgőkígyót, ami ugye senkinek sem veszteség – a megfelelő recept a nyomorúságára. Azonban, ahogy a kígyót nézte, rájött, hogy az állat léte kevésbé értelmetlen, mint a sajátja: annak megvan a maga ökológiai szerepe, és valószínűleg nagyobb örömöket talál az életben, mint ő. A férfi keze reszketni kezdett, s a fegyver csöve elkóborolt a céltól. Travis képtelen volt tüzelni. Leeresztette a revolvert, és visszament a sziklához, ahol a hátizsákját hagyta.
Néhány perccel később egy olyan helyre ért, ahol a napfény át tudott hatolni a fák lombjai között. A tisztás túlsó végén a szarvascsapás tovább folytatódott, de ott a fenyők, a rododendroncserjék és platánok sűrűbben nőttek, mint a rengeteg más részén. Távolabb, ahol a kanyon egyre szűkült, a vidék meredekebb lett. Travis a lehatoló napfény sávjának szélén állt, bakancsa orrával az árnyékban. A lejtős ösvényt nézte, amelyből csak mintegy tizenöt méternyit láthatott, mert a csapásra ráereszkedett a meglepően sűrű sötétség.
Travis már éppen kilépett a napsütötte sávból, hogy továbbmenjen, mikor a jobb oldalán egy kutya bukkant elő az aljnövényzetből, és lihegve, zihálva egyenesen felé rohant. Első ránézésre fajtiszta golden retriever volt. Egy kan. Travis olyan egy év körülinek saccolta, mert bár megvoltak benne a kifejlett állatokra jellemző tulajdonságok, megőrzött valamit a kölyökkutyák élénkségéből is. Vastag bundája piszkos volt, szőre gubancos, tele tüskével és letört ágdarabokkal. Travis előtt megtorpant, leült és összetéveszthetetlenül barátságos arckifejezéssel nézett rá.
Bár a kutya meglehetősen mocskos volt, nem volt kétséges, hogy szép állat. Travis megállt, megveregette a kutya fejét és megvakargatta a füle tövénél.
Félig-meddig arra várt, hogy fújtatva és talán dühösen felbukkan a kutya gazdája, aki a bozóton át követte a retrievert. De senki nem került elő. Ekkor arra gondolt, megnézi a nyakörvet, hátha azon fel van tüntetve a tulajdonos neve. De az állaton nem volt nyakörv.
– Pedig te biztos nem vagy kóbor kutya, ugye, öcsi?
A retriever csak ült és lihegett.
– Nem, ahhoz túl barátságos vagy. Elvesztettek, igaz?
A kutya az orrával megbökte a kezét.
Travis észrevette, hogy nemcsak piszkos és gubancos, de a jobb fülét rászáradt vér borítja. A mellső lábain pedig friss vér volt látható. Sokáig és keményen rohanhatott a sziklás, nehéz terepen.
– Úgy látom, nehéz utad volt.
A kutya halkan fel vinnyogott, mintha egyetértett volna a férfi szavaival.
Travis lassan simogatta a kutya hátát, de egy-két perc után rájött, olyasmit vár az állattól, amit az nem nyújthat neki: célt és kétségbeesése enyhítését.
Gyengéden megpaskolta a retriever oldalát és felegyenesedett.
– Menj a magad útján!
A kutya nem mozdult.
A férfi ellépett mellette, és elindult a sötét fák közé vezető lejtős, szűk ösvényen.
A kutya elészökkent és elállta az utat.
– Engedj tovább, öcsi.
A retriever mély torokhangon morogni kezdett.
– Mozgás – ráncolta szemöldökét Travis. – Okos kutya vagy te.
Mikor megpróbált elmenni az állat mellett, a kutya rávicsorgott és a lába után kapott.
– Hé, mi ütött beléd? – táncolt vissza két lépést Travis.
A kutya abbahagyta a morgást. Lihegett.
De mikor Travis újra előrelépett, még bőszebben mordult rá, mint az előbb. Még nem ugatott, de morgása mélyebb lett. Egyre a férfi lába után kapkodott, hátrább kényszerítve őt, visszafelé a tisztáson. Travis ügyetlenül hátrált nyolc-tíz lépést a lehullott fenyőtű nedves szőnyegén, aztán megbotlott a saját lábában és fenékre esett.
Ahogy Travis a földre került, a kutya elfordult tőle. Keresztülszaladt a tisztáson a lejtős csapás széléhez és belenézett az azon túl kezdődő félhomályba. Lelógó füleit hegyezni kezdte, ahogy csak a retrieverek tudják.
– Átkozott kutya! – mormogta Travis.
Az állat nem figyelt rá.
– Mi a fene ütött beléd, tökfej?
Az erdő árnyékában a kutya tovább figyelte a szarvascsapást, mely a szurdok sötétbe borult aljához vezetett. Farkát leeresztve tartotta, majdnem a két hátsó lába közé húzva.
Travis összegyűjtött maga körül vagy féltucat apró követ, felállt és az egyiket a retriever felé hajította. A hátsó részén találta el, s bár elég kemény volt az ütés, a kutya nem vakkantott fel a fájdalomtól, csak meglepetten hátraperdült.
– Na ezt jól megcsináltam! – mondta félhangosan Travis. – A torkomnak fog ugrani.
De a kutya csak szemrehányóan ránézett – és továbbra is elállta az ösvényt.
Volt valami az állat viselkedésében – a szemeiben, vagy ahogy vaskos fejét félrehajtotta – amiért Travis bűntudatot érzett, hogy megdobta.
– Hé, ide hallgass! – szólt felé – ugye tudod, hogy te kezdted?
A kutya továbbra is csak bámult rá.
Travis eldobta a többi követ.
A kutya rápillantott az elejtett kavicsokra, aztán újra a férfira emelte a tekintetét és Travis megesküdött volna, hogy egyetértést lát azokban a kutyaszemekben.
Travis megfordulhatott volna. Vagy kereshetett volna egy másik utat, le a kanyonba. De az a hajthatatlan meggyőződés vezette, hogy előre kell mennie arra, amerre eredetileg menni akart. Hiszen eleddig még soha nem riasztotta el egy olyan jelentéktelen valami, mint egy ostoba kutya.
Felállt, egy vállrándítással a helyére billentette a hátizsákját, vett egy mély lélegzetet a fenyőillatú levegőből, és határozottan keresztüllépkedett a tisztáson.
A retriever megint morogni kezdett, halkan, de vészjóslóan. Fogáról felhúzódott a bőr.
Lépésről lépésre halványodott Travis bátorsága, és amikor már csak néhány méternyire volt a kutyától, úgy döntött, máshogy közelíti meg a kérdést. Megállt, megrázta a fejét és gyengéden korholni kezdte az állatot:
– Rossz kutya vagy, tudod-e? Mi ütött beléd, hmm? Biztos tudsz te rendesen is viselkedni. Én jó kutyának nézlek.
Ahogy tovább beszélt a retrieverhez, az abbahagyta a morgást. Bozontos farka meglebbent egyszer-kétszer, mintegy próbaképpen.
– Jó fiú vagy – folytatta Travis ravaszul hízelegve. – Így már mindjárt jobb. Te és én akár barátok is lehetnénk. Mit szólsz hozzá?
A kutya egy békülékeny vinnyogást hallatott. Ilyen hangot ad minden kutya, ha ki akarja fejezni a szeretet utáni természetes vágyát.
– Na, ez haladás! – tett még egy lépést a retriever felé Travis, azzal a szándékkal, hogy majd lehajol és kedveskedik neki. De a kutya rögtön felugrott rá, és acsarogva keresztülkergette a tisztáson. Fogait beleakasztotta Travis farmerének egyik szárába és dühösen megrázta. Travis a kutya felé rúgott, de elvétette. Egy pillanatra elvesztette az egyensúlyát, mire a retriever hirtelen megragadta a nadrágja másik szárát. Travis kétségbeesetten ugrándozott féllábon, megpróbálva távol tartani ellenfelét, de feldőlt és újra a földön találta magát.
– A francba! – kiáltotta és mérhetetlenül hülyén érezte magát.
Szűkölve, ismét barátságos modorban a kutya megnyalta a kezét.
– Te nem vagy normális! – mondta hitetlenkedve Travis.
A kutya visszament a tisztás másik végéhez, és a szarvascsapás elején állva nézett a fák hideg árnyéka közé.
Hirtelen leeresztette a fejét és egyfajta görnyedt testtartást vett fel. A hátán és a combjain az izmok láthatóan megfeszültek, mintha nekiiramodni készülne.
– Mit nézel? – Travis hirtelen rájött, hogy a kutyát nem maga az ösvény igézte meg, hanem talán valami, ami az ösvényen közlekedett. – Puma? – gondolkodott hangosan, miközben talpra állt. Fiatalkorában a pumák gyakran jártak zsákmány után ezekben az erdőkben. Megmaradt volna néhány?
A retriever morogni kezdett, de ezúttal nem Travis, hanem arra a valamire, ami felkeltette a figyelmét. A hangja mély volt, alig hallható és Travisnek úgy tűnt, a kutya egyszerre dühös és rémült.
Prérifarkasok? Elég sok van belőlük errefelé. Egy csapat éhes prérifarkas még egy olyan erős állatot is megriaszthat, mint ez a golden retriever.
Egy riadt vakkantással a kutya szökellve elfordult az árnyékba borult ösvénytől. Travis felé rohant, aztán el mellette, a tisztás túlsó végéhez és Travis azt hitte, mindjárt eltűnik az erdőben. De a boltívet formázó két platánnál, melyek alatt Travis néhány perce áthaladt, megállt, és várakozóan visszanézett. Aztán aggódva, félelemmel eltelve megint Travishez szaladt, sebesen megkerülte, elkapta a nadrágja szárát és kígyózó mozgással megpróbálta magával húzni a férfit.
– Várj már egy kicsit! – szólt rá Travis. – Oké, oké.
A retriever elengedte. Artikulátlan hangot hallatott, mely erőteljesebben szólt, mint egy ugatás.
Nyilvánvaló volt – és elképesztő – a kutya céltudatosan meg akarta akadályozni, hogy Travis továbbmenjen a homályos szarvascsapáson, mert valami volt ott lenn. Valami veszélyes. S a kutya azt akarta, hogy meneküljön, mert az a veszedelmes valami közeledik.
Valami közeledik. De micsoda?
Travis nem ijedt meg, csak kíváncsi volt. Akármi is az, ami közeledik, egy kutyát megrémíthet, de nem él olyan állat ebben az erdőben – beleértve a prérifarkast és a pumát is – ami megtámadna egy felnőtt embert.
Türelmetlenül szűkölve a retriever újra meg akarta ragadni Travis farmerjának a szárát.
Viselkedése szokatlan volt. Ha megrémült valamitől, miért nem szalad el, megfeledkezve a férfiról? Hiszen Travis nem a gazdája volt, a kutya nem tartozott neki semmivel – se ragaszkodással, se védelemmel. A kóbor kutyák nem szokták kötelességüknek érezni, hogy idegeneket védjenek meg.
– Jól van már, jól van ... – mondta Travis, lerázta magáról a kutyát, és elkísérte a boltívet alkotó platánokig.
A kutya előrerohant az emelkedő ösvényen, amely a ritkuló fák között felvezetett a kanyon széléig.
Travis megállt a platánoknál. Szemöldökráncolva hátranézett a napsütötte tisztáson túli éjsötét erdőre, ahol a lefelé vezető csapás kezdődött. Mi lehet az, ami közeleg?
A kabócák harsány hangversenye egyszerre elhallgatott, mint mikor a lemezről leemelik a tűt. Az erdőre természetfeletti csend ereszkedett.
S akkor Travis meghallotta, hogy valami rohan felfelé a sötét ösvényen. Csörtetés neszei hallatszottak, elmozdult kövek pattogása, bokrok fáradt susogása. A hangok alapján a teremtmény gyorsan közeledett. Nagyon gyorsan.
Travis most érezte először, hogy komoly veszélyben van. Tudta, itt az erdőben nem él olyan állat, mely elég nagy és bátor lenne ahhoz, hogy megtámadja őt, de az ösztönei legyőzték az eszét. Szíve kalapálni kezdett.
Feljebb az ösvényen a retriever észrevette a habozását és izgatott ugatásba fogott.
Évtizedekkel ezelőtt Travis arra gondolhatott volna, hogy egy betegségtől, vagy fájdalomtól felbőszült fekete medve lohol felfelé a szarvascsapáson. De az itt lakók és a hétvégi túrázók – a civilizáció útonállói – azt a néhány megmaradt medvét visszakényszerítették a santa ana-i erdőségekbe.
A hangból ítélve az ismeretlen fenevad másodpercekre lehetett a lefelé és felfelé vezető ösvények között fekvő tisztástól. Ahogy az ólmos eső csepeg le az ablaküvegen, úgy futott végig a reszketés Travis gerincoszlopán.
Travis látni akarta azt a valamit, de ugyanakkor megdermedt a félelemtől, a tisztán ösztönös félelemtől.
Kicsit távolabb a retriever sürgetően ugatni kezdett.
Travis megfordult és rohant.
Kiváló kondícióban volt, egy gramm súlyfelesleg nélkül. Szorosan az oldalához szorította a kezét, s nyakát behúzva a mélyre hajló ágak elől, szaladt felfelé a szarvascsapáson. Túrabakancsának szegekkel kivert talpa jó szolgálatot tett: nedves köveken, a lehullott fenyőtű síkos rétegein rohant át és mégsem csúszott el. De ahogy futott a fák között, valami lángra lobban a tüdejében.
Travis Cornell élete tele volt veszéllyel és tragédiával, de sose rettent meg semmitől. Nyugodtan szembenézett a veszteséggel, fájdalommal és félelemmel. De most valami különös történt. Elvesztette az önkontrollját. Életében először pánikba esett. A félelem áthatolt rajta, és olyan mély, ősi szinten érintette meg, mint azelőtt soha. Ahogy rohant, libabőrös lett, kiverte a hideg veríték, holott még mindig nem tudta, miféle ismeretlen üldöző miatt érzi ezt a már-már fokozhatatlan félelmet.
Nem nézett hátra. Eleinte azért nem, mert attól félve, hogy nekiütközik egy lehajló faágnak, nem akarta levenni a szemét a kanyargó ösvényről. De ahogy rohant, a pánik fokozódott, s mire megtett pár száz métert, az ok, amiért nem nézett vissza az volt, hogy félt attól, amit megláthatna.
Tudta, hogy reakciója irracionális. A bizsergő érzés a tarkóján és a jeges fájdalom a beleiben a tiszta, babonás rettegés tünetei voltak. A művelt Travis Cornell egyszerű, rémült barbárrá változott – azzá, aki ott él minden emberben – és képtelen volt visszanyerni önuralmát, bár tisztában volt viselkedése abszurditásával. Valami állati ösztön irányította, s ez az ösztön azt súgta neki, hogy ne gondolkozzon, csak rohanjon és rohanjon.
Közel a kanyon végéhez az ösvény balra fordult, keresztezett egy kivájt medret, majd tovább folytatódott a hegyhát felé. Travis követte az ösvényt, át akart ugrani egy keresztben heverő farönköt, de a lába beleakadt a korhadt fába. Előreesett, a mellére. Úgy elszédült, hogy pár pillanatig nem is kapott levegőt, és mozdulni se bírt.
Arra várt, hogy valami megragadja és feltépi a torkát.
A retriever visszaszaladt a csapáson, és átugrott a férfin, biztos lábbal landolva mögötte. Dühösen ugatott arra a valamire, ami hajszolta őket. Hangja sokkal fenyegetőbb volt, mint mikor megállásra kényszerítette Travist a tisztáson.
Travis megfordult és zihálva felült. Nem látott semmit lejjebb az ösvényen. Aztán észrevette, hogy a kutyát nem is az ösvény nyugtalanítja, más irányba néz. Az aljnövényzettel szembefordulva, nyálat permetezve ugatott, olyan élesen és hangosan, hogy minden egyes hang bántotta Travis fülét. Rémisztő volt az a vad tónus az ugatásában. A kutya figyelmeztette a láthatatlan ellenséget, hogy jobb, ha távol marad.
– Nyugi, fiú – mondta halkan Travis. – Nyugi.
A retriever abbahagyta az ugatást, de nem nézett Travisre. Elszántan figyelte a bokrokat, s ínyét felhúzva mély torokhangon morgott.
Még mindig nehezen lélegezve, Travis feltápászkodott, és kelet felé pillantott a fák közé. Örökzöldek, platánok, egy pár vörösfenyő. Bokrok, indák. Néhány fogazat alakú, elnyűtt szikla. Travis nem látott semmi szokatlant.
Mikor odaért a kutyához és kezét a fejére tette, az állat abbahagyta a morgást, mintha értené Travis szándékát. Travis visszafojtott lélegzettel figyelte a mozgásokat a bozótban.
A kabócák csendben maradtak. A madarak nem énekeltek a fákon. Az erdő olyan néma volt, mintha az univerzum hatalmas, bonyolult órája megszűnt volna ketyegni.
Travis biztos volt abban, hogy nem ő okozta ezt a hirtelen csendet. Mikor nemrég ugyanitt végigment, nem zavarta se a kabócákat, se a madarakat.
Valami volt ott. Egy betolakodó, amit az erdő lakói nem tűrhettek.
Travis feszülten figyelt a legkisebb mozgásokra is. Ezúttal észlelte a bokrok suhogását, a gallyak roppanását, a száraz levelek zizegését és elbátortalanító, sajátos, nehéz lihegését valaminek, valami nagynak. Olyan tizenkét-tizenhárom méterre lehetett, de Travis nem tudta hajszálpontosan meghatározni a helyzetét.
Mellette a retriever megmerevedett. Lelógó füleit éberen hegyezte, tagjai előrefeszültek.
Az ismeretlen ellenség érdes lihegése olyan hátborzongató volt – vajon az erdő és a szurdok akusztikája miatt, vagy egyébként is? –, hogy Travis gyorsan lekapta a hátizsákját, fellebbentette a tetejét és előhúzta a töltött 38-ast.
A kutya a fegyverre nézett. Travisnek az a különös érzése volt, hogy az állat tudja, mire való – és egyetért vele.
– Ki van ott? – kiáltotta Travis, arra a valószínűtlen eshetőségre gondolva, hogy az a valami ott a fák között egy ember. – Jöjjön elő, látni szeretném.
A rekedt lihegés a bozótosban mély, vészjósló morgássá változott. A hátborzongató torokhang villámként hasított Travisbe. Szíve még hevesebben kezdett el dobogni és ő is megmerevedett, ahogy mellette a retriever. Véget nem érő másodpercekig nem értette, hogy pusztán maga a hang miért idézett elő benne ilyen elsöprő félelemérzést. Aztán rájött, hogy ami megrémisztette őt, az a hang kétértelműsége volt: a hang határozottan egy állat morgása volt, mégis, tartalmazott valami leírhatatlan jelleget, ami értelemre vallott, s volt benne valami olyan hangárnyalat vagy tónus, amilyet akár egy felbőszített ember is kiadhat. Minél jobban figyelt Travis, annál biztosabb volt benne, hogy a hang nem állati, s nem is emberi eredetű. De ha egyik sem... akkor mi a fene az?
Látta, hogy megmozdul a bozótos. Valami egyenesen felé tartott.
– Állj! – kiáltott Travis élesen. – Ne közelebb!
De a valami csak jött felé. Már csak kilenc-tíz méterre lehetett. Lassabban mozgott, mint előtte. Talán óvatos volt. Mindazonáltal egyre közeledett.
A golden retriever fenyegetően morogni kezdett, de véknyán reszketés futott végig. Nyilvánvaló volt, hogy bár ellenszegült annak a valaminek ott a bozótosban, azért alaposan fél az összetűzéstől.
A kutya félelme elbátortalanította Travist. A retrieverek bátorságukról híresek. Olyan fajta ez, mely a vadászok méltó társa. Gyakran használják őket veszélyes mentőakcióknál is. Milyen ellenfél válthat ki ilyen félelmet egy erős, büszke kutyából?
Az a valami a bozótosban tovább közeledett feléjük, és most már alig több, mint hat méterre volt tőlük.
Bár Travis még mindig nem látott semmi szokatlant, úrrá lett rajta a babonás rettegés. Hiába mondogatta magának, hogy csak egy puma botlott bele, s az valószínűleg jobban megijedt, mint ő maga. De az a jeges bizsergés, ami a gerince alján kezdődött és felkúszott egészen a fejbőréig, intenzívebbé vált. Tenyere olyan síkos volt az izzadságtól, hogy attól félt, a fegyver kicsúszik a kezéből.
Már csak öt méter.
Travis leadott egy figyelmeztető lövést a levegőbe. A dörej áthatolt az erdőn és hosszan visszhangzott az elnyúló szurdokban.
A retriever meg se rezdült, de az a valami a bozótban rögtön elfordult tőlük és észak felé rohant, felfelé, a szurdok karimájához. Travis nem látta, de tisztán nyomon követhette, mert a derékmagasságú gaz és a bokrok elhajoltak, amerre csörtetett.
Travis megkönnyebbült egy-két másodpercre, mert azt gondolta, elijesztette az ellenfelet. Aztán rájött, hogy nem ez történt. Az a valami, egy kanyart téve északészaknyugat felé tartott, hogy aztán feljebb, felettük kerüljön a szarvascsapásra. Travis érezte, hogy a teremtmény megpróbálja elvágni az útjukat, rákényszerítve őket, hogy az alsó úton menjenek ki a szurdokból, ahol jobb lehetőség van a támadásra. Travis nem értette, honnan tud ilyesmit az a valami, de egyszerűen tudta.
Travist túlélési ösztöne végre cselekvésre kényszerítette, anélkül, hogy meg kellett volna gondolnia minden mozdulatát; automatikusan azt tette, amit a helyzet megkövetelt. Tíz éve, egy katonai akció alatt érezte utoljára ezt az állati magabiztosságot.
Félrehajította a hátizsákot és csak a fegyvert tartotta magánál, úgy rohant felfelé a szarvascsapáson. A kutya mögötte loholt. Gyorsak voltak, de nem elég gyorsak ahhoz, hogy leelőzzék az ismeretlen ellenséget. Mikor Travis észrevette, hogy az a valami előttük fog az ösvényhez érni, leadott még egy figyelmeztető lövést, mely ezúttal nem térítette el a betolakodót. Travis kétszer a bokrok közé tüzelt, az árulkodó mozgások felé, nem törődve azzal, hogy esetleg ember van ott. Travis nem gondolta, hogy eltalálta a lesben állót, de legalább megijesztette és elterelte.
Travis tovább rohant. Mohón várta mikor ér fel a szurdok peremére, ahol ritkábban álltak a fák és a bozótos is gyérebb volt.
Mire néhány perc múlva a tetőre ért, teljesen kifulladt. A lábikrájában és a combjában az izmai izzottak a fájdalomtól. Szíve hangosan dörömbölt a mellében.
Azon a helyen állt, ahol nemrég megpihent, hogy egyen egy kis Oreót. A csörgőkígyó, mely korábban a sima sziklalapon pihent, eltűnt.
A golden retriever követte Travist. Most lihegve állt mellette és a lejtőt nézte, amelyen feljöttek.
Travis szédült egy kicsit, és le szeretett volna ülni pihenni, de tudta, hogy még veszélyben van. Lenézett a szarvascsapásra, és a bozótost fürkészte. Ha az utánuk cserkésző ellenfél még mindig üldözte őket, akkor ezt most körültekintőbben tette, s úgy kapaszkodott fel a lejtőn, hogy közben nem háborgatta az aljnövényzetet és a bokrokat.
Hirtelen a retriever szűkölni kezdett, megrángatta Travis farmerjának a szárát, aztán keresztülrohant a keskeny hegygerincen, a túloldalon kezdődő lankához, ahol leereszkedhettek a következő kanyonba. Világosan látszott, a kutya tudja, nincsenek még túl a veszélyen, és mozogni kéne.
Travis ugyanezt érezte. Atavisztikus félelme – és bizalma az ösztön iránt, mely ezt a félelmet felébresztette benne – arra késztette őt, hogy a kutya után siessen, át a hegygerincen, a másik, fákkal benőtt kanyon felé.

2

Vincent Nasco órákig várakozott a sötét garázsban. Hatalmas termetű volt – százkilencven centis magasságához vagy száz kilós testsúly párosult. Iszonyú energiák feszültek benne. Az embernek az volt az érzése, hogy bármelyik pillanatban felrobbanhat. Széles, nyugodt arca jobbára olyan kifejezéstelen volt, mint egy tehén ábrázata. De zöld szemei egyfolytában ide-oda jártak, izgatott, ideges éberséggel – és valami furcsa éhség vibrált bennük, amit az ember a vadállatok szemében láthat, egy ragadozó szemében, de emberében soha. Bár rettenetes energiák tomboltak benne, türelmes volt, mint egy macska, mely órákig tud mozdulatlanul lapulni a zsákmányra várva.
Kedd reggel volt. Kilenc negyvenkor, sokkal később, ahogy Nasco várta, egyetlen kemény csattanással visszahúzódott a tolózár a házból a garázsba vezető ajtón. Dr. Davis Weatherby kinyitotta az ajtót, felkattintotta a villanyt a garázsban, majd a kapcsológomb felé nyúlt, hogy kinyissa a nagy garázsajtót.
– Álljon meg ott – szólt rá Nasco. Felállt, és kilépett a doktor gyöngyházszürke Cadillacje mögül.
Weatherby meglepetten pislogott rá:
– Ki a fene...
Nasco felemelte a hangtompítóval ellátott Walther P-38-ast, és egyszer belelőtt a doktor arcába.
Egy tompa kattanás, a doktor hátrabukott a vidám színekre festett mosókonyhában, s estében felborította a mögötte álló fémtalicskát.
Vincent Nasco nem aggódott a zaj miatt, mert Weatherby egyedül élt. Az ajtónyílásban heverő hulla fölé hajolt, és gyengéden a doktor arcára tette az egyik kezét.
A golyó a homlokán találta el Weatherbyt, kevesebb, mint három centivel az orrnyerge felett. Csak kevés vérzést okozott, mert a halál azonnal beállt és a lövedék sem volt olyan kaliberű, hogy szétzúzza a koponya hátsó részét. Weatherby barna szemei nyitva voltak. Meglepettnek látszott.
Vincent ujjaival végigsimította Weatherby meleg arcát és nyakát. Lecsukta a kifejezéstelen bal szemet, aztán a jobbat, bár tudta, a halál utáni izomreakciók miatt néhány percen belül újra kinyílnak majd.
– Köszönöm neked, doktor – mondta Vincent hálától reszkető hangon, s megcsókolta a halott ember mindkét csukott szemét. – Köszönöm.
Kellemesen borzongva kapta fel a földről a kulcsokat, ahova a doktor elejtette azokat. Óvatosan felnyitotta a Cadillac csomagtartóját, vigyázva, hogy ne érjen olyan felülethez, ahol világos ujjlenyomatot hagyhat. A csomagtartó üres volt. Kivonszolta Weatherby hulláját a mosókonyhából, és a csomagtérbe helyezte. Aztán lezárta a csomagtartó tetejét.
Vincent azt az utasítást kapta, hogy a testet másnapig senkinek nem szabad felfedeznie. Nem értette, miért fontos ez, de büszke volt magára, amiért mindig hibátlan munkát végez. Visszament a mosókonyhába, a fémtalicskát a helyére tette, majd körülnézett, az erőszak nyomait keresve. Elégedetten fordult ki a mosókonyhából, s az ajtaját bezárta maga után Weatherby kulcsaival.
A garázsban eloltotta a villanyt. Keresztülsétált a sötét helyiségen, s azon az oldalajtón távozott, amelyen éjszaka bejött, a gyenge zárat egy hitelkártyával nyitotta ki. A doktor kulcsaival bezárta a garázst is, és kényelmes léptekkel elballagott a háztól.
Davis Weatherby Corona Del Maron lakott. Lakhelyétől látni lehetett a Csendes-óceánt. Vincent saját, kétéves Ford mikrobuszát három saroknyira hagyta. A séta vissza a kocsiig igen kellemesnek ígérkezett. Remek környék volt ez, változatos építészeti megoldásokkal. Drága spanyol stílusú házak sorakoztak Cape Cod jellegű épületek mellett, csodálatos harmóniában. A növényzet buja volt és gondosan ápolt. A járdát pálmafák, fikuszok és olajfák szegélyezték. Vörös-, korall- és narancsszínű bougainvilleák nyíltak mindenfelé, ezernyi virággal. A jacarandafák ágain is megjelentek a csipkés, bíborszínű virágok. A levegő megtelt jázminillattal.
Vincent Nasco csodálatosan érezte magát. Olyan erősnek, olyan hatalmasnak – s oly elevennek.

3

Olykor a kutya haladt elöl, olykor Travis. Hosszú utat megtettek, s közben Travis ráeszmélt, hogy teljesen kizökkent a reménytelen magányból és kétségbeesésből, ami eredetileg idehozta őt a Santa Ana hegység dombjai közé.
A kutya végig vele maradt. Együtt értek a furgonhoz. A kocsinál a retriever megállt, és visszanézett arra, amerről jöttek.
Mögöttük feketerigók rebbentek fel a felhőtlen égre, mintha valami hegyi varázsló felderítőosztaga lennének. A fák sötét fala úgy emelkedett előttük, mint egy vészjósló kastély bástyái.
Habár a fák között félhomály uralkodott, az ösvényre, amelyen Travis most állt, lehatolt a napsugár. Valahogy felfoghatatlan volt, hogy egy ilyen csodálatos napon egyszercsak érzékelhetően megjelenik a gonosz.
A kutya az erdő felé szimatolt, s fél óra óta először, felugatott.
– Még mindig jön? – kérdezte Travis.
A kutya ránézett és boldogtalanul nyüszíteni kezdett.
– Tudom – mondta Travis. – Én is érzem. Ez őrület... Még én is érzem. De mi a fene az, fiú? Mi az isten az?
A kutya hevesen összerázkódott.
Travis saját félelme minden alkalommal felerősödött, mikor látta a kutya nyilvánvaló rettegését.
Lehajtotta a furgon rakterének hátsó ajtaját.
– Gyere. Elviszlek innen.
A kutya felugrott a raktérbe.
Travis felcsapta az ajtót és megkerülte a kocsit. Ekkor hirtelen úgy tűnt neki, mintha a szeme sarkában valami mozgást észlelne. Nem az erdő felől, hanem az ösvény másik oldalán. Mikor odakapta a fejét, semmi rendelleneset nem tapasztalt, de gyanította, hogy nem csak képzelődik.
Újra felerősödött benne a menekülési ösztön. Beugrott a furgonba, s a revolvert maga mellé helyezte az ülésre. Olyan gyorsan hajtott el onnan, ahogy a hepehupás ösvény csak engedte.
Húsz perccel később, mikor visszatérve az aszfaltozott civilizáció világába megállt a Santiago Canyon Road mellett, még mindig gyengének és bizonytalannak érezte magát. De a benne lappangó félelem más volt, mint amit az erdőben érzett. Szíve már nem vert olyan hevesen. A hideg veríték megszáradt a tenyerén és a homlokán. Megszűnt az a furcsa bizsergő érzés a tarkóján és a fejbőrén, s még az emléke is valószínűtlennek tűnt. Már nem valami ismeretlen lény miatt aggódott, hanem saját különös magatartása miatt. Most, hogy biztonságban kijutott az erdőből, ottani viselkedése irracionálisnak látszott.
Behúzta a kéziféket és leállította a motort. Tizenegy óra volt. Már véget ért az ideges, reggeli csúcsforgalom. Csak néha-néha húzott el egy-egy kocsi az országúton. Travis egy percig csak üldögélt, s próbálta meggyőzni magát arról, hogy az ösztöneire hallgatva jól és helyesen cselekedett. Mindig büszke volt ugyanis rendíthetetlen higgadtságára és konok gyakorlatiasságára – ha másra nem is. A bombatűz közepén is meg tudta őrizni a hidegvérét. Kényszer hatása alatt is képes volt nehéz döntéseket hozni, és elfogadta a következményeket.
De most egyre nehezebben tudta elhinni, hogy valóban volt valami furcsa az erdőben, ami rá vadászott. Kiszállt a furgonból és hátrament. A retriever a raktérben állt. Busa fejét Travis felé tolta, és megnyalta a nyakát és az állát. Travis most először tudta humorosan nézni a piszkosságát. Megpróbálta távol tartani magától a kutyát. De a kutya csak nyomakodott előre, s nagyon igyekezett, hogy megnyalja Travis arcát. A férfi felnevetett, és összeborzolta a kutya bozontos bundáját.
A retriever ugrándozása és eszeveszett farkcsóválása váratlan hatással volt Travisre. Ennek az állatnak a természetes életöröme olyan volt, mint egy fényszóró, mely áthatolt a gondolataiban bujkáló belső sötétségen, és emlékeztette őt arra, hogy az életnek van fényesebb oldala is, amelytől oly régen elfordult.
– Mi lehetett az odakint az erdőben? – kérdezte magától hangosan.
A kutya abbahagyta a lelkendezést, s mintegy ünnepélyesen tekintett Travisre. Volt valami szokatlan és lenyűgöző a tekintetében. A férfi szinte megbabonázottan állt ott. Valami olyasmit keresett a kutya szemeiben, ami rendkívüli erőre utalna, de semmi különöset nem látott bennük. Kivéve..., hogy talán kifejezőbbek voltak, mint a kutyák szemei általában, intelligensebbek, tudatosabbak. Ahogy múltak a másodpercek és se Travis, se a kutya nem nézett félre, a férfi egyre furcsábban érezte magát. Borzongás futott rajta keresztül, amit nem a félelem okozott, hanem az az érzés, hogy itt valami rejtélyes történik, ami általában átbillenhet egy döbbenetes felfedezés küszöbén.
Aztán a kutya megrázta a fejét és megnyalta Travis kezét. A varázs megtört.
– Honnan jöttél, öcsi?
A kutya elfordította a fejét.
– Ki a gazdád?
A kutya továbbra sem nézett rá.
– Most mit csináljak veled?
Mintegy válaszképpen a kutya leugrott a raktérből, elszaladt Travis mellett és felmászott az utastérbe.
Mikor Travis utánament és bepillantott, a retriever a vezető melletti ülésen ült, s egyenesen előre nézett, át a szélvédőn. Aztán a férfi felé fordult és vakkantott egyet, mintha türelmetlen lenne Travis piszmogása miatt.
Travis beült a volán mögé. A revolvert az ülés alá csúsztatta.
– Nehogy azt hidd, hogy én tudok gondoskodni rólad! Túl nagy felelősség az, haver. Nem fér bele a terveimbe. Ne haragudj érte.
A kutya könyörögve nézett rá.
– Éhesnek látszol.
A kutya halkan elvakkantotta magát.
– Oké, azon talán segíthetünk. Azt hiszem, van egy tábla csoki a kesztyűtartóban... Aztán meg van egy McDonald's étterem is, nem messze innen, ahol valószínűleg vár rád egy pár nevedre kiállított hamburger. De utána... hát, vagy szabadon engedlek, vagy elviszlek a kutyamenhelyre.
Amíg Travis beszélt, a kutya felemelte az egyik mellső lábát és a mancsával megnyomta a gombot a kesztyűtartón, mire annak ajtaja kinyílt.
– Mi az ördög...
A kutya előrehajolt, s a pofáját betolta az üregbe. A fogaival előhalászta az édességet, olyan vigyázva tartva, hogy még a csomagolás sem sérült meg.
Travis meglepetten pislogott rá.
A retriever előre tartotta a csokoládét, mintha azt kérte volna Travistől, bontsa ki neki.
Travis meglepetten elvette az édességet és lehúzta róla a papírt.
A retriever figyelte a mozdulatait és megnyalta a szája szélét.
Travis darabkákra törte az édességet és egyenként adta oda a kutyának. A kutya óvatosan vette el tőle a darabokat és szinte ínyencként rágta meg azokat.
Travis mindezt zavarodottan nézte végig. Nem volt biztos abban, hogy ami történt, az valóban rendkívüli volt-e. Talán van valami értelmes magyarázat rá. A kutya tényleg értette őt, amikor azt mondta, van egy kis csoki a kesztyűtartóban? Vagy megérezte az édesség szagát? Valószínűleg az utóbbi történt.
– De honnan tudtad, hogy meg kell nyomni azt a gombot, hogy kinyíljon a kesztyűtartó teteje? – kérdezte a kutyától.
Az ránézett, megnyalta a száját és elvett még egy darabka csokoládét.
– Oké, szóval ez egy trükk, amit megtanítottak neked – mondta Travis. – Bár ez nem egészen olyasmi, amit az ember megtanít egy kutyának. Halottat tettetni, vonyítani a vacsoráért, a hátsó lábakon járni... igen, ezek azok a dolgok, amiket egy kutyának megtanítanak. De hogy zárakat, rugós reteszeket nyissanak ki...
A retriever sóvárogva nézte az utolsó csokoládédarabot, de Travis még nem adta oda neki.
– Talán értetted, amit mondtam? – kérdezte Travis és ostobán érezte magát, mert úgy beszélt a kutyához, mintha az a beszélőképesség birtokában lett volna. Mindazonáltal megismételte a kérdést. – Igen? Értetted?
A kutya kelletlenül elfordította a fejét az édességtől. Tekintetük találkozott. Travis újra érezte, hogy valami hátborzongató történik. Összerázkódott.
Tétovázva megköszörülte a torkát:
– Nem bánnád, ha megenném az utolsó falat csokoládét?
A kutya rápillantott a Travis kezében lévő édességre. Mordult egyet, mint aki sajnálja a dolgot, aztán kibámult a szélvédőn.
– Hát ez nem lehet – mondta Travis.
A kutya ásított.
Travisnek támadt egy ötlete. Nem mozdította meg a kezét, nem nyújtotta oda a csokoládét a kutyának, csakis szavakkal utalt az édességre.
– Hát, talán neked nagyobb szükséged van rá, mint nekem, öcsi. Ha kéred ezt az utolsó falatot, a tied.
A retriever ráemelte a tekintetét. Travis még mindig nem mozdította meg a kezét.
– Ha kéred, vedd el. Máskülönben eldobom.
A retriever megmozdult az ülésen, odahajolt a férfihoz és gyengéden kihalászta a csokoládét a tenyeréből.
– Ez már tényleg sok! – rázta meg a fejét Travis.
A Chapman Avenue keleti végénél nyugatnak fordult a McDonald's étterem felé, amiről az imént beszélt.
– Képtelen lennék szabadon engedni téged, vagy pláne beadni a kutyamenhelyre – mondta.
– Ha nem tartanálak meg – jegyezte meg egy perccel később – meghalnék a kíváncsiságtól, hogy mi lett veled.
Még vagy két mérföldet haladtak, míg végül befordultak a McDonald's parkolójába.
– Azt hiszem, te már az én kutyám vagy – mondta Travis.
A retriever nem reagált.

M Á S O D I K  F E J E Z E T

1

Nora Devon félt a tévészerelőtől. Bár a férfi harminc körülinek látszott (ez Nora korosztálya volt), megvolt benne egy nagyokos tinédzser bántó önteltsége is. Mikor Nora kinyitotta az ajtót, a férfi szemtelenül végigmérte őt, miközben bemutatkozott:
– Art Streck, Wadlow tévészerviz – mondta, és jelentőségteljesen hunyorgott hozzá. Magas volt, sovány és jólfésült. Fehér kezeslábasához jól illett frissen borotvált arca. Sötétszőke haját rövidre vágva és gondosan megfésülve viselte. Inkább egy anyuka kedvencének nézhette volna az ember, mint erőszakoskodó pszichopatának, Nora mégis szinte azonnal félni kezdett tőle, talán azért, mert pökhendi, öntelt magatartása valahogy ellentétben állt egész megjelenésével.
– Ön hívta a tévészolgálatot? – kérdezte a férfi, látva az ajtóban álló nő tétovázását.
Bár kérdése ártatlanul hangzott, az a hanghordozás, ahogy a "szolgálat" szót kiejtette, hátborzongatónak és kétértelműnek tűnt Nora számára. Nem hitte, hogy túlreagálja a dolgot. De mivel tényleg ő hívta fel a Wadlow tévészervizt, nem csaphatta be az ajtót a fickó orra előtt. Beengedte.
Ahogy végigkísérte a tágas, hűvös előszobán a nappali bolthajtásos ajtónyílásáig, az a kellemetlen érzése támadt, hogy ápoltsága és széles mosolya mind egy alaposan megkomponált álruha kellékei. Volt a férfiban valami állati éberség és feszültség, ami – ahogy távolodtak a bejárati ajtótól – minden egyes lépéssel tovább nyugtalanította a lányt.
Ez az Art Streck túl szorosan követte őt, s még oda is hajolt hozzá, mikor megszólalt:
– Szép háza van, Mrs. Devon. Nagyon szép. Komolyan nagyon tetszik.
– Köszönöm – felelte Nora mereven, s nem sietett kijavítani a téves megszólítást.
– Egy férfi aztán boldog tudna itt lenni. Istenemre, roppant boldog.
A ház Santa Barbara-i spanyol stílusban épült. Kétszintes volt, vöröszsindelyes tetővel, krémszínű stukkódíszítéssel, verandákkal, balkonokkal, lekerekített sarkokkal. Az épület északi részén buja, vörös bougainvillea kúszott a falra, élénk virágokat hozva. Gyönyörű hely volt.
Nora mégis gyűlölte.
Kétéves kora óta élt itt, aminek már huszonnyolc esztendeje, s ezalatt – egy évet leszámítva – Violet nénikéje erőszakos uralma alatt szenvedett. Norának nem volt boldog gyerekkora, s nem volt boldog élete. Violet Devon egy éve halt meg. De az igazat megvallva, Nora még mindig a néni igájában élte az életét, mert a gyűlölt öregasszony emléke nagy súllyal, konokul nehezedett rá.
A nappaliban Streck letette a szerszámosládáját a Magnavox mellé, és körülnézett. Nyilvánvalóan meglepődött a berendezés láttán.
A tapéta sötét volt és komor. A perzsaszőnyeg meg egyszerűen csúnya. Nehéz, a tizenkilencedik század közepéről való, faragott angol bútorok alkották a berendezést: masszív karosszékek, zsámolyok, kredencek, melyek úgy néztek ki, mintha mindegyikük vagy fél tonnát nyomott volna. Néhány kisasztal is állt ott, súlyos brokáttal borítva. A vöröses porcelánból készített lámpák nem adtak valami sok fényt. A függönyök is ólomnehéznek látszottak: a szövet csak egy keskeny, mustárszín sávot engedett a napfényből a szobába. Az egészből semmi sem illett a spanyol építészeti stílushoz; Violet Devon ízlésterrorja ült a szép kis házon.
– Maga rendezte be? – kérdezte Art Streck.
– Nem. A nénikém – felelte Nora. A márvány kandallónál állt, olyan messze a férfitól, amennyire csak lehetett. – Az ő háza volt. Én csak... örököltem.
– A maga helyében – mutatott körbe Streck – az egész hóbelevancot kiraknám innen. Világos, vidám szobát lehetne ebből csinálni. Bocsánat, hogy ezt mondom, de ez nem maga. Ez itt lehet, hogy jó volt egy aggszűznek... Aggszűz volt, mi...? Igen, gondoltam... Szóval, lehet, hogy megfelelt egy kiszáradt vénkisasszonynak, de nem egy olyan csinos hölgynek, mint maga.
Nora rá akart szólni, fogja be a száját és javítsa meg a televíziót, de nem volt hozzászokva ahhoz, hogy dirigáljon. Violet néni szerénynek és engedelmesnek szerette őt.
Streck rámosolygott. Volt valami gúnyos a mosolyában. Nora erőt vett magán és így szólt:
– Nekem eléggé tetszik.
– Komolyan?
– Igen.
Streck vállat vont:
– Mi a baj a készülékkel?
– Fut a kép. Meg olyan szemcsés az egész.
Streck elhúzta a tévét a faltól, bekapcsolta és tanulmányozta a zavaros, bukdácsoló képet. Aztán elővett egy kislámpát és a tévé hátuljához erősítette.
Az ingaóra ütött egyet a hallban. A hang végigvisszhangzott a házon.
– Sokat néz tévét? – kérdezte Streck, miközben lecsavarozta a készülék hátlapját.
– Nem igazán – felelte Nora.
– Én szeretem azokat az éjszakai szappanoperákat. A Dallast, a Dynastyt meg ezeket.
– Én sose nézem őket.
– Tényleg? Ugyan már, fogadok, hogy mindet megnézi! – nevetett a férfi ravaszul. – Mindenki nézi őket, még ha nem is vallják be. Hiszen nincs érdekesebb, mint azok a történetek, tele mesterkedéssel, lopással, hazugsággal... és házasságtöréssel. Érti, mit akarok mondani? Az emberek ülnek, nézik ezeket, és fintorognak rajtuk, hogy milyen rémesek, közben meg semmi bajuk velük. Ilyen az emberi természet.
– Dolgom van a konyhában – szólalt meg idegesen Nora. – Szóljon, ha elkészült. – Azzal kisietett a szobából, le a hallba, s a lengőajtón a konyhába.
Remegett. A magára erőltetett lelki nyugalom nem győzhette le a félelmét. Az maradt, aki volt. Egy egér. Nem tehetett ellene semmit.
Violet néni gyakran mondogatta: "Lányom, a világon kétféle ember él: macskák és egerek. A macskák oda mennek, ahová akarnak, azt teszik, amit akarnak, s elveszik, ami kell nekik. A macskák természettől fogva agresszívek és megállnak a saját lábukon. Az egerekben ellenben nincs egy szemernyi agresszivitás sem. Ők sebezhetők, gyengék, gyávák és akkor a legboldogabbak, ha lehajtott fejjel elfogadhatják, amit az élet ad nekik. Te egy egér vagy, kedvesem. Nem rossz egérnek lenni. Tökéletesen boldog lehetsz. Lehet, hogy egy egér élete nem olyan színes, mint egy macskáé, de ha visszahúzódik a lyukba és megelégszik önmaga társaságával, tovább élhet a macskánál is, s az életben jóval kevesebb izgalommal kell szembenéznie."
És most épp egy macska áll lesben a nappaliban. Tévét szerel. Ő meg a konyhában gubbaszt, szívében az egérszerű félelemmel. Egyáltalán nem volt valami nagy főzőcske kellős közepén, ahogy azt Strecknek mondta. Egy darabig a mosogatónál ácsorgott, egyik hideg kezét a másikba kulcsolva – kezei mindig hidegnek tűntek –, és azon gondolkodott, mit csináljon, míg a férfi befejezi a munkáját, és végre elmegy. Süteményt fog sütni! Csokiöntettel. Ez a feladat majd leköti a figyelmét, és nem gondol folyton Streck szuggesztív vigyorgására.
A konyhaszekrényből edényeket vett elő, turmixgépet, félkész dobozolt tortát, s munkához látott. S lám, felborzolt idegei hamarosan kisimultak.
Éppen végzett a kész tésztaanyag tepsibe rakásával, mikor Streck lépett be a konyhába.
– Szeret főzni? – kérdezte.
Nora meglepetésében majdnem elejtette az üres, fém keverőedényt és a tésztától csöpögő kanalat. Valahogy mégis sikerült kézben tartania, és – idegességéhez képest csekély csörömpöléssel – a mosogatóba tenni:
– Igen, szeretek főzni.
– Hát nem gyönyörű? Csodálom azokat a nőket, akik élvezik a női munkákat. Olyasmikkel is foglalkozik mint varrás, horgolás, hímzés?
– Csipkét tudok készíteni – felelte Nora.
– Az még szebb.
– Kész a tévé?
– Majdnem.
Nora már készen állt arra, hogy a süteményt a sütőbe tegye, de nem akarta felemelni a tepsiket, amíg Streck figyelte őt, mert attól tartott, hogy remegne a keze. A férfi még észrevenné, hogy megijesztette őt, s ezzel valószínűleg csak még jobban felbátorítaná. Úgyhogy a tele tepsiket otthagyta az asztalon, és inkább kinyitotta a csokoládéöntet dobozát.
Streck közelebb jött. Mintegy véletlenszerűen, nyugodtan mozgott, nyájas mosollyal körbetekintve, de egyenesen a lány felé tartott:
– Kaphatnék egy pohár vizet?
Nora majdnem felsóhajtott a megkönnyebbüléstől, s égett a vágytól, hogy elhiggye, valóban egy pohár víz volt az, ami a férfit a konyhába hozta.
– Hogyne, természetesen – mondta, elővett egy poharat a konyhaszekrényből és megnyitotta a hidegvizes csapot.
Mikor megfordult, hogy a férfi kezébe adja a poharat, Streck szorosan ott állt mögötte. Olyan csendben lopakodott oda, mint egy macska. Nora önkéntelenül összerezzent. A víz a földre loccsant.
– Maga... – mondta Nora.
– Itt vagyok – nyúlt a pohárért Streck.
– Megijesztett.
– Én? – mosolyodott el Streck, s hideg, kék szemeivel végigmérte a lányt. – Természetesen nem akartam. A légynek sem tudnék ártani, Mrs. Devon. Komolyan. Csak egy pohár vizet szeretnék. Csak nem gondolta azt, hogy valami mást akarok? – fűzte hozzá csípősen.
Nora számára hihetetlen volt ekkora szemtelenség. Legszívesebben pofon ütötte volna. Persze nem tette. Egy egértől már az is sok, hogy ilyen gondolat fusson át az agyán.
Streck nyugtalanító, falánk tekintettel bámult rá. Mosolya egy fenevad mosolya volt.
Nora érezte, hogy az lenne a legcélravezetőbb mód a támadás elhárítására, ha naivságot és konokul nehéz felfogást színlelne, s ha tudomást sem venne a mocskos szexuális célozgatásokról, mintha nem is értette volna azokat. Röviden, úgy kell viselkedni, ahogy az egér tenné, ha olyan fenyegetéssel kerül szembe, amely elől nem tud elmenekülni. Úgy kell tennie, mintha nem is látná a macskát, s talán az összezavarodik a reakció hiányától, és máshol keres magának egy fogékonyabb áldozatot.
A lány letépett pár papírszalvétát a mosogató feletti adagolóból, csak hogy megszabaduljon a férfi pillantásától, és elkezdte felitatni a vizet, amit a földre löttyintett. De ahogy lehajolt Streck előtt, azonnal rájött, hogy hibát követett el. A férfi ugyanis nem lépett el az útjából, hanem ott állt fölötte fenyegetően, míg ő a padlón guggolt. A helyzet alávetettséget sugallt és erotikát. Nora zavarodottan felpattant. Streck mosolya pedig szélesebb lett.
Nora izgatottan és kipirultan dobta a lucskos szalvétát a mosogató alatti szemetesvödörbe.
– Főzni és csipkét verni... – szólalt meg Art Streck – hát ez igazán szép! Mi mást szeret még csinálni?
– Attól tartok, ez minden – felelte Nora. – Nincs semmi szokatlan hobbim. Nem vagyok túl érdekes ember. Visszafogott vagyok, s ráadásul lassú észjárású.
Nora átkozta magát, hogy képtelen kitessékelni ezt a szemétládát a házából. Elsiklott a férfi mellett és a sütőhöz ment, látszólag azért, hogy megnézze, elég meleg e már. Valójában azonban megpróbált minél távolabb kerülni Strecktől.
Streck azonban szorosan a nyomában maradt.
– Mikor leparkoltam a ház előtt, nagyon sok virágot láttam. Maga gondozza a virágokat?
– Igen... – felelte Nora a sütő óralapját figyelve. – Szeretek kertészkedni.
– Ez remek! – bólogatott a férfi, mintha Norát annyira érdekelte volna, hogy ő mit gondol erről. – Virágok... ez remek dolog. Főzés, csipkeverés, kertészkedés – csupa nőies dolgok iránt vannak hajlamai. Fogadok, maga mindent jól csinál Mrs. Devon. Már úgy értem, mindent, amit egy nőnek csinálnia kell. Lefogadom, maga egy első osztályú nő, minden tekintetben.
Ha hozzám ér, sikítok, gondolta Nora.
Azonban a régi ház falai vastagok voltak, s a szomszédok se laktak túl közel. Senki se hallaná meg a sikítást, senki se jönne, hogy segítsen neki.
Bele fogok rúgni, gondolta Nora. Védekezni fogok.
De valójában ebben sem volt biztos. Nem volt biztos benne, hogy birtokában van a harchoz szükséges leleményességnek. De még ha meg is kísérelné a védekezést... A férfi magasabb és erősebb volt nála.
– Igen, lefogadom, maga minden tekintetben első osztályú nő – ismételte Streck, még provokatívabban hangsúlyozva a mondatot.
– A férjem meglepődne, ha ezt hallaná – fordult el a sütőtől Nora, s mosolyt erőltetett az arcára. – Elég jókat szoktam sütni, de még mindig nem tanultam meg, hogy miként kell egy tisztességes vajastésztát elkészíteni és a sülthúsom is mindig csontszárazra sikerül. Csipkét verni egy fokkal jobban tudok, de az meg egy örökkévalóságig tart. – Nora elsuhant Streck mellett, vissza az asztalhoz. El volt képedve magától, ahogy tovább csevegett, miközben kinyitotta a csokiöntet dobozát. A kétségbeesés hozta ki belőle ezt a locsogást. – Szeretek virágokkal foglalkozni, de a háztartásért nem vagyok oda, s ha a férjem nem segítene, hát ez a ház bizony katasztrófasújtotta terület lenne.
Nora sejtette, hogy mindez elég átlátszónak hangzik. Tudta, hogy hangjában ott lapulnak a hisztéria jelei, és ezt a férfinak is észre kellett vennie. De a férj említése nyilvánvalóan egy másodperc gondolkodásra késztette Strecket. Ahogy Nora egy tálkába öntötte a csokiöntetet és kimérte hozzá a szükséges mennyiségű vajat, Streck felhajtotta a pohár vizet, aztán a mosogatóhoz ment és az üres poharat a piszkos edények mellé tette. Ezúttal nem húzódott túl közel a lányhoz.
– Hát azt hiszem, jobb, ha visszamegyek dolgozni – mondta.
Nora megvillantott felé egy szándékosan szórakozott mosolyt, és bólintott. Halkan dúdolgatni kezdett, mintha senki sem zavarná.
A férfi keresztülment a konyhán, kilökte a lengőajtót, majd megállt, és így szólt:
– A maga nénikéje imádta a sötét helyiségeket, ugye? Ez a konyha is príma lenne, ha egy kicsit világosabb volna.
Mielőtt Nora bármit is felelhetett volna, a férfi kiment. A lengőajtó párszor ki-be csapódott mögötte.
Nagyon úgy nézett ki, hogy Streck behúzta fülét-farkát. Nora elégedett volt önmagával. Egy kis füllentéssel a nemlétező férjről és bámulatos egykedvűségével végül is megoldotta a helyzetet. Egy macska nem egészen így intézte volna el a betolakodót, de nem is viselkedhetett olyan rémülten és gyáván, mint egy egér.
Körülnézett a magas mennyezetű konyhában és egyetértett azzal, hogy tényleg túl sötét. A falak piszkoskékek voltak. A homályos lámpabúrák alig engedték át a fényt, s barátságtalanul pislogtak. Nora azon tűnődött, hogy újrafesti a helyiséget, és áthelyezi az égőket.
Már pusztán a gondolat, hogy változtatásokat eszközöl Violet Devon házán, szédítő, pezsdítő érzés volt. A nagynéni halála után Nora átrendezte a saját hálószobáját, de máshoz nem nyúlt. Most, azon gondolkodva, hogy végig tudna-e csinálni egy ilyen újradekorálást, merésznek, lázadónak érezte magát. Talán meg tudná csinálni. Ha megvédte magát Strecktől, talán elő tud bányászni egy kis bátorságot ahhoz is, hogy szembeszálljon halott nénikéjével.
E növekvő, önelégült hangulat húsz perce alatt betette a tepsiket a sütőbe, felverte az öntetet és elmosogatott pár edényt. Aztán megjelent Streck, hogy elkészült a televízióval, és benyújtotta a számlát. Habár legyőzöttnek látszott, mikor előzőleg elhagyta a konyhát, most éppen olyan pimasz volt, mint amikor beállított. Úgy méregette Norát, mintha képzeletben levetkőztetné, s mikor tekintetük találkozott, kihívó pillantást vetett rá.
Nora túl magasnak találta az összeget a számlán, de nem tette szóvá, mert azt akarta, hogy Streck mielőbb eltűnjön a házból. Ahogy leült a konyhaasztalhoz, hogy kiállítsa a csekket, Streck újra bevetette azt a trükköt, hogy odaállt elé, nagyon közel. Mikor Nora felállt és a csekket átadta a férfinak, Streck úgy intézte, hogy a keze kétértelműen a lány kezéhez érjen.
Az ajtó felé menet Norának egész végig az járt a fejében, hogy Streck egyszer csak le fogja tenni a szerszámosládáját, és megtámadja őt. De végül elért az ajtóhoz, és Streck kilépett mellette a verandára. Nora vágtató szívverése lassan visszaállt a normális ritmusra.
– Mivel foglalkozik a férje? – kérdezte a férfi némi tétovázás után.
A kérdés zavarba hozta Norát. Ez olyasmi volt, amit korábban kellett volna megkérdezni, mikor a férjéről beszélt. Most ez a kíváncsiság valahogy nem tűnt helyénvalónak. Azt kellett volna felelnie, hogy semmi köze hozzá. De Nora attól tartott, hogy a férfi könnyen méregbe gurul, s a benne felgyülemlett erőszak a legkisebb provokálásra kirobban. Úgyhogy egy újabb hazugsággal válaszolt. Azt remélte, ezután a férfi egyszer s mindenkorra befejezi a zaklatást:
– A férjem... rendőr.
– Komolyan? – vonta fel a szemöldökét Streck. – Itt Santa Barbarában?
– Igen.
– Szép ház egy rendőrnek.
– Tessék? – nézett rá Nora.
– Nem is tudtam, hogy ilyen jól fizetik a rendőröket.
– Mondtam már, hogy a házat a nénikémtől örököltem.
– Persze, igen, már emlékszem. Említette. Igaza van.
– Egy kis lakásban laktunk, mikor a nénikém meghalt – próbálta erősebb lábakra helyezni a hazugságot Nora –, s azután költöztünk ide. Igaza van, másképpen ezt nem engedhetnénk meg magunknak.
– Nos – mondta Streck – ennek örülök. Egy olyan csinos hölgy, mint maga, csinos házat érdemel. – Azzal megemelte képzeletbeli kalapját Nora felé, kacsintott egyet, és elindult a járdaszegély mellett parkoló fehér furgonjához.
Nora becsukta az ajtót, és az ajtó közepén levő, festett üvegű ovális ablak egy átlátszó kis szeletén keresztül figyelte a férfit. Streck visszapillantott, látta őt és integetett. Nora ellépett az ablaktól, hátra, a homályos hallba. Onnan figyelte tovább a férfit, ahol őt magát már nem lehetett látni.
Világos, hogy Streck nem hitt neki. Tudta, hogy az egész férj-ügy hazugság volt. S az istenért, nem kellett volna azt mondania, hogy a férje rendőr; ez túl nyilvánvaló hazugság volt. Azt kellett volna mondani, hogy a férje vízvezetékszerelő vagy orvos. Bármit mondhatott volna a rendőrön kívül.
Nora nem érezte biztonságban magát, amíg a furgon el nem tűnt a szeme elől.
Valójában még utána sem.

2

Vincent Nasco, miután meggyilkolta Dr. Davis Weatherbyt, szürke Ford mikrobuszával egy országút melletti szervizhez hajtott. Az ott álló nyilvános fülkéből felhívott egy Los Angeles-i számot, amelyet már jó régen a memóriájába vésett.
A vonal túloldalán egy férfi válaszolt, megismételve a Nasco által tárcsázott számot. A hang egyike volt annak a három szokásos hangnak, melyek a hívásaira feleltek. Halk, mély árnyalatú hang. Gyakran egy másik férfi vette fel a kagylót, akinek kemény, éles orgánuma bántotta Nasco fülét. Előfordult, hogy egy nő jelentkezett: neki érzéki hangja volt, torokból jövő, mégis lányos. Vincent sose látta őt, de gyakran megpróbálta elképzelni, hogy nézhet ki.
Mikor a halkbeszédű férfi elismételte a számot, Vincent így szólt:
– Elvégeztem. Nagyon örülök, hogy felhívtak, s bármikor készen állok, ha más munkáknál is szükségük lenne rám. – Biztos volt benne, hogy a vonal másik végén a férfi szintén felismerte a hangját.
– Örömmel hallom, hogy minden jól ment. Nagyra becsüljük a szakmai felkészültségét. És most jegyezze ezt meg! – azzal közölt egy hétjegyű telefonszámot.
Vincent meglepetten elismételte. A hang folytatta:
– Ez egy nyilvános fülke száma Fashion Islanden. A sétányon, közel a Robinson áruházhoz. Ott tud lenni tizenöt percen belül?
– Persze – felelte Vincent. – Akár tíz percen belül is.
– Ott felhívom, és közlöm a részleteket.
Vincent letette a kagylót, és fütyörészve visszasétált a mikrobuszhoz. Ha elküldik egy másik nyilvános készülékhez, hogy ott megtudja a "részleteket", csak egy dolgot jelenthet: munkát adnak neki, immár a másodikat egy napon belül!

3

Később, miután elkészült a sütemény, Nora visszavonult első emeleti szobájába. Mint a hatalmas ház többi szobáját, ezt is nehéz bútorzattal zsúfolták tele, mintha a helyiség raktárként és nem otthonként szolgált volna. Minden részletében barátságtalan volt. Azonban, mikor végzett a mindennapi házimunkával, vagy miután befejezte a vég nélküli felolvasást nénikéjének, Nora mindig a hálószobájába menekült, ahol a könyvekbe vagy az álmodozásba temetkezett.
Violet olykor figyelmeztetés nélkül ellenőrizte az unokahúgát, hangtalanul végigosont a folyosón, s aztán hirtelen feltépte az ajtót. Sokszor azzal a reménnyel toppant be a szobába, hogy tiltott dolgon érheti Norát. Ezek a váratlan ellenőrzések gyakran előfordultak Nora gyerekes kamaszkorában. Később ritkábbá váltak, de ugyanúgy folytatódtak Violet Devon életének utolsó hetéig, pedig akkor Nora már huszonkilenc éves, felnőtt nő volt. Violet előnyben részesítette a sötét ruhákat, haját szoros kontyba fésülve viselte, sápadt, markáns arcát a kozmetikumoknak soha még a nyoma sem érte, egyszóval férfias volt, leginkább egy zord szerzetesre emlékeztetett, aki durva öltözékben a kopár folyosókat járja, s felügyel a többiekre.
Ha álmodozáson vagy valami mulasztáson kapta Norát, sokszor megdorgálta, és kemény házimunkával büntette. A néni nem bocsátotta meg a lustaságot. Könyveket olvashatott – ha Violet előzőleg jóváhagyta őket – mert, mint mondta, a könyvek nevelő hatásúak. Emellett gyakran mondogatta:
– Az olyan egyszerű és hétköznapi nők, mint te meg én, sose fognak fényűző életet élni, vagy egzotikus helyekre utazni. Szóval a könyvek különösen értékesek a számunkra. A könyveken keresztül mindent megtapasztalhatunk, másodkézből. Ez nem rossz dolog. Jobb könyveken keresztül élni, mint barátokat tartani, vagy férfiakkal ismerkedni.
Egy befolyásolható családi orvos segítségével Violet távol tudta tartani Norát az iskolától, leromlott egészségi állapota ürügyén. Nora otthoni oktatásban részesült.
Amellett, hogy harmincéves korára elolvasott több száz könyvet, Nora autodidakta módon elsajátította a festést, vízfestékkel, olajjal és akrillal. A rajzolást, festegetést Violet néni engedélyezte, mivel távol tartotta Nora gondolatait a házon túli világtól, segített elviselnie magányosságát, elszigetelte őt az emberektől, akik elkerülhetetlenül megbántanák, csalódást okoznának neki.
Nora szobájának egyik sarkában egy fiókos szekrény állt egy festőállvány és a felszereléseit tartalmazó tároló társaságában. Jellemző módon úgy csinált helyet miniatűr műtermében, hogy összetolta a bútorokat, és nem úgy, hogy eltávolított volna közülük egy-két felesleges darabot. Az eredmény szörnyű volt. Az évek során Norán sokszor úrrá lett az érzés, hogy hálószobája padlója össze fog roskadni a rengeteg bútor alatt, és ő lezuhan az alsó helyiségbe, ahol a saját masszív, baldachinos ágya zúzza majd halálra. Olyankor, amikor ez a félelem elhatalmasodott rajta, kimenekült a hátsó udvarra, az ég alá, átölelte magát és reszketett. Huszonöt éves korában ébredt rá, hogy ezeket a rohamokat nem pusztán a túlbútorozott szobák és a sötét dekoráció okozzák, hanem nénikéje önkényeskedő jelenléte.
Négy hónappal ezelőtt, nyolc hónappal Violet Devon halála után, egy szombat reggel Nora hirtelen úgy érezte, hogy valami változásra van szüksége, és szinte eszelős sietséggel átrendezte hálószoba-műtermét. Kicipelt minden kisebb bútordarabot, és egyenlően elosztotta azokat az öt zsúfolt, első emeleti helyiségben. Leszedte a tapétát is. E bódító órák alatt egy forradalom hősének érezte magát. Ám mire átrendezte a szobáját, a lázadás szelleme elpárolgott belőle, s így a ház többi részét érintetlenül hagyta.
De legalább ez az egy szoba világossá, sőt barátságossá lett. A falakat halványsárgára festette. A függönyöket leszedte, s a helyükre rolettákat szerelt, melyek színe illett a falak színéhez. A kopár szőnyeget felcsavarta, és kifényesítette a gyönyörű tölgyfa parkettát.
Most is ide menekült. A Streckkel való ijesztő találkozás után Norát megnyugtatta a világos szoba. Leült az asztalhoz, és belekezdett egy ceruzavázlatba, amely előtanulmány volt egy régóta tervezett olajfestményhez. Eleinte remegtek a kezei, újra meg újra meg kellett állnia, de idővel csillapodott a félelme.
Munka közben még Streckre is tudott gondolni, sőt megpróbálta elképzelni, mi lett volna, ha nem sikerül kitessékelni őt a házból. Nora mostanában gyakran eltűnődött azon, nem volt-e pontos és helyes Violet Devon pesszimista szemlélete, mely a világra és a többi emberre vonatkozott. Pedig mindeddig benne élt a gyanú, hogy mindez torz, sőt beteges. De most találkozott Art Streckkel. És ez az ember, holott csak egy tévéműszerész, aki nap mint nap házról házra jár, fényes bizonyítéka volt Violet állításainak, bizonyíték arra, hogy a külső világgal való érintkezés veszélyes lehet.
Ám kis idő elteltével, mikor már majdnem elkészült a vázlattal, Nora arra gondolt, hogy talán félreértett mindent, amit Streck tett, vagy mondott. A férfi egyszerűen nem közeledhetett szexuális indítékkal felé. Felé aztán nem. Hiszen nem volt valami kívánatos, inkább egy jelentéktelen, egyszerű teremtés, aki talán még csúnya is. Nora tudta, hogy ez az igazság. Nora szürke, hétköznapi nőnek tartotta magát, nem olyannak, akit a férfiak ölelni, csókolni, becézgetni akarnak. Az a Streck nevű ember pedig jóvágású volt, aki válogathatott a csinos nők között. Majd pont egy ilyen szürke egér iránt mutat érdeklődést!...
Nora még a nénikéjétől kapott ruhákat viselte, sötét, formátlan darabokat, amilyeneket maga az öreg hölgy is hordott. Világosabb, nőiesebb ruhák – vélekedett – csak felhívták volna a figyelmet csontos, minden bájt nélkülöző testére és csúnyácska arcára.
De miért nevezte akkor Streck csinosnak őt?
Ó, ezt könnyen meg lehet magyarázni! Talán szórakozott vele. Vagy ami még valószínűbb, csak udvariaskodott. Minél többet gondolkodott rajta, annál inkább úgy érezte, rosszul ítélte meg a szerencsétlen férfit. Harmincéves korára egy ideges, öreg szűz lett belőle, aki a magánytól egy kissé félőssé vált.
Ez a gondolat el szomorította egy kicsit. De összeszedte magát, újra nekifogott a vázlatnak, befejezte, majd elkezdett egy másikat, egy eltérő perspektívából. Ahogy telt a délután, Nora egyre inkább a rajzolásba menekült.
Lent a békebeli ingaóra pontosan elütötte a negyed-, fél- és egész órákat.
A lenyugvó nap aranyszínűvé vált, ahogy múlt az idő. Szinte vibrált a levegő. A déli ablak előtt, a gyengéd májusi szélben meglebbentek a királypálma levelei.
Nora teljesen megnyugodott. Dúdolgatva dolgozott a vázlatokon.
Mikor megszólalt a telefon, mégis összerezzent.
Letette a ceruzát, és felemelte a kagylót:
– Halló?
– Furcsa... – mondta egy férfihang a vonal túloldalán.
– Tessék?
– Sose hallottak róla.
– Elnézést – rebegte Nora – de azt hiszem, rossz számot hívott.
– Maga az Mrs. Devon?
Nora most felismerte a hangot. Ő volt az. Streck.
Egy pillanatig meg se tudott szólalni.
– Sose hallottak róla – mondta a férfi. – Felhívtam a Santa Barbara-i rendőrséget és egy Devon nevű munkatársat kértem a telefonhoz, de azt mondták, ilyen nevű emberük nincs az állományban. Hát nem különös Mrs. Devon?
– Mit akar? – kérdezte remegve Nora.
– El tudom képzelni, hogy a komputer hibázott – folytatta Streck csendesen nevetve. – Igen, egész biztosan valami komputerhiba törölte ki a férje nevét. Azt hiszem, az lenne a legjobb, ha ezt megmondaná neki, ahogy hazaér, Mrs. Devon. Mert ha a férje nem jár ennek utána... nos, lehet, hogy nem kapja meg a fizetési csekkjét sem a hét végén.
Streck letette a telefont. A tárcsahang ébresztette rá Norát, hogy neki kellett volna letennie, vagy inkább lecsapnia a kagylót, akkor, amikor a férfi közölte, hogy felhívta a rendőrséget.
Végigjárta a házat, ellenőrizte az ajtókat és ablakokat. Minden zárva volt.

4

Az East Chapman Avenue-n Travis Cornell öt darab hamburgert rendelt a golden retrievernek. A kutya, a furgon első ülésén ülve, megette az összes húst és még két zsemlét. Háláját úgy fejezte ki, hogy képen nyalta Travist.
– Olyan a leheleted, mint egy savtúltengéses krokodilnak – próbálta a férfi elhárítani a heves köszönetnyilvánítást.
A visszaút Santa Barbarába három és fél órát vett igénybe, mert az országutak sokkal forgalmasabbak voltak, mint reggel. Travis egész úton beszélt négylábú útitársához, most már számítva arra a zavarbaejtő intelligenciára, amiről a kutya korábban tanúbizonyságot tett. De semmi különös nem történt. A retriever úgy viselkedett, ahogy bármelyik kutya tette volna egy hosszú utazás alatt. Időnként ugyan szokatlanul éberen figyelte a tájat a szélvédőn vagy az ablakon keresztül. Többnyire azonban összekuporodva aludt az ülésen, hangosan szuszogott álmában, vagy lihegett, ásított, úgy nézett ki, mint aki unatkozik.
Mikor a kutya piszkos bundájának a szaga elviselhetetlenné vált Travis letekerte az ablakokat, s a retriever kidugta a fejét a szélbe. Füle hátralapult, s képére kiült az a csak a kutyákra jellemző, komikus és kedvesen ártatlan vigyor.
Santa Barbarában Travis megállt egy bevásárlóközpontnál, ahol vett néhány doboz Alpo konzervet, egy doboz Milk Bone kutyakekszet, műanyag tányérokat a víznek és élelemnek, egy galvanizált bádog mosdódézsát, egy flakon bolha- és kullancsirtó sampont, egy kefét, valamint egy nyakörvet a hozzávaló pórázzal.
Ahogy Travis a frissen vásárolt holmit a furgon rakterébe pakolta, a kutya az utasfülke hátsó ablakán át nézte őt, orrát az üveghez nyomva.
– Piszkos vagy és büdös – mondta neki Travis, mikor visszaült a kormány mögé. – Hidd el, nem fog ártani egy jó kis fürdő.
A kutya ásított.
Miközben Travis rákanyarodott a Santa Barbara északi részén álló bérelt házának felhajtójára, azon töprengett, hogy a kutya délelőtti viselkedése tényleg olyan elképesztő volt-e, mint amilyenre emlékezik.
– Ha nem mutatsz megint valamit – mondta, miközben a kulcsát keresgélte –, azt fogom hinni, hogy elment az eszem ott az erdőben, és csak képzeltem az egészet.
A kutya mellette állt a verandán, és fürkésző tekintettel bámult rá.
Egy fekete-narancssárga pillangó libbent el a retriever orra előtt. A kutya felvakkantott, és leugorva a verandáról a röpködő zsákmány után vetette magát. Ide-oda rohangált a füvön, a magasba szökkent, belekapott a levegőbe, újra és újra elvétve színpompás prédáját. Egyszer majdnem nekiszaladt egy datolyapálma rombuszmintázatú törzsének, aztán éppen hogy elkerülte az összeütközést a betonból készült madárfürdővel, s végül esetlenül behuppant az új-guineai nebáncsvirágok közé, ahová menedéket keresve a pillangó is repült.
A kutya rájött, hogy kudarcot vallott, így visszatért Travishez. Szégyenlősen nézett fel rá.
– Na, a csodakutya... – jegyezte meg Travis.
Kinyitotta az ajtót, mire a kutya besurrant előtte. Elindult, hogy felfedezze a számára ismeretlen szobákat.
– Remélem, szobatiszta vagy! – kiáltott utána Travis.
A dézsát és a holmikkal teli műanyag szatyrot a konyhába vitte. Az élelmet és a kutyatálakat ott is hagyta, a többi árut pedig kivitte a hátsó ajtón át. A szatyrot letette a betonra, a dézsát odaállította az összetekert tömlő mellé. Aztán visszament a konyhába, a mosogató alól elővett egy vödröt, megtöltötte olyan forró vízzel, amilyennel csak lehetett, kivitte, és az egészet beleöntötte a dézsába. Travis éppen negyedszer fordult, mikor megjelent a retriever is, hogy felderítse a hátsó udvart. Mire a férfi több mint a feléig megtöltötte a dézsát, a kutya, megjelölendő a területét, pár méterenként levizelte a kerítésként szolgáló alacsony betonfalat.
– Ha befejezted a fű kiirtását – szólt neki Travis – felkészülhetnél a fürdésre, ugyanis bűzlesz.
A retriever felszegett fejjel fordult felé. Úgy tűni, hallgatja a férfit, amíg az beszél. De egyáltalán nem hasonlított azokra az okos kutyákra a moziban. Nem úgy nézett ki, mint aki érti, mit mondanak neki. Ahogy Travis elhallgatott, a kutya szimatolva továbbsietett, és újra vizelt.
Travis bement a házba, felvett egy régi farmert meg egy pólót, felkészülve a rá váró csatakos munkára.
Mikor Travis visszament a hátsó udvarra, a retriever a gőzölgő dézsa mellett állt, a tömlővel a szájában. Valahogy sikerült kinyitnia a csapot. A víz zubogott a dézsába.
Egy kutya számára sikeresen kezelni egy vízcsapot nagyon nehéz dolog lehet, ha nem is lehetetlen. Travis elképzelte, hogy ez olyan, mintha az ő találékonyságát és ügyességét tennék próbára azzal, ha mondjuk meg kellene próbálni kinyitni egy kézzel, a háta mögött egy aszpirines doboz gyerekzáras kupakját.
– Túl forró a víz? – kérdezte elképedve.
A retriever eldobta a gumitömlőt, hagyva, hogy a víz szétfolyjon a betonon, s szinte kényeskedve belemászott a dézsába. Leült és a férfira nézett, mintha azt mondaná, "gyerünk, lássunk hozzá, apafej!".
Travis a dézsához ment és leguggolt mellette:
– Mutasd meg, hogy tudod elzárni a vizet!
A kutya ostobán nézett rá.
– Mutasd meg! – ismételte Travis.
A kutya vakkantott egyet, és helyet változtatott a meleg vízben.
– Ha kinyitottad, el is tudod zárni. Hogy csináltad? A fogaddal? Csak a fogaddal csinálhattad. Nem csinálhattad a mancsoddal, az Isten szerelmére! Ki is törhetted volna a fogad!
A kutya kissé kihajolt a dézsából, csak annyira, hogy a fogai közé csíphesse a szatyrot, amiben a sampon lapult.
– Nem fogod elzárni a csapot? – kérdezte Travis.
A kutya megfejthetetlen pillantással nézett rá.
– Hát rendben – sóhajtott Travis, és elzárta a vizet. – Jól van, okostóni! – A kefét és a sampont kivette a szatyorból, és a retriever felé nyújtotta. – Tessék. Valószínűleg nincs is szükséged rám. Biztos vagyok benne, egyedül is le tudod sikálni magad.
A kutya megeresztett egy hosszú, elnyújtott, mélyen a torokból jövő vonyítást, s Travisnek volt egy olyan érzése, hogy most őt hívják okostóninak.
Csak lassan – mondta magának – nem szabad egyből a plafonon lenni. Ez egy átkozottul okos kutya, de azért nem igazán érti, mit mond neki az ember. És persze nem tud visszabeszélni.
A retriever szemmel láthatóan élvezte, hogy Travis fürdeti. Miután kiparancsolta a kutyát a dézsából és leöblítette róla a sampont, a férfi vagy egy órát töltött azzal, hogy kikefélje az állat nedves bundáját. Így, ápoltan szinte rá se lehetett ismerni a kutyára. Bundája túlnyomórészt aranyszínű volt, világosabb árnyalatú, legyezőszerű szőrrel a lábán, a hasán és a farán, valamint a farka alsó részén. A farka enyhén felfelé görbült, ami egyfajta boldog, derűs kinézetet kölcsönzött neki.
Az alvadt vér a kutya fülén egy gyógyuló, kisebb sebtől származott. A mancsa sem valami komoly sebesüléstől vérzett, hanem a nehéz terepviszonyok kezdték ki. Travis bórsavas oldattal fertőtlenítette a sebeket. A kutya tehát pompásan nézett ki, Travis viszont csuromvizes volt, izzadt és kutyasampon szagot árasztott. Vágyott egy zuhanyra, s arra, hogy átöltözhessen. Lassan a gyomra is korogni kezdett.
Egy feladat maradt még: feltenni a nyakörvet a kutyára. De amikor Travis megpróbálta felcsatolni, a kutya halkan morogni kezdett és tisztes távolságba hátrált a férfitól.
– Mi a baj? Ez csak egy nyakörv, öcsi.
A kutya dühösen vicsorgott a Travis kezében csüngő bőralkalmatosságra.
– Rossz élményeid voltak vele, mi?
Az állat abbahagyta a morgást, de egyetlen lépést sem tett Travis felé.
– Rosszul bántak veled? – kérdezte a férfi. – Egészen biztos ez a helyzet. Talán fojtogattak egy nyakörvvel, vagy rövid pórázon tartottak. Valami ilyesmi történt?
A retriever ugatott egyet, átügetett a hátsó udvaron és megállt a legtávolabbi sarokban.
– Bízol bennem? – kérdezte Travis. Letérdelt, hogy testtartása minél kevésbé legyen fenyegető.
A kutya a pórázról Travisre nézett. Tekintetük találkozott.
– Én sohasem fogok rosszul bánni veled – jelentette ki Travis ünnepélyesen. Egyáltalán nem érezte ostobán magát, hogy ilyen közvetlen és őszinte hangon beszél egy kutyához. – Ezt tudnod kell. A magadfajtának jó ösztöne van ehhez. Hagyatkozz hát az ösztöneidre, és bízz bennem!
A retriever visszatért az udvar távoli sarkából, s alig több, mint egy karnyújtásnyira állt meg Travistől. A nyakörvre pillantott, majd a férfit méregette azzal a rejtélyes, fürkésző tekintetével. Travis újra érezte azt a bensőséges lelki közösséget a kutyával; ez a közösség amilyen mély volt, olyan hátborzongató – s amilyen hátborzongató, olyan leírhatatlan.
– Ide hallgass! Előfordulhat, hogy olyan helyekre kell elmennünk, ahol szükséged lesz pórázra. Amit ugye nyakörvre kell erősíteni. Pusztán ezért akarom, hogy viseld, hogy mindenhová magammal vihesselek. Meg hogy elriasszuk a bolhákat. De ha te tényleg nem akarod, én nem fogom erőltetni.
Hosszú ideig néztek farkasszemet, míg a retriever a helyzeten rágódott. Travis továbbra is maga előtt tartotta a nyakörvet, mintha az inkább valami ajándék lenne, nem pedig kényszer. A kutya továbbra is újdonsült gazdája szemét fürkészte. Végül megrázta magát, prüszkölt egyet és lassan közelebb jött.
– Jó fiú vagy! – bátorította Travis.
A férfi előtt a kutya hasra feküdt, majd a hátára hengeredett. Négy lába az égnek meredt, így téve sebezhetővé magát. Ahogy Travisre nézett, tekintete tele volt szeretettel, bizalommal és egy kis félelemmel is.
Travis furcsa módon azt érezte, hogy sírás fojtogatja a torkát. Nyelt egy nagyot, s egy pislogással visszakényszerítette a szeme sarkában megjelenő könnycseppet. Micsoda szentimentális szamár vagyok! – gondolta magában. Miközben nagyon is jól tudta, miért hatott rá ilyen erősen a kutya megalázkodása. Travis Cornell három év óta először érezte, hogy valakinek szüksége van rá, hogy mély kapcsolata van egy másik élőlénnyel. Három év óta először érezte, hogy van értelme az életének.
Felcsatolta a kutyára a nyakörvet, és gyengéden megvakargatta a pocakját.
– Nevet kell adnom neked.
A kutya feltápászkodott, és a fülét hegyezte, mintha arra várna, mi lesz a keresztelő eredménye.
Isten az égben – gondolta Travis – emberi jellemvonásokat tulajdonítok neki! Ez egy kutya! Lehet, hogy különleges, de mégis csak egy kutya. Lehet, hogy úgy néz ki, mint aki arra vár, hogyan fogom elnevezni, de az holtbiztos, hogy nem ért angolul.
– Nem illene hozzád valami egyszerű név – morfondírozott. – Nem kell elkapkodnunk. Megfelelő nevet kell találnunk! Te nem vagy közönséges kutya. Gondolkodnunk kell a megfelelő néven!
Később Travis kiürítette, kiöblítette a dézsát, és az udvaron hagyta száradni. Aztán ő és a retriever együtt mentek be a házba, amelyet immár megosztottak egymással.

5

Dr. Elisabeth Yarbeck és Jonathan nevű ügyvéd férje Newport Beach-en éltek, egy nagy alapterületű, földszintes, gazdálkodó ember tanyájára emlékeztető házban, melynek zsindelyezett teteje és krémszínű, stukkózott falai voltak. A feljáró a Bouquet Canyonból való kövekből készült. A lenyugvó nap sárgán és vörösen izzott, sugarai megvillantak a bejárati ajtó melletti keskeny, rézsútos ablakok üvegén, melyek ettől hatalmas drágakövekre hasonlítottak.
Elisabeth nyitott ajtót, miután Vincent Nasco megnyomta a csengőt. A nő ötvenéves lehetett. Ápolt volt, kék szemű, haja borzas, őszes-szőke. Testét szemmel láthatóan jól karbantartotta. A férfi Vincent John Parkerként mutatkozott be. Azt mondta, FBI-ügynök, s beszélnie kell a ház tulajdonosaival egy nyomozás alatt álló ügyben.
– Milyen ügyről van szó? – kérdezte a nő.
– Egy, a kormány által finanszírozott kutatási tervről, melyben önök is benne voltak – mondta neki Vincent, mert azt az utasítást kapta, ezt a mondatot használja nyitásként.
Az asszony gondosan megvizsgálta Vincent fényképes személyi okmányait és minisztériumi megbízólevelét.
Vincent nem nyugtalankodott. A hamis iratokat ugyanazok az emberek készítették, akik felbérelték erre a munkára. Tíz hónapja kapta az iratokat, melyek segítségével akkor sikeresen elintézett egy ügyet San Franciscóban. S azóta még három alkalommal tettek jó szolgálatot.
Vincent tudta, hogy a nő az okmányokat rendben lévőnek fogja találni, de abban nem volt biztos, hogy ő maga átmegy-e a vizsgán. Sötétkék öltönyt, fehér inget, kék nyakkendőt és gondosan kifényesített, fekete cipőt viselt – kifogástalan öltözet egy ügynöknek. Termete és kifejezéstelen arca szintén jól illett a szerepéhez. De Dr. Davis Weatherby meggyilkolása, s a kilátás két, perceken belül kivitelezhető újabb gyilkosságra egészen felizgatta őt. Szinte alig tudta visszafojtani őrjöngő jókedvét. A nevetés egyre jobban nőtt a belsejében, s minden perccel nehezebb volt visszafojtania. A szürkészöld Fordban, amit negyven perccel ezelőtt lopott kifejezetten ennek a munkának a kedvéért, egyfajta remegés kerítette hatalmába, amelyet nem az idegesség okozott, hanem valami, szinte szexuális természetű, nagyfokú öröm. Le kellett állnia az út mellé a kocsival és vagy tíz percet ülni ott mélyeket lélegezve, míg megnyugodott egy kicsit.
Elisabeth Yarbeck felnézett a hamis iratokból, Vincentre pillantott és a homlokát ráncolta.
A férfi megkockáztatott egy mosolyt, bár megvolt a veszélye annak, hogy féktelen nevetésbe tör ki, ami tönkretette volna az álcát. De azt gondolta, hogy kisfiús mosolya, mely éles ellentétben állt termetével, lefegyverző lehet.
Egy pillanattal később Dr. Yarbeck is elmosolyodott. Elégedetten visszaadta a papírokat és a férfit beinvitálta a házba.
– A férjével is beszélnem kell – emlékeztette Vincent, ahogy az asszony becsukta mögötte az ajtót.
– A férjem a nappaliban van, Mr. Parker. Erre, kérem.
A nappali szoba hatalmas méretű volt és levegős. Krémszínűek voltak a falak és a padlót is krémszínű szőnyeg borította. Néhány halványzöld pamlag állt a helyiség közepén. Az óriási panorámaablakok remek kilátást engedtek a környező dombokon fekvő, gondosan ápolt kertekre és házakra.
Jonathan Yarbeck éppen faforgácsot tömött a hasábfák közé a téglából készült kandalló előtt térdelve, készen arra, hogy meggyújtsa a tüzet. Felállt, és amíg a felesége bemutatta neki Vincentet, leporolta a kezét.
– John Parker, az FBI-tól.
– Az FBI-tól? – húzta fel a szemöldökét kíváncsian Yarbeck.
– Mr. Yarbeck – szólalt meg Vincent – ha más családtag is tartózkodik a házban, velük is beszélni szeretnék most, hogy ne kelljen többször elmondanom ugyanazt.
Yarbeck megrázta a fejét:
– Csak Liz és én vagyunk itthon. A srácok az egyetemen vannak. Miről van szó?
Vincent a zakója alól előhúzta a hangtompítóval felszerelt revolvert és mellbelőtte Jonathan Yarbecket. Az ügyvéd a kandallópárkánynak zuhant, állt ott néhány pillanatig, mint akit odaszegeztek, aztán lassan a földre roskadt.
Pssssssszz.
Elisabeth Yarbeck szintén megmerevedett a meglepetéstől és a félelemtől. Vincent most odafordult felé. Megragadta az asszony bal karját és keményen hátracsavarta. Mikor a nő felkiáltott a fájdalomtól, Vincent a halántékához nyomta a pisztolyt:
– Maradjon csendben, mert szétlövöm azt a kibaszott fejét!
Vincent keresztülvonszolta a nőt a helyiségen a holttesthez. Jonathan Yarbeck arccal lefelé feküdt a kisméretű réz szénlapáton és a réznyelű piszkavason. Halott volt. De Vincent biztosra akart menni. Közelről még kétszer tarkón lőtte Yarbecket.
Liz Yarbeck különös, vékony, macskaszerű hangot hallatott – aztán zokogásban tört ki. Vincent tudta, hogy a távolság és a füstüvegek miatt a szomszédok nem láthatnak keresztül a hatalmas ablakon, de a nővel valami privát helyen akart foglalkozni. Magával rángatta az asszonyt, s így kutatta végig a házat, míg megtalálta a hálószobát. Ott ellökte magától a nőt, aki elterült a földön.
– Maradjon itt! – rivallt rá Vincent. Felkapcsolta az éjjeli szekrényeken álló lámpákat, majd hozzálátott, hogy behúzza a függönyöket a verandára nyíló nagy üvegajtón.
Míg háttal állt a nőnek, az feltápászkodott, és a hallba nyíló ajtó felé szaladt.
Vincent idejében elkapta, a falnak taszította és keményen gyomron vágta. Az asszony újra a padlóra rogyott. Vincent megragadta a haját és maga felé fordítva a fejét kényszerítette a nőt, hogy a szemébe nézzen:
– Ide hallgasson, hölgyem! Nem fogom lelőni magát. Azért jöttem, hogy a férjét elintézzem. Csak a férjét. De ha megpróbál kisiklani a kezem közül, mielőtt én elengedem, magát is kénytelen leszek elintézni. Érti?
Természetesen hazudott. A nő likvidálására bérelték fel, és a férjnek egyszerűen azért kellett meghalnia, mert ő is ott volt. Az viszont igaz volt, hogy Vincent nem akarta lelőni a nőt. Azt tervezte, hogy megkötözi, és egy kicsit komótosabban bánik el vele. Remek dolognak bizonyult lelőni két embert, de ezt jobban el szerette volna húzni. Néha a halál olyan ízletes, mint a finom étel, a remek bor, s olyan szép, mint a naplemente.
– Kicsoda maga? – kérdezte zokogva az asszony.
– Semmi köze hozzá.
– Mit akar?
– Fogja be a száját, fogadjon szót és akkor élve megúszhatja.
A nő reszketve imádkozni kezdett.
Vincent végzett a függönyökkel, majd kirántotta a telefonzsinórt a falból, és a készüléket a szoba másik végébe hajította.
Aztán újra karon ragadta az asszonyt és magával rángatta a fürdőszobába. Átkutatta a fiókokat, míg megtalálta az elsősegély felszerelést; ragtapaszra volt szüksége.
Visszamentek a hálószobába, ahol hanyatt fektette a nőt az ágyon. Összekötözte a bokáját és a csuklóit. A komódból előhalászott két vékony bugyit és a nő szájába gyömöszölte azokat, majd rögzítette egy utolsó csík ragtapasszal.
Az asszony hevesen reszketett, záporoztak a könnyei és folyt róla a veríték.
Vincent kiment a hálószobából a nappaliba és letérdelt Jonathan Yarbeck holtteste mellett. – Köszönöm – mondta Vincent őszintén, tisztelettudóan. – Köszönöm, Mr. Yarbeck.
Lezárta a halott mindkét szemhéját és megcsókolta őket.
– Köszönöm.
Megcsókolta a hulla homlokát is.
– Köszönöm azt, amit adott nekem.
Aztán bement a garázsba, s átkutatta a tárolószekrényeket, valami alkalmas szerszámot keresve. Végül talált egy kényelmes guminyéllel ellátott, fényes acélfejű kalapácsot.
Mikor visszatért a csendes hálószobába és a kalapácsot letette az ágyra, az asszony szeme szinte komikusan tágra nyílt.
Vergődni és tekeregni kezdett, hogy kiszabadítsa magát, persze hasztalanul.
Vincent levette magáról a ruháit.
– Ne, kérem, ne aggódjon – mondta, mikor látta, hogy a nő ugyanolyan félelemmel néz rá, mint a kalapácsra. – Nem fogom molesztálni magát. Csupán azért veszem le a ruháimat, hogy ne vérezzem össze őket.
Immár meztelenül felkapta a kalapácsot és lesújtott a nő bal lábára, eltörve a térdkalácsát. Talán ötven-hatvan kalapácsütés kellett ahhoz, hogy elérkezzen a Pillanat.
Psssszzz.
Hirtelen keresztülrobbant rajta az energia. Már szinte nem is emberi elevenséget érzett, s élesen érzékelte az őt körülvevő színeket, formákat. Olyannak érezte magát, erősebben, mint életében bármikor, mint egy emberi testbe költözött isten.
Néhány perccel később, mikor összeszedte magát, és képes volt ezt az új és még erőteljesebb állapotot a magáévá tenni, felállt, a halott asszonyhoz fordult, és elhalmozta csókokkal összevert arcát, s mindkét tenyerét is a szájához emelte.
– Köszönöm.

H A R M A D I K  F E J E Z E T

1

A retriever egyelőre semmi olyasmit nem csinált, ami felkavarta volna Travis képzeletét. Szinte egyfolytában figyelte a kutyát, hol nyíltan, hol a szeme sarkából.
Vacsorára elkészített magának néhány angolszalonnás szendvicset paradicsommal és salátával, a retrievernek meg kinyitott egy Alpo konzervet. A kutyának ízlett az Alpo, mohón nyalta ki a tálját, de szemmel láthatóan jobban szerette azt, amit a férfi evett. Leült a konyhakőre Travis széke mellé, és kétségbeesett, vágyakozó tekintettel nézte őt, amint megevett két szendvicset. Végül Travis adott neki két szelet angolszalonnát.
Ebben a koldulásban sem volt semmi rendkívüli. Nem mutatott be semmi meglepő trükköt. Pusztán megnyalta a szája szélét, olykor nyüszített egy kicsit, s repertoárjából elővette a legszomorúbb nézését, amivel minden kutya ki tud sajtolni egy kis részvétet és sajnálatot. Bármelyik kutya ugyanezt csinálta volna.
Később Travis bekapcsolta a televíziót, és a retriever odaheveredett mellé a díványra. Kis idő elteltével a férfi combjára helyezte a fejét, mintha arra várna, hogy becézgessék, vakarják a füle tövét. Travis engedelmeskedett. A kutya néha a tévére pillantott, de nemigen mutatott érdeklődést a műsor iránt.
Travist sem igen kötötte le a program. Egyedül a kutya érdekelte. Hosszasan töprengett, de nem jutott eszébe olyan teszt, próba, amellyel megbízhatóan lemérhette volna a kutya intelligenciáját.
Emellett Travisnek volt egy olyan sejtése, hogy a kutya semmiféle próbatételben nem működne együtt vele. Mintha szándékosan elrejtené az okosságát. Travis visszagondolt az állat hebehurgya és komikus ugrándozására, ahogy a pillangót kergette, majd arra a találékonyságra és ügyességre, ami ahhoz kellett, hogy kinyissa a vizet az udvari csapnál. Mintha két különböző állat műve lett volna. Bár őrültségnek tetszett, Travisnek olybá tűnt, hogy a retriever nem akarja felhívni magára a figyelmet, ezért csak bizonyos pillanatokban mutatja meg példátlan intelligenciáját. Ha veszélyben van, mint az erdőben, vagy amikor éhes, a kesztyűtartó esetére gondolt, esetleg olyankor, amikor senki sem látja, így nyitotta ki a csapot.
Ez azért volt abszurd feltételezés, mert azt sugallta, hogy a kutya nemcsak egy rendkívül intelligens egyede volt a fajtájának, de tudatában is volt képességei különleges természetének. Holott a kutyák – amint a többi állat is – egyszerűen nem rendelkeznek az öntudatnak azzal a fokával, ami elengedhetetlen ahhoz, hogy összehasonlítsák magukat fajtájuk más egyedeivel. Ha feltesszük, hogy ennél a kutyánál ez másképp van, akkor nem pusztán figyelemreméltó intelligenciát tulajdonítunk neki, hanem értelmet és logikus gondolkodást, a dolgok racionális megítélésének képességét is, csupa, csakis az emberre jellemző dolgot.
– Nagy talány vagy te nekem... – paskolta meg gyengéden a retriever fejét Travis. – Vagy ha nem, akkor rászolgáltam a gumiszobára.
A kutya a férfira nézett és ásított egyet, aztán hirtelen felszegte a fejét, s Travis mögé bámult, a könyvespolcra, amely a nappalit és az ebédlőt összekötő boltíves átjáróban állt. Ábrázatáról eltűnt az elégedett, butus, kutyaszerű kifejezés, s megjelent rajta az az élénk érdeklődés, amit Travis látott már előtte, amely túllépte a kutyához illő éberség határait.
A retriever leugrott a díványról és a könyvespolchoz szaladt. Föl-alá rohangált előtte, a takarosan elrendezett kötetek színes gerinceit nézve.
Travis teljes bútorzattal bérelte a házat. A berendezés fantáziátlan és olcsó volt. A kárpitozás kiválasztásánál a tartósság volt a szempont. Fa helyett inkább az ezt utánzó műanyag borítást alkalmazták. Valójában az egyetlen dolog, amely a házban Travis Cornell saját ízlését tükrözte, a könyvek voltak.
A kutya élénk érdeklődést mutatott a könyvek iránt.
– Mi az öcsi? – tápászkodott fel Travis. – Mi izgatott így fel?
A retriever a hátsó lábára állt, mancsait az egyik polcra tette és végigszaglászta a könyveket. Kisvártatva visszabámult Travisre, majd folytatta a könyvtár izgatott vizsgálatát.
A férfi a polchoz ment, és kihúzta az egyik könyvet, amelyhez a kutya odanyomta az orrát. A Kincses sziget volt, Robert Louis Stevensontól.
– Ez érdekel?
A kutya megvizsgálta a Long John Silvert és egy kalózhajót ábrázoló festményt, ami a borítót díszítette. Aztán Travisre nézett, majd újra a Long John Silverre. Egy pillanattal később visszaereszkedett a földre, az átjáró másik oldalán húzódó polchoz fordult, újra felágaskodott és ott kezdte a könyveket szaglászni.
Travis a helyére tette a Kincses szigetet, és követte a kutyát. Az állat nedves orrát most a Dickens-regények gyűjteményéhez nyomta. Travis leemelte a polcról a Két várost.
A retriever ezúttal is gondosan tanulmányozta a borítón látható illusztrációt, mintha azt próbálná meghatározni, miről is szól a könyv, majd várakozóan Travisre nézett.
A férfi végképp zavarba jött:
– Francia forradalom. Guillotinok. Lefejezések. Tragédia és hősiesség. Ez... huh..., szóval ez az egyén csoportok felettiségéről szól, arról, hogy előbbre valóbb egy férfi vagy egy nő élete a tömegek fejlődésénél.
A kutya megint a polcon sorakozó köteteket pásztázta, és csak szimatolt, szimatolt.
– Megáll az eszem! – rakta vissza Travis a Két várost oda, ahonnan levette. – Könyvek tartalmát mesélem el egy kutyának!
A retriever hatalmas mancsát egy alsóbb polcra helyezte, és azon a soron folytatta a könyvtár szaglászását. Mikor Travis nem húzott ki egyetlen kötetet sem megtekintés céljából, a kutya félrehajtotta a fejét, óvatosan a foga közé csippentett egy könyvet, és megpróbálta kihúzni, hogy közelebbről megnézhesse.
– Várj csak! – nyúlt érte Travis. – Ne nyálazd össze, légy szíves. Ez a Twist Olivér. Egy másik Dickens mű. Egy árváról szól és a viktoriánus Angliában játszódik. A fiú gyanús alakokkal kerül kapcsolatba, belekeveredik az alvilágba...
A retriever ismét négylábra ereszkedett, visszafordult a másik oldalon álló polchoz, s ott szimatolt tovább. Travis megesküdött volna, hogy a kutya vágyakozva bámul fel a feje felett sorakozó könyvekre.
A hátborzongató előérzet szorításában, hogy valami szörnyen fontos fog történni, Travis megmutatta a kutyának vagy egy tucat könyv borítóját, s röviden vázolta a tartalmukat is. Fogalma sem volt arról, hogy vajon ezt várja-e tőle ez a "koravén" kutya. Ahogy a különös kutatás folytatódott, Travis minden pillanatban valami megdöbbentő felfedezésre számított – s ugyanakkor egyre ostobábbnak és rászedhetőnek érezte magát.
Elég eklektikus ízlése volt, ami a szépirodalmat illeti. A polcról levett könyvek között volt Bradbury Valami gonosz jön erre, Chandler Hosszú búcsúzás, Cain A postás mindig kétszer csenget és Hemingway A nap is felkel című műve. Két könyv Richard Condontól és egy Anne Tylertől. Dorothy Sayer Kihirdetett gyilkossága és Elmore Leonard 5 Pick-Upja.
Végül a kutya elfordult a könyvektől, a szoba közepére ment, s ott izgatottan ide-oda mászkált. Aztán megállt és háromszor Travisre ugatott.
– Mi a baj, öcsi?
A kutya nyüszített, a zsúfolt polcra pillantott, tett egy kört, majd újra a könyvekre nézett. Csalódottnak látszott.
– Nem tudom, mit tehetnék még – tárta szét a kezét Travis. – Fogalmam sincs, hogy mit keresel, és hogy mit akarsz közölni velem.
A kutya vakkantott egyet és megrázta magát. Lehajtott tejjel, beletörődve a kudarcba visszament a díványhoz, és felkucorodott a párnákra.
– Ez minden? – kérdezte Travis. – Egyszerűen feladjuk?
A kutya szomorú szemekkel tekintett rá.
Mivel Travis az előbb azt gondolta, hogy egy nagyszerű felfedezés küszöbén áll, most hihetetlenül levertnek érezte magát.
– Mi volt ez az egész? – kérdezte újra.
A kutya megfejthetetlen szemekkel nézett rá.
– A könyvekkel volt valami célod?
Az állat tovább bámulta őt.
– Tényleg van benned valami különleges, vagy csak én bolondultam meg?
A kutya mozdulatlan volt, mint aki bármelyik pillanatban becsukhatja a szemét és elszunnyadhat.
– Ha most a képembe ásítasz, fenéken rúglak!
A kutya ásított egyet
– Szemétláda! – mondta neki Travis. Aztán odasétált az egyik ablakhoz, és kibámult az éjszakába, ahol egy hatalmas datolyapálma hajladozó leveleit sárga fénnyel világították meg a nátriumgőz lámpák. Hallotta, hogy a kutya lekászálódik a díványról és kisiet a szobából, de nem ment utána, hogy megnézze, mit csinál.
A retriever a konyhában neszezett. Egy csörrenés. Halk kattanás. Travis azt gondolta, biztos iszik az edényéből.
Pár másodperccel később hallotta, hogy a kutya visszatér a szobába. Odajött mellé, és a lábához dörgölőzött.
Travis lenézett, és meglepetten látta, hogy a retriever egy dobozos Coors márkájú sört tart a fogai között. Elvette a felajánlott dobozt. A doboz hideg volt.
– A hűtőszekrényből vetted elő!
Úgy tetszett, a kutya rávigyorgott.

2

Nora Devon éppen vacsorát készített a konyhában, mikor újra csengett a telefon. Imádkozott, nehogy ő legyen az.
De ő volt.
– Tudom, mi kell neked! – mondta Streck a telefonban. – Tudom, mi kell neked!
Mégcsak nem is vagyok csinos, akart volna megszólalni Nora. Egy szimpla, rosszkedvű vénlány vagyok, úgyhogy nem értem, mit akar tőlem. Biztonságban vagyok az olyanoktól, mint maga, mert semmi szép nincs bennem. Talán megvakult? De végül csak néma maradt.
– És te tudod mire van szükséged? – kérdezte a férfi.
– Hagyjon békén! – tért magához végül a lány.
– Én tudom, mi kell neked. Lehet, hogy te nem tudod, de én igen!
Ezúttal Nora tette le először, olyan keményen csapva oda a kagylót, hogy a férfinak egész biztos belesajdult a füle.
Később, fél kilenckor, a telefon újra csörögni kezdett. Nora az ágyban ült, jégkrémet evett, és közben a Szép reményeket olvasta. Úgy megijedt, hogy a kanál kiesett a kezéből, és csaknem kiborította a desszertet.
Félretette a tányért és a könyvet, majd aggódva az éjjeliszekrényen álló készülékre nézett. Hagyta, hadd csörögjön tízet. Tizenötöt. Húszat. A fülsértő hang betöltötte a szobát, ide-oda verődött a falakon, s Nora úgy érezte, minden egyes csörgetés belül, a koponyájában szól.
Végül rájött, hogy nagy hibát követ el, ha nem veszi fel a kagylót. A férfi tudja, hogy itt van, s akkor rájön, hogy fél, s ez perverz elégedettséggel töltené el őt. A lánynak nem volt tapasztalata az ilyen összeütközésekben, de azt látta, hogy meg kell tanulnia kiállni magáért – mégpedig gyorsan. A harmincegyedik csengetésre vette fel a kagylót.
– Nem tudlak kiseperni az agyamból – mondta Streck. Nora nem felelt.
– Csodás a hajad. Gyönyörű sötét. Majdnem fekete. Dús és csillogó. Szeretném megsimogatni.
A lánynak mondania kellett volna valamit, hogy helyre tegye a férfit – vagy letenni a kagylót. De ő egyikre sem tudta rászánni magát.
– Sohasem láttam a tiedhez fogható szempárt – mondta Streck, szinte lihegve. – Szürke, de nem olyan, mint a többi szürke szem. A tied mély, meleg és szexi.
Nora bénultan, némán ült az ágyban.
– Szép vagy, Nora Devon. Nagyon szép. És én tudom, mi az, amire neked szükséged van. Komolyan, Nora. Tudom, mi kell neked és meg is fogom adni!
A lány bénultságát a rohamszerűen rátört remegés zúzta szét. Lecsapta a kagylót. Előrehajolt az ágyban. Úgy érezte, darabokra esik a reszketéstől.
Norának nem volt fegyvere.
Kicsinek, törékenynek és szörnyen magányosnak érezte magát.
Arra gondolt, hogy fel kellene hívni a rendőrséget. De mit mondana nekik? Hogy egy szexuális zaklatás szenvedő alanya? Jót nevetnének rajta. Méghogy ő! Mint szexuális célpont? Vénlány volt, egy szimpla kis nő, nem az a fajta, aki után a férfiak megfordulnak az utcán, vagy akiről erotikus álmokat szőnek. A rendőrség azt mondaná, hogy vagy kitalálta az egészet vagy hisztérika.
Egy kék köntöst húzott jókora férfipizsamájára, amiben aludni szokott és megkötötte a derekán. Mezítláb lesietett a konyhába, ahol tétovázva kihúzott egy henteskést a tűzhely melletti tárolóból. A fény kékesen csillant meg az alaposan kiélezett pengén. Eltűnődött, vajon tudná-e használni ezt a szörnyű fegyvert egy másik emberi lény ellen, akár ha önvédelmi célból is. Remélte, hogy ezt sosem kell megtudnia.
Az emeleten az éjjeliszekrényre tette a kést, könnyen elérhető távolságba.
Levette a köntöst és ott ült az ágy szélén, s átölelve magát, próbált úrrá lenni a remegésén.
– Miért engem? – kérdezte hangosan. – Miért éppen engem szemelt ki magának?!
Streck azt állította róla, hogy szép, de Nora tudta, hogy ez nem igaz. A saját anyja hagyta őt Violet nénire, és huszonnyolc év alatt csak kétszer tért vissza, utoljára akkor, mikor Nora hatéves volt. Apját sohasem ismerte, s nem akadt más sem a Devon családban, aki be akarta volna fogadni. Mindezt Violet néni a maga nyers és tapintatlan módján Nora csúnyaságával magyarázta. S bár Streck szépnek nevezte, egész biztos nem őt akarja. Nem, a férfi csak meg akarja ijeszteni őt, uralkodni akar és sértegetni. Vannak ilyen emberek. Olvasott róluk a könyvekben és az újságokban. És Violet néni ezerszer figyelmeztette, hogy ha egy férfi hízelgéssel és mézes-mázos mosollyal közeledik felé, csak azért teszi, hogy a végén minél jobban megalázhassa.
Kis idő múlva a remegés csillapodott. Nora újra ágyba bújt. A maradék jégkrém elolvadt, úgyhogy az éjjeliszekrényre tette a tányért. Felemelte a Dickens regényt és próbált visszazökkenni Pip történetébe. De tekintete folyton a telefonra és a késre tévedt – meg a nyitott ajtóra, s azon túl a hallra, ahol mintha mozgást hallott volna...

3

Travis kiment a konyhába. A kutya követte őt.
– Na mutasd – mutatott a hűtőszekrényre. – Csináld újra. Adj nekem egy sört. Mutasd meg, hogy csináltad.
A kutya nem mozdult. Travis leguggolt hozzá:
– Idefigyelj, szőrmók. Ki hozott ki az erdőből, ki segített kereket oldani, akármi is kergetett téged? Én. És ki vett neked hamburgert? Én. Megfürdettelek, otthont adtam neked. Tartozol nekem. Úgyhogy ne szerénykedj. Ha ki tudod nyitni, akkor mutasd meg, hogyan csináltad!
A kutya az öreg fridzsiderhez ballagott, fejét a lakkozott ajtó alsó sarkához hajtotta, s a fogával megragadta a szélét. Aztán húzni kezdte, egész testével segítve a műveletet. A gumitömítés cuppanó hanggal engedett, s az ajtó kitárult. A kutya befúrta a fejét a hasadékba, és két lábra ágaskodott. A retriever felülről a második polcot célozta meg, ahol Travis sörösdobozokat, a Diet Pepsis üvegeket és a zöldséges ivólevet tárolta. Kiszedett még egy dobozos Coors-t a többi közül, megint négy lábra ereszkedett és hagyta, hogy a hűtőszekrény ajtaja becsukódjon mögötte.
A férfi elvette tőle a sört.
– Oké, valaki megtaníthatott, hogyan kell kinyitni egy hűtőszekrény ajtaját – mondta inkább magának, mint az állatnak, egy-egy doboz Coors-szal mindkét kezében. – S arra is megtaníthattak, hogy megkülönböztesd a különféle dobozokat egymástól. De még akkor is marad egykét rejtély. Például, valószínű-e az, hogy ugyanazokat a márkákat tanultad meg felismerni, amilyeneket én a hűtőszekrényemben tartok? Ezenfelül én nem adtam neked semmilyen parancsot. Nem kértelek, hogy hozz egy sört. A saját szakálladra cselekedtél, mintha rájöttél volna, pontosan egy sör az, amire vágytam. Mert tényleg arra vágytam.
Travis az egyik dobozt letette az asztalra. A másik dobozt az ingébe törölte, kinyitotta és ivott pár kortyot. Nem törődött vele, hogy a dobozt az előbb a kutya tartotta a szájában. Ahhoz túlságosan izgatott volt. Egyébként is, a kutya az aljánál érintette a dobozt, mintha ügyelt volna a higiéniára.
A retriever nézte a férfit, ahogy az ivott.
– Olyan volt, mintha érezted volna, hogy feszült vagyok, ideges – mondta Travis, miután elfogyasztotta a söre egyharmadát. Oké, a háziállatok sokszor megérzik azt, hogy milyen kedve van a gazdájuknak. De hány háziállat tudja, mi az a sör, s hogy milyen vidámmá tudja tenni a gazdáját? Különben is, honnan tudtad, hogy tartok sört a hűtőszekrényben? Jó, láthattad, amikor a vacsorát készítettem, de akkor is...
Travisnek remegett a keze. Ahogy megint belekortyolt a sörbe, a doboz széle könnyedén a fogához verődött.
Most a kutya megkerülte a piros műanyag borítású asztalt, és a mosogató alatti duplaajtajú szekrényhez poroszkált. Kinyitotta az orrával az egyik ajtót, bedugta a fejét a sötétbe, és kihúzta a csomag Milk-Bone kutyakekszet. Aztán odavitte Travishez.
– Ha én kaptam egy sört, te is megérdemled a magadét, mi? – nevetett a férfi. Elvette a zacskót a kutyától, és kinyitotta. – Néhány keksz megnyugtat, szőrmók? – A csomagot letette a földre. – Vegyél csak! Bízom benne, hogy nem fogod telezabálni magad, mint egy közönséges kutya. – Újra felnevetett. – A fenébe is, azt kéne hinni, hogy a kocsim vezetését is rád bízhatnám!
A retriever kihalászott egy kekszet a zacskóból, és boldogan ropogtatni kezdte.
– Okot adtál rá, hogy higgyek a csodákban – húzott oda egy széket az asztalhoz Travis. – Tudod, mit csináltam ma reggel, ott az erdőben?
A kutya szorgalmasan forgatta a kekszet a fogai között, s látszólag teljesen elvesztette az érdeklődést Travis gondjai iránt.
– Egy szentimentális utazást tettem ott. Azt reméltem, felidézhetem azokat a boldog időket, melyeket gyerekként töltöttem el a Santa Ana környéki erdőségekben, mielőtt... mielőtt minden olyan sötétté vált. Le akartam lőni néhány kígyót, mint kölyökkoromban, csatangolni, felfedezőutakat tenni, érezni az összhangot az élettel, mint a régi szép időkben. Mert jó ideje már nem nagyon érdekelt, hogy élek vagy halok.
A kutya abbahagyta a rágcsálást, nyelt egy nagyot és minden figyelmével Travis felé fordult.
– Az utóbbi időben a depresszióim sötétebbek voltak az éjszakánál is. Hallottál már a depresszióról, kutya?
A retriever feltápászkodott, és odament a férfihoz. Azzal a zavarbaejtő nyíltsággal és intenzitással nézett rá, amit már bemutatott párszor.
– Bár az öngyilkosság gondolatát nem fontolgattam. Katolikusként nőttem fel, s bár időtlen idők óta nem voltam misén, valahogy még mindig hiszek. S egy katolikus számára az öngyilkosság halálos bűn. Gyilkosság. Emellett túl konok vagyok ahhoz, hogy feladjam, bármilyen komorrá is válnak a dolgok.
A retriever pislogott egyet, de a szemét nem vette le Travisről.
– Azt a boldogságot kerestem, amiben egykor részem volt. És akkor beléd botlottam.
– Vuff – morrantott a kutya, mintha azt mondaná, jó.
Travis a két kezébe fogta az állat fejét és arcát odadugta a képéhez:
– A depresszió az, mikor úgy érezzük, céltalan az életünk. Honnan tudna ilyesmiről egy kutya, hmm? Egy kutyának nincsenek gondjai, ugyebár? Egy kutyának minden nap az öröm forrása. Oké, tudsz egy csomó elképesztő trükköt, de az nem ugyanaz, mint érteni engem!
A retriever elfordult Travistől, és visszatért a kekszes csomaghoz. A fogai közé vette a zacskót, és kirázott vagy húsz-harminc darab kekszet a linóleumra.
– Látod? Az egyik pillanatban szinte félig emberként viselkedsz, a másikban meg egy átlagos kutya vagy, kutyához illő érdeklődési körrel.
Azonban a retriever nem finom falatok után keresgélt. A kekszdarabkákat szépen egymás után, a konyha közepére kezdte tologatni az orrával.
– Mi a fene akar ez lenni?
A kutya már öt kekszet elhelyezett egymás mögé, egy sorban. A sor fokozatosan jobbra görbült. Aztán helyre tolta a hatodikat is, még inkább hangsúlyozva a görbületet.
Ahogy figyelt, Travis sietve felhajtotta a sörét, és kinyitotta a másodikat. Volt egy olyan érzése, hogy szüksége lesz rá.
A kutya egy pillanatig tanulmányozta a művét, mint aki a következő lépésen töpreng. Ide-oda lépdelt, s végül bebökdösött még két kekszdarabot a sorba. Travisre nézett, majd a padlón alakuló műre, s aztán a helyére tolta a kilencedik kekszet is.
Travis húzott egyet a sörből és feszülten várta, mi fog történni.
A kutya egy fejrázás kíséretében csalódott horkantással a helyiség másik végébe ballagott, s fejét lehorgasztva megállt a sarokban. Travisnek az volt az érzése, hogy koncentrál. Kis idő múlva a kutya visszatért, és odalökdöste a tizedik és tizenegyedik kekszet is a többi mögé.
A férfi libabőrös lett.
A kutya végül is tizenkilenc kekszdarabka felhasználásával egy elnagyolt, de felismerhető kérdőjelet formált a konyha közepén, aztán kifejező tekintetét Travisre emelte.
Egy kérdőjel...
Azt jelenti: miért? Miért voltál szomorú? Miért érezted üresnek és céltalannak az életed?
A kutya tehát eszerint értette, mit beszélt neki Travis. Talán nem értette pontosan a nyelvet. Nem követett minden szót. De valahogy érzékelte a mondatok jelentését, vagy legalábbis eleget ahhoz, hogy felébredjen benne az érdeklődés és a kíváncsiság. S az Istenért! Azt is értette, mit jelent a kérdőjel, vagyis képes az absztrakt gondolkodásra! Az egyszerű szimbólumok – betűk, számok, kérdőjelek és felkiáltójelek – mind a bonyolult kommunikáció gyorsítását szolgálják. S ez absztrakt gondolkodást kíván! S az absztrakt gondolkodás egyetlen faj kiváltsága a földön: az emberé. Ez a golden retriever nyilvánvalóan nem volt ember, de valami módon olyan intellektuális szintre jutott, ami egyáltalán nem jellemző az állatokra. Statisztikával foglalkozó tudósok azt mondják, ha végtelen számú majomnak végtelen számú írógépet adunk a kezébe, akkor képesek lesznek rekonstruálni az angol szépirodalom minden sorát, pusztán véletlenül. Travis arra gondolt, ha ez a kutya merő véletlenségből két perc alatt kirakott egy kérdőjelet kekszdarabokból, akkor ez legalább tízszer valószínűtlenebb, minthogy azok az átkozott majmok rekonstruálják Shakespeare drámáit.
A kutya várakozóan nézett rá.
Travis felállt. Kicsit remegett a lába. A gondosan elrendezett Milk-Bone-kérdőjelhez sétált, szétrugdosta a padlón, aztán visszament a székéhez.
A retriever az elrontott ábrára bámult, majd kutató tekintetét Travisre emelte, aztán a kekszeket kezdte szagolgatni. Zavartnak látszott. Travis várt.
A házra természetellenes csend ereszkedett. Végül a kutya nekilátott, és egy-két perc alatt újra elkészült a kérdőjel.
Travis szíve vadul kalapált. Izzadt a tenyere. Kíváncsiságot és izgalmat érzett, örömöt és az ismeretlentől való félelmet, megrökönyödést, ugyanakkor áhítatot. Nevetni lett volna kedve, de sírni is tudott volna, hiszen alig néhány órája azt gondolta, hogy az élet kilátástalan, sötét és üres. Azt érezte, Isten küldte a retrievert, hogy emlékeztesse őt: a világ tele van meglepetéssel, és nincs értelme a kétségbeesésnek, ha az ember nem érti a létezés célját. Travis nevetni akart, de a nevetés átbillent zokogásba.
A kutya gyanakvóan méregette Travist, mint aki azt hiszi, a férfi megőrült. Így is volt. Megőrült. Hónapokkal ezelőtt. De kezdett jobban lenni.
Travis letette a sörösdobozt, és kézfejével kitörölte a könnyet a szeme sarkából.
– Gyere ide, apafej! – szólította a kutyát.
A retriever először habozott, aztán odasomfordált a férfihoz.
– Elképesztettél és megijesztettél engem – borzolta össze a bundáját Travis. – Fogalmam sincs, honnan jöttél és hogyan lettél ilyen, amilyen vagy, de akarva se jöhettél volna jobb helyre, ahol nagyobb szükség lenne rád. Egy kérdőjel, hmm? Rendben. Tudni akarod, miért éreztem céltalannak és boldogtalannak az életet. Elmondom neked. Istenemre, elmondom, itt fogok ülni, egy újabb sörrel a kezemben, és elmesélem az életemet egy kutyának. De először... nevet adok neked!
A retriever szusszantott egyet, mintha azt mondaná, épp itt az ideje.
– Einstein! – mondta lassan tagolva Travis, a kutya fejét a kezében tartva. – Mostantól kezdve, szőrmók, a neved: Einstein!

4

Kilenc után tíz perccel Streck újra telefonált.
Nora azonnal felkapta a kagylót, hogy megmondja neki, egyszer és mindenkorra hagyja őt békén.
– Hiányoztam, szépségem? – kérdezte visszataszító hangon a férfi. – Hmmm? Arra vársz, hogy odamenjek és megmutassam, milyen egy igazi férfi?
A lány lecsapta.
Mi a baj velem? – csodálkozott magán. Miért nem tudom megmondani neki, hogy ne háborgasson többet?
Meglehet, szótlansága abból a titkos vágyból eredt, hogy hallani akarta, amint egy férfi – bármilyen férfi, akár egy ilyen undorító példány is, mint Streck – szépnek nevezi őt.
– Nem, te nem vagy szép – szugerálta magának – és nem is leszel soha, úgyhogy fejezd be a nyavalygást! Ha legközelebb hív, mondd meg neki a magadét!
Kiszállt az ágyból, és lement a hallból nyíló fürdőszobába, ahol egy tükör állt. Nora követte Violet Devon példáját, és csak a fürdőszobában tartott tükröt, sehol másutt. Nem szerette magát nézegetni, mert amit látott, az elszomorította.
Ezen az éjszakán azonban bele szeretett volna nézni a tükörbe, mert Streck hízelgése, akárhogy is vélekedett róla, felkeltette a kíváncsiságát. Nem remélte ugyan, hogy valami soha nem látott minőséget lát majd a tükörben, hogy rút kiskacsából gyönyörű hattyúvá változott egy éjszaka alatt. Inkább megerősítést akart, megerősítést, hogy valóban, egyáltalán nem kívánatos.
A szűk helyiséget mennyezetig érő halványkék csempe borította. A hely nagy részét egy hatalmas, állatkarmokat utánzó lábakon álló kád foglalta el. A tartozékok porcelánból és rézből készültek. Az óriási tükörre furcsa csíkokat rajzolt az idő.
Nora a hajára bámult, amely Streck szerint gyönyörű, sötét és dús volt. De a természetes fény híján Nora inkább zsírosnak, mint fényesnek látta, bár aznap reggel mosta meg utoljára.
Sebtében megszemlélte szemöldökét, pofacsontját, orrát, állának vonalát, ajkát és arcát, de semmi olyasmit nem látott, ami szerinte felkeltheti egy férfi érdeklődését.
Végül tétovázva a szemeit kezdte vizsgálgatni, amelyeket Streck gyönyörűnek mondott. Szomorú, fénytelen, szürke szemeket látott. De ott látta bennük a lappangó haragot is, ami zavarta őt. Az ugyanis nem vallott rá. Persze mindez nem változtatott a lényegen, vagyis ettől még egy egér maradt, s ez ellen nem tehetett semmit.
A foltos tükörtől elfordulva kis csalódást érzett, hogy önmaga vizsgálgatása nem hozott valami meglepő eredményt. Utána azonban rögtön meg is rökönyödött saját csalódottsága miatt. A fejét rázva állt a fürdőszoba ajtajában, elképedve saját zavaros gondolataitól.
Tetszeni akart Strecknek? Természetesen nem. A férfi veszélyes volt és beteges. Azt talán nem bánta volna, ha egy másik férfi néz rá vágyakozva. De Streck! Hálát kéne adni Istennek, amiért ilyennek teremtette őt amilyen, mert ha tényleg szép lenne, Streck beváltaná a fenyegetéseit. Idejönne, megerőszakolná őt... talán meg is ölné. Ki tudja ezt egy ilyen alaknál? Ki tudja, hol van nála a határ? Nora nem érezte idegbolond vénkisasszonynak magát, mikor a gyilkosságra gondolt: hiszen ilyesmivel voltak tele az újságok.
Ekkor hirtelen rájött, hogy védtelen. Gyorsan visszaszaladt a szobájába, ahol az éjjeliszekrényen ott pihent a kés.

5

Sokan azt hiszik, hogy a pszichoanalízis orvosság a boldogtalanságra. Ezek az emberek biztosak abban, hogy felül tudnak kerekedni a problémáikon, és meg tudják teremteni a szellem békéjét pusztán azzal, ha megértik saját lelkületüket, ha megkeresik rosszkedvük és önpusztító magatartásuk okát. Travis azonban tudta, hogy mindez önmagában kevés. Évekig szigorú önelemzéssel volt elfoglalva, s bár nem régen rájött, miért vált magányossá, aki képtelen barátokat szerezni, nem volt képes a dolgokon változtatni.
Most ott ült a konyhában, kezében egy doboz sörrel, és önként vállalt elszigetelődésről beszélt Einsteinnek. Közeledett az éjfél. A kutya mozdulatlanul ült előtte, egyszer sem ásított, mintha érdekelte volna a történet.
– Már gyerekként is magányos voltam. Bár azt nem lehet mondani, hogy egyetlen barátom sem volt. Egyszerűen a saját magam társaságát szerettem a legjobban. Ilyen a természetem. Úgy értem, akkoriban még nem tudtam, hogy ha barátkozom valakivel, akkor ezzel veszélyt hozok az illetőre.
Travis nem ismerhette az anyját, meghalt, amikor szülte őt. S bár erről kisgyerekkora óta tudott, jó ideig nem gyötörte bűntudat, és arra sem gondolt, hogy életének ez a tragikus indulása intő jel lehet. Tízéves volt, amikor meghalt a bátyja. Harry tizenkét éves volt. Egy júniusi hétfő reggel Harry rábeszélte Travist, hogy sétáljanak le a három háznyira lévő tengerhez, bár apjuk szigorúan megtiltotta nekik, hogy nélküle menjenek úszni. A kis privát öbölben, ahová leszöktek nem volt úszómester, s ők voltak a közelben az egyedüli fürdőzők.
– Harryt elkapta a vízfelszín alatti áramlás – mesélte a kutyának Travis. – Együtt fürödtünk, alig pár méterre egymástól, s az az átkozott áramlás őt kapta el, őt sodorta el, nem engem... A férfi hosszú ideig egyetlen pontra bámult a konyhaasztalon, mintha maga előtt látná a fodrozódó, alattomos, kékeszöld tengert. – Jobban szerettem a bátyámat, mint bárkit a világon...
Einstein sajnálkozva, halkan felnyüszített.
– Senki nem vádolt engem azért, ami Harryvel történt. Ő volt az idősebb. Rajta volt a nagyobb felelősség. De én úgy éreztem... ha a sodrás elragadta Harryt, akkor engem is el kellett volna kapnia.
– Tizennégy éves voltam – folytatta Travis, miután ivott egy hosszú kortyot a Coors-ból – amikor hosszas kérlelésemnek engedve, apám beíratott egy tenisztáborba, méghozzá egy teljes hónapra, lent San Diego mellett. Vasárnap indultunk el oda, de soha nem érkeztünk meg. Oceanside északi részén jártunk, mikor egy teherautó átlépte a felezővonalat, és elsöpört minket. Mint utóbb kiderült, a sofőr elaludt. Apa azonnal belehalt sérüléseibe. Én mellette ültem, de néhány vágással, zúzódással és két törött ujjal megúsztam a dolgot.
A kutya fürkészve figyelte őt.
– Ugyanaz történt, mint a bátyám halálakor. Mindkettőnknek meg kellett volna halnia, apámnak is és nekem is, de én megmenekültem. Azonkívül nem vágtunk volna neki annak az átkozott útnak, ha én nem rágom apa fülét a tenisztábor miatt. Szóval, ezúttal nem volt vita. Anyám haláláért talán nem vádolhattak, s ugyanígy Harry haláláért sem, de itt... Kezdett világossá válni számomra, hogy el vagyok átkozva, a hozzám közel állók nincsenek biztonságban.
Travis gyerek volt még, túl fiatal volt ahhoz, hogy megértse a sors és a természet által hordozott értelmetlen erőszaknak gyakran nincs megállapítható jelentése. Az, hogy elátkozták, ezért ha valaki közeli barátságba kerül vele, az halálra van ítélve, meggyőződésévé vált. És lévén természeténél fogva befelé forduló típus, a következtetés, hogy ezentúl a saját társaságával kell beérnie, már nem okozott számára különösebb megpróbáltatást.
Mire huszonegy éves korára elvégezte a főiskolát, már megrögzött magányos volt, holott érettségéből fakadóan már egészségesebb perspektívából látta anyja, bátyja és apja halálát. Nem gondolta azt, hogy el van átkozva, nem vádolta magát azért, ami a családjával történt. Mégis befelé forduló ifjú maradt, közeli barátok nélkül. Nem alakult ki azon képessége, hogy bensőséges kapcsolatokat alakítson ki.
A kutya felkelt, és Travishez ballagott. Befurakodott a lábai közé, és a fejét az ölébe hajtotta.
– Fogalmam sem volt, mit akartam csinálni a főiskola után – simogatta meg a kutyát Travis. – Végül a hadsereget választottam. A Különleges Osztagot. Szerettem. Talán a bajtársiasság vonzott, az, hogy ott rá voltam kényszerítve, hogy barátokat szerezzek. Egy idő múlva elhatároztam, hogy a hadseregen kívül kezdek karriert. Mikor a Delta Osztag – az antiterrorista csoport – megalakult, végül ott kötöttem ki. A Deltában a fickók igazi bajtársak voltak. Úgy neveztek a "Néma", mert nem voltam valami beszédes, de ennek ellenére igazi barátokat szereztem. Aztán, a tizenegyedik bevetésünkön Athénba repítettek minket, hogy visszafoglaljuk az amerikai nagykövetséget egy csoport palesztin szélsőségestől, akik befészkelték magukat oda. Meggyilkoltak nyolc embert, és azzal fenyegetőztek, hogy óránként megölnek egyet. Nem egyezkedtek. Rajtuk ütöttünk – sikertelenül. A szakaszomból kilenc ember meghalt. Én voltam az egyetlen túlélő. Kaptam egy golyót a combomba, egy repeszt meg a fenekembe. De túléltem.
Einstein felemelte a fejét Travis öléből.
Travis mintha együttérzést látott volna a kutya szemeiben. Talán mert ez volt az, amit látni akart.
– Ennek idestova nyolc éve már... Huszonnyolc éves voltam akkor. Leszereltem a Deltától, és hazajöttem Kaliforniába. Kiváltottam az ingatlanügynöki engedélyt, mert apám is ingatlanokkal foglalkozott, és én nem tudtam, mi máshoz foghatnék. Komolyan jól csináltam. Nem erőszakoskodtam, nem úgy viselkedtem, mint egy eladó, mégis jól ment. Irodát nyitottam, eladókat alkalmaztam.
Így találkozott Travis Paulával. Paula magas, szőke szépség volt, okos és szórakoztató, és olyan jó eladó, hogy azon tréfálkozott, előző életében biztos a holland telepesek közé tartozott, akik gyöngysorokért, és egyéb csecsebecsékért vették meg Manhattant az indiánoktól. A lány belehabarodott Travisbe. És ezt kertelés nélkül közölte is vele. Ezt mondta neki: "Mr. Cornell, beleestem magába. Maga a legjobb Clint Eastwood-imitáció, akit valaha láttam." Travis először visszautasította őt. A lánynak azonban nem szegte kedvét a férfi tétovázása, tovább üldözte őt, és idővel Travisnek el kellett ismernie, hogy szerelmes. Olyan szerelmes, hogy beszélt a lánynak az ő egy életen át tartó fogócskájával a Halállal, pedig ezt a titkát eddig senkivel sem osztotta meg. "Ide hallgass", mondta Paula, "nem kell elsiratnod. Túl foglak élni, mert nem az a típus vagyok, aki visszafojtja az érzelmeit. A csalódásaimat a környezetemre borítom, úgyhogy köteles vagyok a te életedből is lefaragni vagy tíz évet."
Egyszerű, bírósági szertartáson házasodtak össze négy évvel ezelőtt, azon a nyáron, mikor Travis betöltötte a harminckettedik életévét. Nagyon szerette a lányt. Isten a megmondhatója, mennyire szerette.
– Akkor még nem tudtuk – mondta Einsteinnek – de már az esküvőnk napján is rákos volt. Tíz hónappal később meghalt.
A kutya újra a férfi ölébe tette a fejét.
Egy darabig Travis nem tudta folytatni a történetet.
Ivott egy kis sört.
Megpaskolta a kutya kobakját.
– Utána... megpróbálom folytatni – szólalt meg aztán. – Az ingatlanirodát még egy évig működtettem. De már nem volt fontos a számomra. Két évvel ezelőtt eladtam. Mindent készpénzzé tettem, és betettem a bankba. Kibéreltem ezt a házat. Az utóbbi két évet... nos, töprengéssel töltöttem. Befutottam egy teljes kört, és visszatértem ahhoz, amit gyerekként hittem. Hogy veszélyt jelentek mindenkire, aki közel kerül hozzám. De te megváltoztattál engem, Einstein. Egyetlen nap alatt elérted, hogy másképp lássam a dolgot. Esküszöm, olyan, mintha azért küldtek volna, hogy megmutasd nekem: az élet rejtelmes, különös, és tele van csodákkal.
A kutya újra ránézett.
Travis felemelte a sörösdobozt, de üres volt.
Einstein a fridzsiderhez ment, és hozott egy újabb Coors-t.
– Na, most, hogy hallottad az egész történetet, mi a véleményed? – vette el a kutyától az italt a férfi. – Szerinted okos dolog, hogy körülöttem lábatlankodsz? Szerinted biztonságban vagy? Einstein ugatott egyet.
– Ez egy "igen" volt?
Einstein a hátára hengeredett, négy lába az égnek állt, ugyanúgy, ahogy korábban csinálta, mikor megengedte Travisnek, hogy rátegye a nyakörvet.
Travis félretette a sörét, és lekuporodott a földre a kutya mellé.
– Jól van – simogatta meg az állat hasát. – Oké. De meg ne halj nekem. Meg ne merj halni!

6

Nora Devon telefonja tizenegykor újra megcsördült. Streck volt az:
– Ágyban vagy már, szépségem?
A lány nem felelt.
– Szeretnéd, ha ott lennék veled?
Nora az utolsó hívás óta összeszedett pár fenyegetést. Azt remélte, hogy működni fognak. Így szólt:
– Ha nem hagy békén, megyek a rendőrségre!
– Nora, meztelenül alszol?
Nora az ágyban ült. A kérdésre teste megmerevedett:
– Elmegyek a rendőrségre, és azt mondom, hogy megpróbált... erőszakoskodni velem. Esküszöm, ezt fogom mondani!
– Szeretnélek meztelenül látni – mondta a férfi, nem igazán törődve a fenyegetéssel.
– Hazudni fogok. Azt fogom mondani, hogy... m-m-megerőszakolt.
– Nem szeretnéd, hogy simogassam a melleidet, Nora?
A lánynak görcsbe ugrott a gyomra, előre kellett hajolnia az ágyban:
– Kérni fogom, hogy hallgassák le a telefonomat, és vegyenek fel minden hívást magnóra. Akkor bizonyítékom is lesz.
– Összecsókolnám a testedet, Nora. Nem lenne jó?
Nora leküzdhetetlenül reszketni kezdett. Hangja el-elakadt, ahogy az utolsó fenyegetést ismételgette:
– Fegyver van nálam!... Fegyver van nálam!
– Ma éjjel rólam fogsz álmodni, Nora... Azt fogod álmodni, hogy összecsókolom a testedet, minden egyes porcikádat.
Nora lecsapta a kagylót.
Az oldalára kucorodott az ágyban, térdeit felhúzta, s összegömbölyödve átölelte magát. Görcsei kínzóvá erősödtek a félelemtől, a dühtől és tehetetlensége, védtelensége gyötrő érzésétől.
Fájdalmai csak lassan enyhültek. Idővel félelme is halványulni kezdett, ám a harag benne maradt.
Oly ismeretlen volt számára a világ, s oly szokatlan, hogy emberekkel kell érintkeznie. Még Garrison Dilworth-szel, Violet néni – most már az ő – ügyvédjével sem tudott egy normális beszélgetést lefolytatni az alatt a három találkozó alatt, mikor az ingatlanról tárgyaltak. Kérdéseire a lehető legszűkszavúbban válaszolt, miközben szemét szégyenlősen lesütve, egyenes derékkal ült, jéghideg kezeit az ölében nyugtatva. Félt a saját ügyvédjétől! Ha olyanokkal, mint Garrison Dilworth sem tud kommunikálni, hogyan tudná elintézni a Streckhez hasonló szörnyetegeket? A jövőben nem meri majd beengedni a szerelőket, bármi is romoljon el; egyre rosszabbodó körülmények között él majd, minden tönkre fog menni körülötte, mert azt hiszi, a következő ember egy újabb Streck lesz – vagy rosszabb. Nénikéje hagyományait követve az élelmiszert házhoz szállíttatta a közeli piacról, de ezután félni fog attól a fiútól is, aki a fűszerárut szokta hozni, pedig ez a fiú maga volt az ártatlanság. Gyűlölte Violet nénit. Másfelől igazat kellett neki adnia: ő egy egér. S mint minden egérnek, neki is az volt, az kellett legyen a sorsa, hogy elszaladjon, és elbújjon a sötétben.
Aztán dühe is elpárolgott, és Nora sírni kezdett. Csendesen és hosszasan. Gyógyító könnyek voltak ezek, erőt adók. Olyannyira, hogy még kivörösödött szemmel, ünnepélyesen megfogadta magának, hogy ezentúl nem vonul el a világtól. Valahogy összeszedi magát, és kimerészkedik az emberek közé. Találkozni fog emberekkel! Megismeri majd a szomszédokat! Barátokat fog szerezni! Igen, barátokat!!! Isten a tanú, hogy így lesz! És nem engedi, hogy Streck megfélemlítse őt. Megtanulja, hogyan nézzen szembe a problémákkal, s idővel egy teljesen más nő válik majd belőle. Ezt ígérte meg magának.
Azt fontolgatta, kihúzza a telefont, hogy meggátolja Streck hívásait, de félt, hátha szüksége lesz rá. Mi van, ha felébred, hall valakit a házban, és képtelen elég gyorsan visszadugni a készüléket?
Mielőtt lekapcsolta a villanyt, becsukta a hálószoba ajtaját, és egy karosszékkel kitámasztotta a kilincset. Az ágyban, immár sötétben, kitapogatta a kést az éjjeliszekrényen. Biztos volt benne, hogy ha szükséges, késlekedés és ügyetlenkedés nélkül a kezébe tudja kapni.
Nyitott szemmel, teljesen éberen feküdt a hátán. Az utcai lámpák halványsárga fénye valahogy utat talált a leredőnyözött ablakon át. A mennyezetet becsíkozta a beszűrődő világosság, s a rajzolat úgy festett, mint egy ugrásra merevedett tigris. Nora kíváncsi volt, vajon el tud-e aludni egyáltalán. Talál-e valakit a nagyvilágban – töprengett – aki tudna rá vigyázni. Vagy senki sincs, aki egy egeret szeretni tudna, és gyengéden bánna vele?

7

Vincent Nasco még sosem volt ilyen elfoglalt, és ilyen boldog sem. Mikor felhívta a szokásos Los Angeles-i számot, hogy jelentse a Yarbeck-házban lezajlott akció sikerét, elküldték egy másik nyilvános fülkéhez. A fülke Newport Harboron, a Balboa Islanden állt, egy mirelitbolt és egy halétterem között.
Ott a szexi, torokhangú, mégis kislányos benyomást keltő kapcsolat hívta vissza. Körültekintően beszélt a gyilkosságról, nem használt gyanús szavakat, csak egzotikus kifejezéseket, amelyekbe semmiféle bíróság nem köthet bele. Ő szintén egy nyilvános fülkéből beszélt, amelyet véletlenszerűen választott ki, így semmi esély nem volt arra, hogy bármelyiküket lehallgatják.
A nő újabb munkát ajánlott neki. A harmadikat, egy napon belül. Megadta neki egy bizonyos Dr. Albert Hudston címét, aki Laguna Beach-en lakott. Hudston a feleségével és tizenhat éves fiával élt együtt. Az utasítás Hudston és a felesége likvidálására szólt; azonban a fiú sorsa Vincent kezében volt. Ha ki tudja hagyni a srácot az egészből, jó. De ha meglátja Vincent-t és szemtanú válhat belőle, akkor őt is meg kell ölnie.
– Tegyen belátása szerint – mondta a nő.
Vincent tudta, hogy el fogja seperni a fiút is, mert több energiát nyert a gyilkolásból, mikor fiatal áldozatot talált. Jó régen történt már hasonló, s a mostani kilátások előre felizgatták.
– Hangsúlyoznom kell – mondta a kapcsolat kissé zihálva, ami Vincentnek az idegeire ment – hogy ezt az ügyet is ugyanolyan gyorsan kell lebonyolítania, mint az előzőeket. Ma éjjelre végezni akarunk. Holnapra a konkurencia is tudni fogja, mire megy ki a játék, és a nyomunkban lesznek.
Vincent tudta, hogy a "konkurencia" a rendőrséget jelentette. Most azért fizették, hogy egyetlen nap alatt megöljön három doktort, úgyhogy tudta, van valami, ami összeköti őket, valami, amin a zsaruk elindulhatnak, miután megtalálják Weatherbyt az autója csomagtartójában és Elizabeth Yarbecket agyonverve az ágyában. Vincent nem tudta, mi ez az összekötő kapocs, mert soha semmit nem tudott azokról, akiknek a meggyilkolására felbérelték, és nem is igazán akart tudni semmit. Biztonságosabb volt így. De a zsaruk összeköthetik Weatherby és Yarbeck meggyilkolását, s valahogy rátalálhatnak Hudstonra is, úgyhogy ha Vincentnek nem sikerül ma éjjelre eljutnia Hudstonhoz, holnapra a rendőrség akár védelmet is kirendelhet mellé.
– Ugyanúgy bonyolódjon le az ügy, mint a mai két másik esetben? – kérdezte Vincent. Azon gondolkodott, hogy Hudston házát fel kell gyújtani, s így kendőzni a gyilkosságot.
– Ugyanúgy – mondta a nő. – Azt akarjuk, hogy tudják, szorgalmasak voltunk.
– Értem.
– Meg akarjuk leckéztetni őket – nevetett fel halkan a nő.
Vincent a helyére akasztotta a kagylót, és elsétált a Jolly Rogerbe, hogy megvacsorázzon. Zöldséglevest evett, egy hamburgert, sültkrumplit, hagymakarikákat, káposztasalátát, jégkrémes csokisüteményt, és (utóételként) almáspitét, s mindezt leöblítette öt csésze kávéval. Rendszerint nagyevő volt, de étvágya drasztikusan megnőtt egy-egy elvégzett munka után. Mikor végzett, a pitével sem érezte úgy, hogy jóllakott volna. Egyetlen nap magába szívta Davis Weatherby és a két Yarbeck életenergiáját; túl volt töltve, olyan volt, mint egy felpörgetett motor. Felgyorsult az anyagcseréje is; egy ideig több üzemanyagra volt szüksége, míg a teste elraktározta a felesleges energiát a jövőbeli használatra.
Az a képessége, hogy magába tudta nyelni életerejét, az Ajándék része volt, ami megkülönböztette őt a többi embertől. Az Ajándék következtében mindig erősnek, elevennek és fürgének érezte magát. Örökké akart élni.
Soha nem fecsegte ki a nagyszerű Ajándék titkát a torokhangú nőnek, vagy bárki másnak, akinek dolgozott. Vincent megtartotta magának a titkát, mert félt, hogy őrültnek tartanák.
Az étterem előtt állt egy darabig a járdán, mélyeket lélegzett, beszívta a friss, tengeri levegőt. Hűvös, esti szél fújt keresztül a kikötőn, papírdarabokat és lila jacarandavirágokat sepert magával.
Vincent remekül érezte magát. Arra gondolt, hogy ő is a természet erőinek a része, ahogy a szél és a tenger.
Laguna Beach irányába Balboa Islandtől dél felé kellett hajtania. Tizenegy múlt húsz perccel, mikor Hudstonék házával szemközt leparkolt a mikrobusszal. A ház a dombok között épült, egy lejtőn, ahonnan csodás kilátás nyílt az óceánra. Vincent fényt látott néhány ablakban. A két ülés között a busz hátuljába mászott, hogy ott várakozzék, míg a Hudston-család minden tagja elmegy aludni. Röviddel azután, hogy Yarbeckékkel végzett, levette kék öltönyét, és szürke nadrágot, fehér inget, tengerészpulóvert és egy sötétkék zakót húzott magára. Most, a sötétben semmi dolga nem akadt azonkívül, hogy elővegye a fegyvereit a kartondobozból, melyek két egész kenyér, négy tekercs vécépapír, és más áru alatt lapultak. Vincent azt a látszatot akarta kelteni, mintha most jött volna a piacról.
A Walther P-38-as meg volt töltve. Miután elvégezte a dolgát a Yarbeck-házban, egy új hangtompítót csavart a csőre, az egyik legújabb típust, amely, hála a technikai forradalomnak, fele olyan hosszú volt, mint a régebbi modellek. Elégedetten tette félre a fegyvert.
Volt egy tizenöt centi hosszúságú rugós kése. Azt nadrágja jobboldali zsebébe rakta.
A vékony fojtóhuzalt, miután szorosan feltekerte, zakója baloldali, belső zsebébe rakta.
Volt nála egy ólomgolyókkal teli kis bőrzsák. Ez zakója jobb külső zsebébe került.
Nem számított arra, hogy a lőfegyveren kívül bármire is szüksége lesz. De szeretett felkészülni minden eshetőségre.
Egy kis bőrtokban, mely feleakkora lehetett, mint egy borotválkozókészlet, néhány egyszerű tolvajkelléket is magával hozott. Nem töltötte az időt azzal, hogy ezeket ellenőrizze. Nemigen volt szüksége rájuk, mert a legtöbb ember elképesztően felületesen kezelte háza biztonságát. Nyitva hagyták az ajtókat és ablakokat, nem zárkóztak be éjszakára, mintha egy tizenkilencedik századi, békés faluban élnének.
Tizenegy óra negyvenkor kihajolt a két első ülés között, és az oldalsó ablakon szemügyre vette a Hudston-házat. Minden fény kialudt. Remek. Még időt akart adni nekik arra, hogy igazán mélyen elaludjanak, így újra visszamászott a mikrobusz hátuljába, megevett egy sonkás szendvicset, és azon gondolkodott, mire költse el azt a kiadós gázsit, amit reggel óta keresett.
Már régóta szeretett volna egy jet skit, ezt az okos masinát, mely lehetővé tette a vízisízést, vontatóhajó nélkül. Vincent imádta az óceánt. Otthon érezte magát a hullámok között, és különösen élvezte, mikor mély harmóniában együtt mozgott a hatalmas, kavargó, sötét víztömeggel. Szerette a búvárkodást, a vitorlázást és a hullámlovaglást. Kamaszkorában több időt töltött a tengerparton, mint az iskolában. Elképzelte magát, ahogy a jet ski nyergében siklik a palaszürke óceán fölött, nagyokat zökkenve a szembe gördülő hullámok végtelen során, úgy lovagolva a Csendes-óceán vizén, mint egy rodeo-cowboy a bikán...
Éjjel negyed egykor szállt ki a mikrobuszból. Az övébe dugta a pisztolyt, és keresztülvágott a csendes, kihalt utcán, Hudstonék házához. Egy fából készült, nyitott kapun át bejutott az oldalteraszra, melyet csak a holdfény világított meg – egy hatalmas korallfa ágai között áthatolva – s az árnyakkal kísértetiesen bepettyezte a kövezetét.
Egy pillanatra megállt, hogy felhúzza a bőrkesztyűjét.
A teraszról egy üveg tolóajtón át lehetett a nappaliba jutni. Zárva volt. A tolvajkészletből előkerült egy vékony zseblámpa, aminek a segítségével meggyőződött arról, hogy az ajtó belső oldala mellett egy faéket helyeztek a tolóajtó vájatába.
Hudstonék jobban ügyeltek a biztonságra, mint a legtöbb ember, de Vincentet ez nem aggasztotta. Egy kis tapadókelyhet erősített az üvegre, majd egy gyémántvágóval kört vágott az ablaktáblába, a kilincs közelében. Aztán a kehely segítségével kiemelte a kivágott üveget. Benyúlt a nyíláson át, és kinyitotta a zárat. Vágott még egy kört a küszöbnél, benyúlt, és a faéket is kiemelte a vájatból.
Kutyák miatt nem kellett aggódnia. A szexi hangú nő elmondta neki, hogy Hudstonéknak nincsenek háziállataik. Ezért is szeretett ezeknek a megbízóknak dolgozni: információik mindig alaposak, pontosak voltak.
Résnyire nyitotta az ajtót, és a függönyök között besiklott a nappali szobába. Egy pillanatra megállt, hogy szeme hozzászokjon a sötétséghez. Hallgatózott. A házban síri csend uralkodott.
A fiú szobáját találta meg először. A helyiségben egyetlen fényforrás egy digitális ébresztőórás rádió zöld számlapja volt. A kamaszfiú az oldalán feküdt, és halkan horkolt. Tizenhat éves. Nagyon fiatal. Vincent szerette a fiatalokat.
Megkerülte az ágyat, és leguggolt a másik oldalon, szemtől szembe az alvóval. A fogai segítségével lehúzta a bal kezéről a kesztyűt. A pisztolyt a jobb kezében tartva a csövet a fiú álla alá dugta.
A srác azonnal felébredt.
Vincent csupasz kezét keményen a fiú homlokára szorította, és ugyanabban a pillanatban meghúzta a ravaszt. A golyó könnyedén keresztülhatolt az áldozat álla alatti puha húson, átfúrta a szájpadlását, s az agyában kötött ki, azonnali halált okozva.
Pssssssssszz.
Intenzív életenergia áramlott át a halálba távozó testből Vincentbe. Olyan erős, tiszta energia volt ez, hogy Vincent felnyögött az élvezettől, amint az keresztülhullámzott rajta.
Egy ideig még az ágy mellett kuporgott, nem bízva magában, hogy lábra tud állni. Szinte magánkívül volt. Alig kapott levegőt. Végül megcsókolta a halott fiú ajkait a sötétben, és így szólt:
– Köszönöm. Nagyon köszönöm.
Fürgén, de halkan, mint egy macska, megkereste a hálószobát. Itt is világított egy zöld számlapú digitális óra, s az éjszakai fények behatoltak a fürdőszoba ajtón át. Dr. és Mrs. Hudston egymás mellett aludtak. Vincent az asszonyt ölte meg először, anélkül, hogy felébresztette volna a férjét. A nő meztelenül aludt, úgyhogy miután Vincent megkapta az emberáldozatot, fejét a csupasz mellekre hajtotta, és hallgatta a szív elcsendesedését. Megcsókolta a mellbimbókat, és azt mormogta:
– Köszönöm.
Megkerülte az ágyat, felkapcsolta az éjjelilámpát, és felkeltette Mr. Hudstont. A férfi először teljesen zavartnak látszott. Míg észre nem vette felesége merev, kifejezéstelen tekintetét. Akkor felkiáltott, és megragadta Vincent karját. Vincent kétszer fejbe verte a pisztolya agyával.
Aztán az eszméletlen Hudstont, aki szintén meztelenül aludt, a fürdőszobába vonszolta. Itt szokás szerint megkereste a ragtapaszt, amellyel biztonságosan összekötötte a férfi bokáját, és csuklóját.
Megtöltötte a kádat hideg vízzel, és Hudstont belehengerítette. A dermesztő fürdő magához térítette a doktort.
Meztelensége, és gúzsba kötöttsége ellenére Hudston megpróbált kikászálódni a kádból, és megkísérelni Vincentre vetni magát.
Vincent az arcába csapott a pisztolyával, és visszalökte a kádba.
– Ki maga? Mit akar? – prüszkölte Hudston, miután arca felbukkant a vízből.
– Megöltem a feleségét, a fiát, és magát is meg fogom ölni.
Úgy tűnt, Hudston szeme belesüpped a férfi izzadt, püffedt arcába:
– Megölte Jimmyt? Az nem lehet! Jimmyt ne, kérem!
– A fia halott – ismételte Vincent. – Az agyvelejét a párnáján találja.
Fia említésére Hudston megtört. Nem kezdett el siránkozni, vagy jajveszékelni, semmi ilyen drámait nem tett. De a szemei már halottak voltak. Vincentre nézett ugyan, de már nem volt benne se harag, se félelem.
– Két választása van – mondta neki Vincent. – Meghalhat azonnal, de kínok között is. Elmeséli nekem, amit tudni akarok, s én megengedem, hogy gyorsan, és fájdalommentesen haljon meg. De ha makacskodik, öt-hat órán keresztül is húzhatom a dolgot.
Dr. Hudston a semmibe bámult. Az arcán csordogáló vércsíkoktól eltekintve bőre halálosan fehér volt, síkos és betegesen sápadt.
Vincent remélte, hogy a fickó nincs még önkívületi állapotban:
– Azt akarom tudni, hogy mi köze van magának Davis Weatherbyhez, és Elisabeth Yarbeckhez.
Hudston hunyorogva nézett Vincentre. Hangja rekedt volt és remegett: – Davishez és Lizhez? Miről beszél maga?
– Ismeri őket? Hudston bólintott.
– Honnan ismeri őket? Együtt jártak iskolába? Vagy szomszédok voltak egyszer?
– Nem... – rázta meg a fejét Hudston. – Nem. Valamikor együtt dolgoztunk a Banodyne-nál.
– Mi az a Banodyne?
– A Banodyne Laboratórium.
– Az meg hol van?
– Itt, Orange megyében – mondta Hudston. Megadott egy címet, mely egy Irvine nevű városban volt található.
– Mit csináltak ott?
– Kutatásokat végeztünk. De én hónapokkal ezelőtt eljöttem. Weatherby és Yarbeck még ott dolgoznak, de én nem.
– Miféle kutatások azok? – kérdezte Vincent.
Hudston tétovázott:
– Válasszon: gyorsan és fájdalommentesen vagy kínlódva és csúnyán?
A doktor elmesélte, milyen kutatásokban vett részt a Banodyne-nál. Francis Project; így hívták a programot. Beszélt a kísérletekről. A kutyákról.
A történet hihetetlen volt. Vincent háromszor-négyszer is elismételtetett Hudstonnal bizonyos részleteket, míg meggyőződött a tények igazáról.
Mikor bizonyossá vált, hogy mindent kiszedett a férfiból, Vincent arcba lőtte Hudstont, megadva neki ezzel a gyors halált, amit ígért.
Pssssszz.
A mikrobuszban, távolodva Hudstonék házától, azon a veszélyes lépésen töprengett, amit az imént tett meg. Rendszerint semmit nem tudott kiszemelt célpontjairól. Számára és megbízói számára is ez volt a legbiztonságosabb. Általában nem is akarta tudni, hogy szegény párák mivel hoztak szerencsétlenséget magukra. Elég volt, hogy ő életerőt menthet belőlük. De ez a mostani szituáció merőben szokatlan volt. Felbérelték, hogy megöljön három doktort – nem orvosokat, mint kiderült, hanem tudósokat. Derék állampolgárokat. S nemcsak őket, de a véletlenül jelenlévő családtagokat is el kellett tenni láb alól. Rendkívüli. Holnap tele lesznek vele az újságok. Valami nagy és fontos dologba csöppent – állapította meg – ami talán egyszer adódik az életben, és amiből – ha ügyes – annyi pénzt lehet csinálni, hogy egyedül meg se tudná számolni. Talán el lehetne adni azokat a titkos információkat, amiket most húzott ki Hudstonból... Ámde a tudás nemcsak eladható, hanem veszélyes is egyúttal. Ha mostani megbízói, a búgó hangú nő és a többiek Los Angelesben megtudnák, hogy megszegte mesterségének legalapvetőbb szabályát, ha megtudnák, hogy kifaggatta egyik áldozatát, mielőtt megölte, rögtön Vincent nyakára küldenének valakit. S akkor a vadászból űzött vad lenne...
A haláltól ugyan nem félt. Túl sok életet raktározott el magában. Más emberek életeit. Örökké fog élni! Ebben biztos volt. De... azt nem tudta biztosan, hány életet kell magába szívnia ahhoz, hogy elérje a halhatatlanságot. Néha az az érzése támadt, elérte már a legyőzhetetlenség állapotát, az örök életet. Máskor meg azt érezte, még mindig sebezhető, és újabb életenergiákat kell magába szívnia ahhoz, hogy elérje az úgy áhított istenség állapotát.
Banodyne...
A Francis Project...
Ha a Hudston által elmondottak igaznak bizonyulnak, ez a kockázat, amit Vincent most vállalt, bőségesen jutalmazva lesz, csak meg kell találnia a megfelelő vevőt az információkra. Gazdag ember lesz belőle.

8

Wes Dalberg tíz éve egyedül élt egy kőházikóban, a felső Holy Jim Canyonban, Orange megye keleti szélén. A világítást Coleman lámpások szolgáltatták, folyóvizet pedig a mosogató alatt elhelyezett kéziszivattyú segítségével állított elő. Az illemhely kívül volt, mintegy harminc méterre a háztól.
Wes nemrég töltötte be a negyvenkettedik életévét, de idősebbnek látszott. Arcát kicserzette a nap és a szél. Gondosan nyírt szakálla erősen őszült. S bár idősebbnek tűnt a koránál, fizikai kondíciója egy huszonöt évesével vetekedett. Hitte, hogy egészségét a természettel való együttélésnek köszönheti.
Május 18-án, kedd éjjel a konyhaasztalnál ült a sistergő lámpa mellett, és házi készítésű szilvabort iszogatva, egy John D. MacDonald által írt McGee-regényt olvasott. Wes feltételezte magáról, hogy ő egy "antiszociális, goromba fráter, aki rossz században született", s akinek a modern társadalom nemigen tudta hasznát venni. De szeretett McGee-ről olvasni, mert McGee együtt úszott a mocskos, szennyes világgal, és nem hagyta, hogy a gyilkos áramlatok elsodorják.
Mikor egy órakor befejezte a könyvet, Wes kiment, hogy hozzon egy kis fát a kandallóba. A szikomorfák szélhimbálta ágai árnyékokat vetettek a földre, s a zizegő levelek fényes felületén meg-megcsillant a holdfény. A távolban prérifarkasok üvöltöttek. Valószínűleg elejtettek egy nyulat vagy más kisebb állatot. A környező bozótosban kabócák ciripeltek. Magasan, a fák lombjai között végigsóhajtott a hűvös, esti szél.
A tűzifát a sufniban tárolta, mely végignyúlt a ház egész északi oldalán. Elhúzta a reteszt a kétszárnyú ajtón. Úgy ismert itt minden négyzetcentimétert, hogy sötétben is vakon megtalált mindent. Egy erős szenesvödörbe belepakolt vagy féltucat hasábfát, aztán két kézben kivitte a vödröt, letette és bezárta maga mögött az ajtót.
Ekkor észrevette, hogy a prérifarkasok és a rovarok elhallgattak. Csak a szél hangját lehetett hallani.
Szemöldökráncolva nézett a sötét erdő felé, mely körbeölelte azt a kis tisztást, amelyen a ház állt.
Valami morgást hallott.
Wes a sötétségbe burkolózott fákat nézte, melyeket mintha most kevésbé világított volna meg a hold, mint egy perccel ezelőtt.
A morgás mély volt és dühös. Wes semmi ehhez foghatót nem hallott az itt eltöltött magányos tíz év alatt.
Kíváncsi volt, egy kicsit talán nyugtalan is, de nem félt. Csendben hallgatózott. Eltelt egy perc, de semmi különös nem ütötte meg a fülét.
Rátolta a sufniajtóra a reteszt, és felemelte a tűzifával teli vödröt.
Újra a morgás. Aztán csend. Majd a száraz levelek, és bokrok recsegése.
A hangból ítélve az a valami olyan harminc méterre lehetett. Bent az erdőben, a háztól kissé nyugatra.
Most újra felmordult az a valami, ezúttal hangosabban. És közelebbről.
Wes még mindig nem látta a hang forrását. A hold elbújt néhány vékony felhő mögé.
A vastag, torokhangú morgást hallgatva Wes hirtelen kényelmetlenül érezte magát. Tíz éve, mióta a Holy Jim lakója volt, most először félni kezdett. A vödörrel a kezében elindult a házikó hátulja, a konyhaajtó felé.
A csörtetés hangja a bozótban felerősödött. A lény, a fák között gyorsabban mozgott, mint előtte. Az ördögbe is, futott!
Wes is szaladni kezdett.
A morgás átcsapott vészjósló vicsorgásba: úgy tűnt, a hátborzongató hang egy kutya, egy disznó, egy puma, egy ember és valami megfoghatatlan lény dühödt acsargásának keveréke.
Ahogy befordult a ház sarkánál, Wes meghimbálta a vödröt, és elhajította arra, amerre az állatot sejtette. Hallotta, amint a tűzifa szétszóródik a földön, s hallotta, amint a fémvödör is kongva landol a gyepen. Az acsargás is hangosabb lett, és közelebbről jött, s ebből tudta, hogy elvétette.
A hátsó bejárathoz vezető három lépcsőfokhoz rohant, feltépte a konyhaajtót, beugrott és az ajtót becsapta maga mögött. Rátolta a reteszt, amely olyan biztonsági lépés volt, melyet kilenc éve nem alkalmazott, mióta hozzászokott a kanyon békéjéhez.
A másik bejárathoz sietett, és azt is bereteszelte. Meglepte a félelmének ez a foka, amely úrrá lett rajta. Még ha egy barátságtalan állat is van odakint – talán egy megvadult medve, amely idetévedt a hegyekből –, az sem tud ajtókat kinyitni és bejönni a házba. Nem volt szükség arra, hogy bereteszelje az ajtókat, mégis úgy érezte, jobb, ha ezt teszi. Az ösztönei alapján cselekedett, és elég régóta élt a szabadban ahhoz, hogy tudja, az ösztönökben akkor is bízni kell, ha látszólag irracionális magatartást eredményeznek.
Oké, biztonságban van – nyugtatta magát. – Nincs olyan állat, mely ki tudna nyitni egy ajtót. Ezt még egy medve se tudja megtenni. És ez több, mint valószínű, egy medve.
De a hangja... A hangja nem olyan volt, mint egy medvéé. Ez rémisztette meg Wes Dalberget: ez a hang semmilyen erdei állat hangjához nem hasonlított. Wes ismerte az itt élő állatokat, ismerte a vonyításukat, kiáltásaikat és minden hangot, amit csak kiadtak magukból.
Fényt csupán a kandallóból kapott a kis szoba. A sarokba már nem hatolt el a világosság. Fantomszerű árnyak táncoltak a falakon, s Wes most először szerette volna, ha be van vezetve a villany.
Volt egy 1-es Remington puskája, amivel kisebb vadakra vadászott, hogy kiegészítse a készleteit. A fegyver a falon lógott a konyhában. Wes fontolgatta, hogy leveszi és megtölti, de most, hogy bezárta maga mögött az ajtókat, szégyenkezni kezdett, amiért pánikba esett. Mint egy zöldfülű, az Isten szerelmére! Mint valami városi, aki felsikolt, ha meglát egy mezei egeret. Kiáltozással, és egyéb zajkeltéssel egész biztos elriaszthatta volna azt a valamit ott a bozótban. Még ha az ösztönök is irányították a cselekedeteit, akkor sem viselkedett úgy, mint egy keménykötésű kanyonlakó. Ha most felfegyverkezik, noha nincs is rá szüksége, elvesztene egy jó adagot az önbecsüléséből, ami azért volna fontos, mert West egyetlen vélemény érdekelte Wes Dalberggel kapcsolatban. A sajátja. A puska ott maradt tehát, ahol van.
Wes erőt vett magán, és a nappali szoba nagyméretű ablakához ment. Ezt a változtatást egy még előtte itt lakó bérlő eszközölte; az eredeti, apró ablakot kiemelték, vágtak egy nagyobb nyílást a falba, melybe egy panorámaablakot illesztettek a remek erdei kilátás kedvéért.
A holdfény megcsillant Wes Jeep Cherokee-jának motorháztetején és szélvédőjén, s megvilágította az árnyékba borult fákat. Semmi sem mozdult, csak néhány ág bólogatott gyengéden az enyhe széltől.
Pár percig szemlélte az erdőt. Mivel nem látott, és nem hallott semmi szokatlant, arra a következtetésre jutott, hogy az állat továbbállt. Már-már elfordult az ablaktól, amikor mozgást észlelt a dzsip mellett. Hunyorogva, szemét erőltetve, egy-két percig újra figyelte a környéket. Semmi. Már éppen azt mondta magában, hogy biztosan csak képzelődött, mikor újra látta a mozgást: valami előjött a dzsip mögül.
Wes közelebb hajolt az ablakhoz.
Az a valami keresztülrohant a tisztáson, a ház felé. Látni ugyan nem látta, de a fű, a bokrok, a zaj... Az a dolog nekirohant a háznak. Hirtelen – Jézus Isten! – a fenevad egy pillanattal később keresztülrobbant az ablaküvegen. Wes felsikoltott, de sikolya nagyon hamar elhalt.

9

Travis nem volt valami nagy ivó. Három sör elégnek bizonyult ahhoz, hogy bebiztosítsa magát álmatlanság ellen. Ahogy a párnára hajtotta a fejét, el is aludt. Azt álmodta, hogy porondmester volt egy cirkuszban, ahol az összes állat tudott beszélni, és ő minden előadás után meglátogatta őket a ketreceikben, ahol minden állat elmondott neki egy titkot, amin elámult, de a titkot rögtön el is felejtette, amint a következő ketrechez ért.
Hajnali négykor felébredt, és meglátta Einsteint a hálószobaablaknál. A kutya mellső lábait a párkányra téve, felágaskodva őrködött ott, a sötétbe bámulva.
– Mi a baj, öcsi? – kérdezte Travis.
Einstein ránézett, aztán újra a holdfényes éjszakát figyelte. Füleit hegyezve halkan felnyüszített.
– Van valaki odakint? – kérdezte Travis. Kikászálódott az ágyból, és felhúzta a farmerját.
A kutya négylábra ereszkedett, és kisietett a hálószobából.
Travis a sötét nappali egyik ablakánál találta. Lekuporodott mellé, és kezét a kutya hátára tette:
– Mi a baj, hmm?
Einstein az ablaküveghez nyomta az orrát, és idegesen vinnyogott egyet.
Travis semmi fenyegetőt nem látott a ház előtti gyepen, vagy az utcán. Aztán egy gondolat hasított belé:
– Attól a valamitől félsz, ami ma reggel üldözött az erdőben?
A kutya ünnepélyesen ránézett.
– Mi lehetett az? – töprengett Travis.
Einstein újra nyüszített, és megremegett.
Emlékezve a retriever – és a saját – vegytiszta félelmére a Santa Ana-i domboknál, visszagondolva arra a nyugtalanító érzésre, hogy valami természetfeletti üldözi őket, Travis megborzongott. Kinézett az ablakon túli világra, melyre még az éjszaka borult. A datolyapálma hosszú, fekete leveleinek hegyét sápadt sárgára varázsolta egy közeli utcai lámpa fénye. A kósza szél leveleket, papírszemetet és port sodort végig a járdán. Egy magányos éjjeli lepke ütődött az üvegnek Travis és Einstein orra előtt.
– Attól félsz, hogy még mindig a nyomodban van? – kérdezte a férfi.
A kutya csendesen mordult egyet.
– Én nem hinném – mondta Travis. – Nem hiszem, hogy tudnád, milyen messze eljöttünk, észak felé. Mi négy keréken jöttünk, neki meg gyalog kellett volna követnie minket idáig, de ez lehetetlen. Bármi is volt az, messze mögöttünk van. – Érted, Einstein, – messze, lent Orange megyében, és azt semmiképpen nem tudja, hogy mi merre jöttünk. Nem kell többé miatta aggódnod. Érted?
Einstein megnyalta Travis kezét, mintha megnyugodott volna, s hálás lenne. De újra kinézett az ablakon, és egy épphogy hallható nyüszítést hallatott.
Travis hízelgett neki egy kicsit, hogy visszacsalogassa a hálószobába. Ott a kutya a gazdája mellé akart feküdni az ágyba, s hogy megnyugtassa az állatot Travis nem ellenkezett.
A szél sóhajtva felmordult a ház ereszei mentén.
Olykor megreccsent a padló, vagy megrezzent az ablaküveg, a szokásos éjszakai neszek.
Egy autó suhant el az utcán.
A nap fizikai és lelki megpróbáltatásaitól kimerülve, Travis hamarosan elaludt.
Napkelte előtt nem sokkal felébredt, és meglátta Einsteint, amint újra a hálószoba ablaknál áll és figyel. A retriever nevét dörmögte, és hívogatóan megpaskolta maga mellett a matracot. De Einstein tovább őrködött, és Travis újra álomba zuhant.

N E G Y E D I K  F E J E Z E T

1

Az Art Streckkel történt találkozás másnapján Nora Devon hosszú sétára indult, azzal a szándékkal, hogy felfedezze a városnak azokat a részeit, melyeket eddig sohasem látott. Hetente egyszer Violet nénivel is tett rövidke sétákat. Az öregasszony halála óta Nora csökkentette e kirándulások számát. Hét-nyolc háztömbnél soha nem ment messzebb. Ma azonban bátrabb akart lenni. Ez volt az első kis lépés egy hosszú úton, melyen a szabadságig és az önbecsülésig akart eljutni.
Elindulása előtt azt fontolgatta, hogy útközben elkölthetne egy könnyű ebédet valamelyik, találomra kiválasztott étteremben. De még sohasem volt étteremben. Az a gondolat, hogy egy pincérrel kell tárgyalnia, és idegen emberek társaságában kell ennie, rémisztő volt számára. Ezért inkább becsomagolt magának egy almát, egy narancsot és egy kis zabpelyhes rágcsálnivalót. Egyedül fog ebédelni, valahol a parkban. Már ez is forradalmi tett lesz. Haladjunk kis lépésekkel, és egyszerre csak egyet lépjünk.
Tiszta volt az égbolt, s a levegő meleg. A fák üdék, frissek voltak, élénkzöld tavaszi hajtásaikat mutatták. Könnyű szél enyhítette a napsütést.
Ahogy Nora elhaladt a szépen rendben tartott házak mellett, melyek többsége a spanyol építészeti hagyományok szerint épült, újfajta kíváncsisággal nézegette az ajtókat és ablakokat, s az emberekre gondolt, akik mögöttük élnek. Vajon boldogok? Szomorúak? Szerelmesek? Milyen zenét vagy milyen könyveket szeretnek? Mi a kedvenc ételük? Terveket szőnek, hogy valami egzotikus helyen töltik a vakációt, vagy színházba, esetleg éjszakai szórakozóhelyre készülnek?
Eddig sosem gondolt rájuk, mert tudta, útjaik nemigen fogják keresztezni egymást. De most...
Ha más járókelőkkel találkozott, lehajtotta a fejét és elfordította az arcát, ahogy mindig is csinálta, de kis idő elteltével összeszedte a bátorságát, s néhányukra csak rápillantott. Meglepődött, hogy sokan rámosolyognak, és köszönnek neki. Még nagyobb volt a meglepetése, mikor hallotta magát válaszolni az üdvözlésekre.
A megyei bíróság előtt megállt, hogy megcsodálja a jukkák sárga virágait, és azt a vörös bougainvilleát, mely felkúszott a stukkózott falon, és keresztülkígyózott az egyik hatalmas ablakot védő, gazdagon díszített kovácsoltvas rácson.
Az 1815-ben épült Santa Barbara-i misszió alsó lépcsőfokánál megpihent, és az öreg templom tetszetős homlokzatát tanulmányozta. Megnézte az épület udvarát, ahol a Szent Kert is található, és felkapaszkodott a nyugati harangtoronyba.
Lassan kezdte megérteni, hogy miért írják azt sok könyvben, hogy Santa Barbara egyike a világ legszebb helyeinek. Majdnem egész életében itt élt, de mivel a Devon-házban pergette napjait Violet nénivel – s ha ki is mozdult, nem látott többet a saját cipőjénél –, most először látta a várost. Amit látott, az elbűvölte, de meg is ijesztette.
Egy órakor, az Alameda parkban leült egy padra, három datolyapálma közelében, ahonnan remek kilátás nyílt a tóra. Lábai már elfáradtak, de nem tervezte, hogy korán hazamegy. A papírzacskóból elővette a sárga almát, és enni kezdett. Még soha nem evett ilyen finomat. Kiéhezve, gyorsan megette a narancsot is. A héját visszatette a zacskóba. Éppen nekilátott volna a rágcsálnivalónak, mikor Art Streck ült le mellé:
– Hello, szépségem.
Kék rövidnadrágot viselt, edzőcipőt, és vastag, fehér zoknit. Azonban látnivaló volt, hogy nem futni jött a parkba. Felettébb izmos volt, mellkasa széles. Bőrét barnára sütötte a nap. Öltözetével egyetlen célt akart elérni: a fizikumát fitogtatni, úgyhogy Nora azonnal lesütötte a szemét.
– Szégyenlős vagy? – kérdezte a férfi.
Nora meg se tudott szólalni, mert egy falat burgonya-pehely megakadt a torkán. Szája kiszáradt. Attól félt, megfullad, ha megpróbálja lenyelni a falatot, de képtelen volt csak úgy kiköpni.
– Édes, szégyenlős Nora – duruzsolta Streck.
Szemét lesütve Nora látta, mennyire remeg a jobb keze. A burgonyaszirom szétmorzsolódott az ujjai között; a törmelékek a kövezetre hullottak, a lábai elé.
Reggel azt mondogatta magának, hogy azért megy el egy egész napos sétára, hogy megtegye az első lépést a szabadság felé, de most el kellett ismernie, más oka volt, hogy kimozduljon a házból. Megpróbált elmenekülni Streck hívásai elől. Félt otthon maradni, és állandóan a csengetésre fülelni. De a férfi megtalálta őt, nyílt terepen, a bezárt ablakok, bereteszelt ajtók védelme nélkül, s ez rosszabb volt a telefonhívásoknál, sokkal rosszabb.
– Nézz rám, Nora.
Nem.
– Nézz rám.
Az utolsó szétmorzsolódott ételdarabka is kihullott a kezéből.
Streck megfogta a lány bal kezét. Nora megpróbált ellenállni, de Streck összeszorította az ujjait, így feladta. A férfi a lány tenyerét saját csupasz combjára húzta. Húsa kemény volt és forró.
Nora gyomra ugrálni kezdett, szíve kalapált, és nem tudta, mit fog csinálni először – hányni, vagy elájulni?
A férfi ide-oda húzogatta a lány kezét a combján:
– Én tudom, mi kell neked, édesem. Én gondoskodom rólad.
Mintha valami vattacsomó lenne, a burgonyapehely összetapasztotta Nora száját. Fejét leszegve tartotta, de így is megpróbált valahogy körülnézni. Remélte, hogy lát valakit, akitől segítséget kérhetne, de csak két fiatal anya sétált ott a gyermekeivel, s még ők is túl messze voltak.
Streek most felemelte a lány kezét, és meztelen mellkasára helyezte:
– Kellemeset sétáltál ma? Tetszett a templom? S milyen szépek voltak a jukkavirágok a bíróságnál!
A férfi nyugodt, önelégült hangon kérdezett még pár dolgot, s Nora rájött, hogy Streek egész délelőtt követte őt, autóval vagy gyalog. Nora ezt nem vette észre, de Streek kétségtelenül ott volt, mert a lány minden lépéséről tudott, mióta kilépett a házból. Ez jobban megrémítette és felbőszítette a lányt, mint a férfi bármelyik eddigi cselekedete.
Nora zihálva vette a levegőt, mégis úgy érezte, mintha nem tudna lélegezni. Csengett a füle, mégis minden szót túlságosan is tisztán hallott. Bár úgy érezte, ki kellene kaparnia a férfi szemeit, erőt vett rajta a bénultság. Erős volt a méregtől, de ugyanakkor elgyengült a félelemtől. Sikítani akart, nem segítségért, hanem a remény vesztettség miatt.
– Most, hogy tettél egy kellemes sétát, megebédeltél egy árnyas parkban, biztosan kipihentnek érzed magad – mondta a férfi. – Tudod, mi lenne most jó? Tudod, mivel lehetne felejthetetlenné tenni ezt a napot, szépségem? Szálljunk be az autómba, menjünk el a lakásodra, fel a sárga hálószobába, be az ágyadba.
A férfi járt a hálószobájában! Biztosan tegnap volt ott. Mikor ő azt hitte, a nappaliban javítja a tévét, az a szemét felosont az emeletre, betört az ő privát szentélyébe, és szaglászott a dolgai között.
– ...abba a hatalmas régi ágyba, és ott levetkőztetlek, drágám, levetkőztetlek, és az enyém leszel!
Nora sose jött rá, hogy hirtelen bátorsága abból a felismerésből eredt, hogy megtudta, a férfi erőszakot tett a szentélyén, vagy pedig abból, hogy ilyen öntelt, pimasz nyíltsággal adta elő tervét, de felkapta a fejét, keményen Streek szemébe nézett, és a félig rágott burgonyaszirmot az arcába köpte. A nyál és az ételdarabok ott éktelenkedtek a férfi arcának jobb oldalán, a jobb szemén és az orrán. Még a hajára és a homlokára is jutott. Mikor látta a haragot megcsillanni Streek szemében, s a fintort az arcán, Nora megijedt a tette miatt. De ugyanakkor mámoros volt az örömtől, hogy képes volt kimászni az érzelmi bénultságból, ami gúzsba kötötte, még ha ez az akció veszélybe is sodorhatta. Mert mi van, ha Streek megtorolja?
És Streek ezt tette, keményen, brutálisan. Még mindig a markában tartotta a lány jobbját. Nora képtelen volt kiszabadulni. A férfi úgy összeszorította az ujjait, hogy ropogtak a csontjai. Fájt, Jézusom, nagyon fájt. De Nora nem akarta megtenni azt a szívességet a férfinak, hogy az sírni lássa, és nem akart könyörögni sem, úgyhogy összeszorította a fogait, és megpróbálta elviselni a fájdalmat. Fejbőre bizseregni kezdett a verítéktől, s arra gondolt, mindjárt elájul. De nem a fájdalom volt a legrosszabb; a legrosszabb Streck nyugtalanító, jeges, kék szeme volt. Ahogy szorította a lány ujjait, nemcsak a kezével tartotta fogva őt, hanem a tekintetével is, mely hideg volt, és nagyon különös. Megpróbálta megfélemlíteni a lányt, és ez sikerült is neki, mert Nora érezte az őrületet a férfiban, s ez elgyengítette.
Mikor Streck látta a lány kétségbeesését, enyhített a szorításon:
– Meg fogsz fizetni azért, mert leköptél, és élvezni fogod, hogy megfizethetsz érte.
– Bepanaszolom a főnökénél. El fogja veszíteni az állását – nyögte Nora minden meggyőződés nélkül.
Streck csupán elmosolyodott erre. Nora elgondolkodott, miért nem törli le a nyálat és az ételmaradékot az arcáról, de szinte azonnal tudta a választ: a férfi majd azt akarja, hogy ő tegye meg ezt neki.
– Elvesztem az állásomat? – kérdezte Streck. – Oh, már nem dolgozom a Wadlow Tévészervíznél. Tegnap délután otthagytam. Úgyhogy most van időm rád, Nora.
A lány lesütötte a szemét. Nem tudta leplezni a félelmét. Már-már érezte, hogy összekoccannak a fogai.
– Soha nem maradok hosszú ideig egy munkahelyen. A magamfajta, energiától feszülő ember hamar elunja magát. Szükségem van a mozgásra. Emellett az élet túl rövid ahhoz, hogy az egészet munkára vesztegessük, nem gondolod? Szóval, csak annyi ideig maradok egy
helyen, míg megspórolok annyi pénzt, amennyit lehet, aztán abból élek. S egyszercsak belebotlok egy ilyen hölgybe, mint te, valakibe, akinek óriási szüksége van rám, aki egy ilyen férfi után sóvárog, mint én, úgyhogy segítenem kell rajta.
Rúgj bele, harapd meg, vájd ki a szemét, mondta magának Nora.
De nem tett semmit.
Sajgott a keze. Emlékezett rá, milyen égő és heves volt a fájdalom.
– Segíteni fogok neked, Nora – mondta Streck. Hangja megváltozott, halkabb lett, hízelgő és megnyugtató, de ez még jobban megrémisztette Norát. – Beköltözöm hozzád egy kis időre. Jó móka lesz. Egy kicsit ideges vagy miattam, jó, ezt megértem, komolyan. De hidd el, erre van szükséged, ez fogja a feje tetejére állítani az életedet. Semmi nem lesz olyan, mint régen, s ez a lehető legjobb, ami veled történhet.

2

Einstein imádta a parkot.
Mikor Travis levette róla a pórázt, a retriever a legközelebbi virágágyáshoz ügetett – sárga körömvirágok bíborszínű tubarózsákkal övezve – lassan megkerülte, szemmel láthatóan elbűvölte a látvány. Aztán megvizsgált egy pár későn virágzó, szinte lángoló boglárkát, majd egy másik ágyast, melyben nebáncsvirágok nyíltak, s közben a farkát minden felfedezés után egyre élénkebben csóválta. Azt mondják, a kutyák csak fekete-fehéren látnak, de Travis lefogadta volna ennek az ellenkezőjét. Einstein mindent megszaglászott – a virágokat, a bokrokat, a fákat, köveket, szeméttartókat, az eldobott szemetet, az ivókút talapzatát, minden négyzetcentiméternyi földet – kétségtelenül az erre járt emberek és kutyák "szagfényképeit" kereste.
A délelőtt és a kora délután folyamán a retriever semmi különöset nem csinált. Az állat én-egy-közönséges-buta-kutya-vagyok magatartása olyan meggyőző volt, hogy Travis azon gondolkodott, nem arról van-e szó, hogy a retriever már-már emberi intelligenciája csak rövid villanásokként nyilvánul-e meg, valahogy úgy, mint valami epileptikus roham. Azután, ami tegnap történt, Einstein különleges képessége nem lehetett vita tárgya.
Éppen megkerülték a tavat, mikor Einstein hirtelen megmerevedett, felszegte a fejét, lelógó füleit hegyezni kezdte. Egy párt bámult, akik egy padon ültek, olyan húsz-huszonöt méternyire. A férfi futónadrágot viselt, a nő pedig egy elég bő, szürke ruhát; a férfi a nő kezét fogta, és úgy tűnt, egy mély beszélgetés közepén vannak.
Travis éppen elfordult tőlük, hogy a park hatalmas, nyílt és zöldellő része felé vegye útját.
De Einstein felugatott, és a pár felé vágtatott.
– Einstein! Vissza! Gyere vissza!
A kutya nem törődött vele. Odaért a padhoz, melyen a pár ült, és dühödten ugatni kezdett.
Mire Travis is odaérkezett, a futónadrágos fickó már állt. Karjait védekezően felemelte, és kezét ökölbe szorította, ahogy óvatosan hátrált a retrievertől.
– Einstein!
A retriever abbahagyta az ugatást, és mielőtt Travis újra rácsatolhatta volna a pórázt a padon ülő nőhöz ment, és az ölébe tette a fejét. Az acsarkodó kutyából dédelgetésre vágyó kedvenccé való átváltozás olyan hirtelen történt, hogy mindegyikük szinte megmerevedett.
– Elnézést kérek – szólalt meg Travis. – Eddig még soha...
– Az Isten szerelmére – vágott közbe a futónadrágos –, nem engedhet szabadon egy ilyen elvetemült kutyát a parkban!
– Nem elvetemült – mondta Travis. – Csak...
– A nagy francokat nem – fröcsögte a fickó. – Meg akart harapni az átkozott!
– Nem tudom, mi ütött bele a...
– Vigye el innen!
Travis bólintott, és szégyenkezve Einsteinhez fordult. A kutya a pad előtt ült, mellső lábai a nő ölében, s a nő nemcsak pusztán simogatta őt, de át is ölelte a nyakát. Valójában volt valami kétségbeesés abban, ahogy csüngött a kutyán.
– Vigye el innen! – kiáltott dühösen újra a fickó.
Magasabb, szélesebb vállú és szélesebb mellkasú volt, mint Travis, s fenyegetően tett is néhány lépést Travis felé, a méreteit használva megfélemlítésként. Agresszív és veszélyesnek tetsző viselkedése arra utalt, ahhoz van szokva, hogy kitérnek az útjából. Travis megvetette az ilyen embereket.
Einstein a fickó felé fordította a fejét, s vicsorogva, mélyen, torokból morogni kezdett.
– Ide hallgass, haver – mondta mérgesen a futónadrágos. – Süket vagy, vagy mi? Azt mondtam, hogy meg kell kötni a kutyát, látom, a póráz ott a kezedben, úgyhogy nem értem, mi a francra vársz?
Travis kezdett rájönni, hogy valami itt nem stimmel. A fickó kicsit túljátszotta ezt a jogosnak látszó haragot – mintha valami szégyenteljes cselekedeten kapták volna, s most úgy akarja saját bűnét leplezni, hogy egyből agresszíven támadásba lendül, és a nő is különösen viselkedett. Egy árva szót sem szólt. Sápadt volt. Vékony kezei remegtek. De abból ítélve, ahogy a kutyát babusgatta, nem Einstein volt az, ami megijesztette őt, és Travis eltűnődött azon is, hogy miért jött ki a parkba egy pár ennyire különbözően felöltözve, az egyik futónadrágban, a másik egy hétköznapi szürke ruhában. Látta, hogy a nő lopva és félve pillant a fickóra, és Travis akkor hirtelen rájött, hogy ezek ketten nincsenek együtt – legalábbis nem a nő akaratából – s hogy a fickó éppen olyasmiben sántikált, ami miatt bűnösnek érezte magát. – Jól van, hölgyem? – kérdezte Travis.
– Persze, hogy nincs jól – vágta rá a futónadrágos. – A maga átkozott kutyája ugatva ideront!
– Nekem nem úgy tűnik, hogy most éppen terrorizálja a hölgyet – nézett a fickó szemébe Travis.
A pasas arcán néhány ételmaradéknak látszó maszat volt látható. Travis észrevette, hogy egy zacskó burgonyaszirom kandikál ki a nő mellett lévő szatyorból, egy darab meg szétmorzsolódva ott van a földön, a lába között. Mi a fene történt itt?
A futónadrágos ellenséges tekintettel nézett Travisre, és beszélni kezdett. De aztán, látva a nő és Einstein barátkozását, végül rájött, hogy megjátszott dühe már nem segít semmin.
– Akkor is pórázon kellene tartania azt az átkozott kutyát – mondta mogorván.
– Nem hiszem, hogy most már bárkit háborgatni fog – tekerte össze a pórázt Travis. – Csak megzavarodott valamitől.
Még dühösen, de bizonytalanul a fickó a padon kucorgó nőhöz fordult:
– Nora?
A nő nem felelt. Tovább simogatta a kutyát.
– Később találkozunk – mondta neki a futónadrágos. Nem kapott választ, így összeszűkült szemekkel Travis-hez fordult. – Ha ez a kutya beleharap a sarkamba...
– Nem fog – szakította félbe Travis. – Nyugodtan folytathatja a kocogást. Nem fogja bántani magát.
A fickó lassan keresztülfutott a parkon, egyszer-kétszer még visszanézett rájuk, aztán eltűnt.
Einstein hasra feküdt a padon, fejével a nő ölében.
– Úgy látom, nagyon megkedvelte magát – mondta Travis.
– Nagyon kedves kutya – felelte a nő, de nem nézett fel, és tovább simogatta Einstein bundáját.
– Csak tegnap óta van nálam.
A nő nem szólt semmit.
A férfi leült a pad másik végére. Einstein közéjük került:
– A nevem Travis.
A nő nem reagált. Einstein füle tövét vakargatta. A kutya elégedett hangot hallatott.
– Travis Cornell.
Végül a nő felemelte a fejét, és a férfire nézett:
– Nora Devon.
– Örülök, hogy találkoztunk.
A nő idegesen elmosolyodott.
Bár haját simára fésülve hordta, s nem viselt sminket, elég csinos volt. Haja sötét és dús, bőre tökéletes, s szürke szemeit kihangsúlyozták a szivárványhártyáját behálózó zöld barázdák, melyek szinte világítottak a májusi napfényben.
Mintha érezte volna mire gondol Travis, a nő újra lehajtotta a fejét.
– Miss Devon... valami baj van?
Semmi válasz.
– Az a férfi... bántotta magát?
– Minden rendben van – mondta a nő.
Ahogy lehorgasztott fejjel, összehúzott vállakkal, szégyenlősen ott ült, olyan sebezhetőnek látszott, hogy Travis egyszerűen képtelen volt felállni és elsétálni onnan, képtelen volt magára hagyni a lányt.
– Ha az a fickó bántotta magát, akkor keresnünk kellene egy rendőrt.
– Nem – vágott közbe halkan, de hevesen a lány. Kicsusszant Einstein alól, és felállt.
A kutya is lemászott a padról, és a lány mellé állt, szeretettel bámult fel rá.
– Természetesen nem akarok kíváncsiskodni – tápászkodott fel Travis is.
A lány elsietett. Einstein elindult utána, de mikor Travis utánaszólt, megállt, és vonakodva visszajött.
Travis töprengve figyelte a lányt, egész addig, míg az el nem tűnt. Egy szomorú nő, egy olyan formátlan és szürke ruhában, amilyet azok az asszonyok hordanak, akik valamelyik szélsőséges puritán szektához tartoznak, melyekben kínosan ügyelni kell rá, hogy elrejtsék női bájaikat, és ne hozzák kísértésbe a férfiakat.
Travis és Einstein folytatták sétájukat a parkon át. Később lementek a tengerpartra, ahol a retriever elámult az óceán végtelen látképén, és a kigördülő hullámokon, melyek habosan terültek szét a homokon. Újra meg újra megállt, hogy egy-két percig a távolba nézzen, aztán szökdécselni kezdett a hullámokban. Mikor visszamentek a házba, Travis újra megpróbálkozott a könyvekkel, amelyek előző este olyan nagy izgalmat okoztak, s megpróbált rájönni, mi az, amit a kutya a könyvektől remélt. Einstein különösebb érdeklődés nélkül végigszaglászta a köteteket, amelyeket Travis odahozott neki – aztán ásított egy hatalmasat.
A délután folyamán Nora Devon emléke meglepő élénkséggel lepte meg Travist. A lánynak nem kellett csábos ruhát viselnie ahhoz, hogy magára vonja egy férfi érdeklődését. Az arca és azok a zölddel pettyezett szürke szemek elegendőnek bizonyultak.

3

Csupán néhány órányi mély alvás után Vincent Nasco egy kora reggeli járattal a mexikói Acapulcóba repült. Bejelentkezett egy hatalmas, sokemeletes, csupaüveg, de lélektelen tengerparti szállodába. Aztán átöltözött. Szellős cipőt, fehér nadrágot és világoskék Ban-Lon inget húzott magára, majd elment, hogy megkeresse Dr. Lawlon Hainest.
Haines a vakációját töltötte itt. Harminckilenc éves volt, százhetvenöt centiméter magas, nyolcvan kiló. Haja sötétbarna, rakoncátlan. A személyleírásban azt közölték, hogy ő egy féldolláros nagyságú, vörös anyajegyet visel a homlokán. Évente legalább kétszer eljött Acapulcóba, és mindig az elegáns Hotel Las Brisasban lakott, amely az öböl keleti végén, egy földnyelven állt. A hosszú ebédeket rendszeresen a szomszédos Caleta Hotelben élvezte, mert itt jobb Margaritát ihatott, és szebb volt a kilátás a Playa de Caletára.
Déli tizenkettő húszkor Vincent ugyanebben a szállodában ült egy kényelmes, színes párnákkal telerakott, nádfonatú széken, egy ablak melletti asztalnál. Rögtön kiszúrta Hainest, amint belépett az étterembe. A doktor szintén az ablak mellett ült, három asztalnyira Vincent-től. Félig eltakarta egy cserépben álló pálma. Haines garnélarákot evett, és Margaritát ivott egy szende szőke társaságában. A lány bő, fehér nadrágot és élénken csíkozott, szűk felsőrészt viselt. Minden férfivendég őt bámulta.
Vincent szerint, Haines inkább Dustin Hoffmanhoz hasonlított, mint Al Pacinóhoz. Az orrát kivéve megvoltak benne Hoffman szemtelen vonásai. Egyébként pontosan olyan volt, mint amilyennek leírták. Rózsaszín gyapjúnadrágot viselt, sárga inget, fehér szandált; Vincentnek úgy tűnt, a fickó mindent megtett, hogy minél trópusibbnak nézzen ki.
Mire Haines és a szőke távozni készült, Vincent is befejezte albondiga levesből, tengeri enchiladából és alkoholmentes sörből álló ebédjét, és ki is fizette a számlát.
A lány vezetett. Egy piros Porschéval voltak. Vincent bérelt Fordjával követte őket, melyben volt már jó pár mérföld, a kárpitja meg illatozott a penésztől.
A Las Brisasnál a szőke kitette Hainest a parkolóban, de még legalább öt percig álltak a kocsi mellett egymás fenekét fogdosva és mély nyelvcsókokat váltva a szikrázó napsütésben.
Vincent meg volt döbbenve. Azt várta, Hainesnek több érzéke van a helyénvaló viselkedéshez. Végül is a férfi doktori címmel rendelkezett. Ha már a művelt emberek sem tartják be a viselkedés legelemibb szabályait, akkor ki? Rossz modort tanítanak mostanában az egyetemeken? Nem csoda, ha a világ egyre nyersebbé és kegyetlenebbé válik.
A szőke elporzott a Porschéjében, s Haines pedig egy fehér Mercedes 560 SL sport kupéval távozott, mely biztos, hogy nem bérelt autó volt. Vincent kíváncsi lett volna, hol szerezte a doktor a kocsit.
Haines egy másik hotelnél az inasra bízta az autóját. Ezt tette Vincent is. Követte a doktort az előcsarnokon át, ki a tengerpartra, s először úgy tűnt, eseménytelen séta lesz a part mentén. De Haines letelepedett egy apró bikinit viselő, káprázatos mexikói lány mellé, aki sötét volt, formás, és tizenöt évvel fiatalabb, mint a doktor. Egy nyugágyban napozott, csukott szemmel. Haines megcsókolta a nyakát. A lány megijedt, de aztán felismerte őt, s végül nevetve átölelte a férfit.
Vincent sétálgatott egy darabig a parton, aztán leült a homokba Haines és a lány mögött, a többi napfürdőző közé. Nem félt, hogy Haines esetleg kiszúrja. Vincent Nasconak, méretei ellenére megvolt az a képessége, hogy a háttérben tudott maradni.
Húsz perccel később Haines megcsókolta a lány ajkát és melleinek felső domborulatát, majd elindult arra, amerről jött. A lány utána kiáltott:
– Ma este hatkor!
– Ott leszek – integetett vissza Haines.
Aztán Haines és Vincent sétakocsikázásra indultak. Vincent eleinte azt gondolta, Hainesnek van valami úticélja, de kis idő múlva már úgy tűnt számára, a doktor csak céltalanul autózik a parti úton, a táj kedvéért. Elhagyták Revolcadero Beach-et, és még mindig mentek; Haines fehér Mercedesben, Vincent meg mögötte, amilyen közel csak mert, a Fordban.
Végül elértek egy festői kilátóponthoz, ahol Haines lehúzódott az útról, és leparkolt egy autó mellett, melyből négy ízléstelenül öltözött turista kecmergett elő. Vincent is leállította a kocsit, és a vaskorláthoz sétált, mely a szakadék legszélén húzódott, s ahonnan valóban káprázatos kilátás nyílt a tengerre, s alant a sziklákra, melyeken dühösen törtek meg a hullámok.
A papagáj-inges turisták abbahagyták az elragadtatott kiáltozást, megcsinálták az utolsó felvételeket, eldobálták az utolsó szemeteket, majd távoztak. Vincent és Haines egyedül maradtak a szirten. Az országúton nem volt forgalom, csak egy fekete Trans Am közeledett. Vincent arra várt, hogy ez a kocsi is eltűnjön. Aztán meg akarta lepni Hainest.
De ahelyett, hogy elhúzott volna mellettük, a Trans Am letért az útról, és leparkolt Haines Mercedese mellett. Egy körülbelül huszonöt éves, csodás lány szállt ki belőle. Haineshez sietett. Mexikóinak tűnt, de lehetett benne egy kis kínai vér is, ami még egzotikusabbá tette. Fehér nyakpántos felsőrészt és fehér sortot viselt. Neki volt a legjobb lába, amit Vincent valaha is látott. Hainesszel együtt továbbsétáltak a korlát mellett, majd megálltak közvetlenül a perem szélénél. Vincent kezdett izgalombajönni.
A következő pár percben Vincent lassan araszolt feléjük a mellvéd mentén, olykor veszélyesen a mélység fölé hajolt, s szájtátva bámulta a szinte felrobbanó hullámokat, melyek magasra permetezték a vizet. "Húúú, a nemjóját!", mondta, mikor egy különösen nagy hullám csapódott a göröngyös szikláknak – így próbálta hihetővé tenni, hogy közeledése abszolút ártatlan.
Bár azok ketten háttal álltak neki, a szellő azért felésodort pár beszélgetésfoszlányt. A nő attól félt, hogy a férje rájön, Haines a városban van, Haines meg azon erősködött, hogy a nő határozza már el magát a holnap estével kapcsolatban. A fickó szemérmetlen volt.
Az országút megint kihaltnak látszott, és Vincent úgy gondolta, nem valószínű, hogy lesz még egy ilyen lehetősége arra, hogy ártalmatlanná tegye Hainest. Megtette azt a pár lépést, ami elválasztotta őt a beszélgető pártól, aztán megragadta a lány tarkóját és sortjának derekát, felrántotta a földről a lányt, és áthajította a korláton. A szerencsétlen sikoltozva zuhant a sziklák felé.
Mindez olyan gyorsan történt, hogy Hainesnek még ideje sem volt reagálni. A lány még a levegőben volt, mikor Vincent a meglepett doktor felé fordult, kétszer az arcába csapott, felrepesztve az ajkát, és eltörve az orrát.
Ahogy Haines ájultan Összecsuklott, a lány is a sziklákhoz csapódott, és ugyanabban a pillanatban Vincent érezte, hogy beléáramlik az ajándék: Psssszz.
Szeretett volna áthajolni a korláton, és hosszan csodálni a sziklákon szétzúzódott testet, de erre sajnos nem volt ideje. Nem lehetett arra számítani, hogy sokáig kihalt lesz az országút.
A Fordhoz cipelte Hainest, és betette az első ülésre. Hagyta, hogy az ajtónak dőljön, mintha békésen aludna. A férfi fejét hátradöntötte, hogy az orrából a vér lefolyjon a torkán.
A parti országútról letérve, amely kanyargós volt és a főútvonalhoz mérten igen elhanyagolt, Vincent egy sor kövezetlen úton haladt tovább, melyek mindegyike szűkebb és göröngyösebb volt, mint az előző. Murván, majd földúton, mélyen az esőerdő belseje felé, egészen addig, mikor már nem tudott továbbmenni a hatalmas fák és a dús vegetáció zöld védőfalától. Az utazás alatt Haines kétszer magához tért, de Vincent elcsendesítette azzal, hogy a fejét beleverte a műszerfalba.
Miután megállt, kirángatta az ájult férfit a Fordból, és magával cipelte a bozótosba, ahol talált egy mohával borított tisztást. Ott áldozatát lefektette, és visszament a Fordhoz, mert néhány, a kihallgatáshoz szükséges felszerelést a csomagtartóban hagyott. Egy csomag fecskendőt és két ampulla nátrium-penthotált. Az ólomgolyókkal teli bőrzsákot. Egy kézi alkalmazású tasert, ami a tévéknél használatos távirányítóra hasonlított. Végül egy fanyelű dugóhúzót.
Lawton Haines még eszméletlen volt, mikor Vincent visszatért a tisztásra. Törött orrán át sípolva vette a levegőt.
Hainesnek már huszonnégy órával ezelőtt meg kellett volna halnia. Úgy volt, hogy azok az emberek, akik Vincentet alkalmazták a tegnapi hármas gyilkosságra, felfogadnak egy Acapulcóban élő szabadúszót, aki Mexikóban dolgozott. De a fickó tegnap meghalt, mikor egy rég várt, Londonból, a Fortnum & Masontól légipostán érkező csomag meglepetésre egy kiló plasztikot tartalmazott lekvár és zselé helyett. A szükség úgy hozta, hogy a Los Angelesben székelő társaság Vincentnek adta a munkát, bár fennállt a veszélye, hogy veszedelmesen túldolgozza magát. Nagy lehetőség volt ez neki, mert biztosra vette, hogy ennek az esetnek is köze van a Banodyne Laboratóriumhoz, s így talán további részleteket tudhat meg a Francis Projectről.
Vincent átkutatta az erdőt a tisztás körül. Talált egy kidőlt fát, melynek könnyen letéphető kérgéből leszakított egy darabot, ami alkalmasnak látszott merőkanálnak. Ráakadt egy moszatos vízfolyásra, és csaknem egy liter vizet kimert a kéregtállal. A víz bűzös volt, áporodott szagú. Nem lehetett tudni, milyen egzotikus baktériumok tenyésztek benne. De a fertőzés veszélye természetesen egyáltalán nem számított Haines szempontjából.
Vincent a kéregtálka tartalmát Haines arcára löttyintette. Egy perccel később újabb adaggal tért vissza, s arra kényszerítette a doktort, hogy igyon belőle. Haines undorodva prüszkölni kezdett, még hányt is egy keveset, de legalább eléggé kitisztult a feje ahhoz, hogy megértse, mit kérdeznek tőle, s érthetően válaszolni tudjon.
A bőrzacskót, a tasert és a dugóhúzót a kezében tartva Vincent elmagyarázta, mit fog tenni, ha Haines nem működik együtt vele. A doktor – aki mint kiderült, az agy fiziológiájának és működésének specialistája volt – inkább intelligensnek bizonyult, mint hazafiasnak, és lelkesen kifecsegett minden részletet, ami azzal a szupertitkos védelmi munkával volt kapcsolatban, amit a Banodyne-nál végeztek.
Mikor Haines megesküdött, hogy nincs más, amit elmondhatna, Vincent előkészítette a nátrium-penthotalt. Ahogy felszívta a szert a fecskendőbe, csevegő hangon megkérdezte a doktort:
– Mondja, hogy áll maga a nőkkel?
Haines a hátán feküdt a mohán, kezei szorosan a teste mellett, pontosan úgy, ahogy Vincent parancsolta neki, s most nem tudta mire vélni ezt a gyors témaváltást. Zavartan nézett Vincentre.
– Ebéd óta követem magát, és tudom, hogy itt Acapulcóban hárommal is szórakozik egyszerre.
– Néggyel – mondta Haines, s arcára a rettegés helyett rövid időre büszkeség költözött. – A Mercedes, amit vezettem, Giselle-é, a legédesebb kis...
– Arra használja a nő autóját, hogy másik hárommal megcsalja?
Haines bólintott, és megpróbált mosolyogni, de felnyögött, mikor a mosoly, törött orra miatt a fájdalom újabb hullámait okozta:
– Mindig... én mindig így voltam a hölgyekkel.
– Az Isten szerelmére! – kiáltott fel Vincent. – Nem veszi észre, hogy már nem a hatvanas vagy hetvenes években élünk? A szabad szerelem meghalt. Most már ára van. Igen magas ára. Nem hallott a herpeszről, AIDS-ről meg a többiekről? – Beadva a penthotalt így folytatta: – Maga biztos minden ember által ismert nemi betegséget magában hordoz.
Haines hülyén, zavartan pislogott rá; a penthotal hatni kezdett. A szer hatása alatt megerősített mindent, amit Vincentnek mondott a Banodyne-ról és a Francis Projectről.
Mikor a drog hatása elpárolgott, Vincent a szórakozás kedvéért használta egy kicsit a tasert, míg ki nem merült az elem. A tudós úgy hánykolódott és rugdalt, mint egy félig agyonnyomott vízipoloska, háta ívben megfeszült, kezeivel, sarkával és fejével belevájt a mohába.
Mikor a taser használhatatlanná vált, Vincent az eszméletlenségig verte az ólomgolyókkal töltött bőrzacskóval, s aztán megölte őt, a dugóhúzót két borda közé döfve olyan szögben, hogy elérje a még dobogó szívet.
Psssszz.
Az esőerdőre borult síri csendben Vincent érezte, hogy ezernyi szem figyeli őt, a vadon szemei. Arra gondolt, hogy az elrejtőzött figyelők helyeslik azt, amit Hainesszel tett, mert a tudós életmódja ellentétben állt a dolgok természetes rendjével, azzal a renddel, amelynek a dzsungel minden teremtménye engedelmeskedett.
– Köszönöm – mondta Hainesnek, de nem csókolta meg a férfit. Se a száján, se a homlokán. Haines életenergiája éltető volt, mint mindenkié, de teste és lelke tisztátalannak bizonyult.

4

Nora a parkból egyenesen hazament. A szabadság szelleme és a felfedezőkedv, ami beszínezte a délelőttöt és a kora délutánt, nyom nélkül eltűnt. Streck bemocskolta a napot.
Miután becsukta maga mögött a bejárati ajtót, ráfordította a kulcsot, rátolta a reteszt és beakasztotta a réz biztonsági láncot. Végigjárva a földszinti helyiségeket, mindenhol bezárta az ablakokat, és elhúzta a függönyöket, hogy Arthur Streck ne tudjon belátni, ha megint elkezdene ólálkodni itt. De Nora nem tudta elviselni a sötétséget, így minden szobában felkapcsolta az összes villanyt. A konyhában leeresztette a redőnyöket, és ellenőrizte a zárat a hátsó ajtón. A Streckkel való találkozás nemcsak megijesztette őt, de valahogy piszkosnak is érezte magát. Semmire sem vágyott jobban, mint egy hosszú, forró zuhanyra.
Ám a lábai hirtelen remegni kezdtek, heves szédülési roham tört rá. Meg kellett kapaszkodnia a konyhaasztalban, hogy el ne essen. Leült, s fejét a kezeire hajtva várta, hogy jobban legyen.
Mikor lassan csillapodott szédülése, eszébe jutott, hogy van egy üveg konyak a fridzsider melletti szekrényben. A konyakot – Remy Martin márkájú – Violet halála után vette, mert a legerősebb ital, amit a néni engedélyezett a házban, a félig erjesztett almabor volt. Nora engedélyezett magának egy pohár konyakot, miután hazatért a néni temetéséről. Nem ízlett neki, és a pohár tartalmát a mosogatóba öntötte. De most azt gondolta, egy kupica segítene megállítani a vacogást.
Először alaposan megmosta a kezét, olyan forró vízzel, amit csak el tudott viselni, szappant is használt, meg az Ivory márkájú mosogatószert, hogy lesikálja magáról Streck minden nyomát. Mikor elkészült, kezei vörösek voltak.
A konyakosüveget odavitte az asztalhoz. Olvasott könyveket, melyben a szereplők leültek egy adag szeszesitallal, meg a kétségbeesésükkel, s az előbbivel lemosták az utóbbit. Néha bevált nekik, talán használni fog nála is. A következő két órát a palack Remy Martin szopogatásával töltötte.
Mikor megpróbált nem Streckre gondolni, irgalmatlanul megszállták a Violet nénivel kapcsolatos emlékek, s mikor megpróbálta kiverni Violetet az agyából, újra ott volt Streck, s mikor erőt vett magán, és mindkettőt elhessegette magától, akkor Travis Cornellre gondolt, a férfira a parkban, s ettől sem érezte kényelmesebben magát. A férfi kedvesnek látszott – gyengédnek, udvariasnak, aggódónak – és segített megszabadulni Strecktől. De valószínűleg ugyanabból a fajtából való volt, mint Streck. Ha Nora csak egy kis esélyt adott volna neki, ugyanúgy megpróbálta volna kihasználni a fölényét, ahogy Streck is. Violet néni zsarnok volt, eltorzult lelkületű és beteges, de mindinkább úgy tűnt, hogy igaza volt a más emberekkel való érintkezés veszélyeivel kapcsolatban.
Oh, de a kutya. Az egy másik történet. Nem félt a kutyától, még akkor sem, mikor dühösen ugatva rohant feléjük. Nora valahogy tudta, hogy a retriever – Einstein, ahogy a gazdája hívta – nem rá ugat, hanem minden haragját Streckre összpontosítja. Einsteinhez simulva biztonságban érezte magát, még akkor is, ha Streck még fenyegetően fölötte magasodott.
Talán kéne egy saját kutyát szerezni. Violet irtózott a háziállatoknak még a gondolatától is. De Violet halott volt, mindörökre halott, s így semmi sem tudta meggátolni Norát abban, hogy saját kutyája legyen.
Kivéve...
Az a különös gondolata támadt, hogy más kutyától nem tudná megkapni azt a mély biztonságérzetet, ami Einstein mellett áthatotta. A retriever és ő rögtön összhangba kerültek egymással.
Persze, próbálta visszafogni magát, csak mert a kutya megmentette őt Strecktől, még nem kell olyan tulajdonságokkal felruháznia, amelyekkel nem is bír. De hiába próbálta kijózanítani magát, hiába ismételgette, hogy Einstein csupán egy olyan kutya, mint a többi, érezte, hogy más kutya nem tudná ezt a fokú biztonságérzetet nyújtani neki.
A két óra alatt elfogyasztott Remy Martin és az, hogy Einsteinre gondolt, jobb kedvre derítette. S ami még fontosabb: a konyak és a kutya emléke fel is bátorították. Elhatározta, hogy felhívja Travis Cornellt és felajánlja neki, hogy megveszi a kutyát. Végül is, a férfi elmondta, hogy csupán egy napja van nála a kutya, így biztosan nem ragaszkodik annyira hozzá. Megfelelő árért el fogja adni az állatot. Nora átlapozta a telefonkönyvet, megtalálta Cornell számát, és feltárcsázta.
A férfi a második csengetésre vette fel:
– Halló?
Ahogy meghallotta a hangját, Nora ráébredt, hogy az ajánlat, miszerint megvenné a kutyát, egy lehetőség lenne a férfinak, hogy megkíséreljen belekontárkodni az életébe. Hiszen Cornell ugyanolyan veszélyes lehet, mint Streck.
– Halló? – ismételte a férfi.
Nora tétovázott.
– Halló! Van ott valaki?
Nora szó nélkül letette a telefont.
Mielőtt Cornell-lel beszél a kutyáról, ki kell találnia valamit, amivel elbátortalanítja a férfit, ha az valamit tervezne ellene.

5

Mikor öt perccel öt előtt megszólalt a telefon, Travis éppen egy doboz Alpot ürített ki Einstein tányérjába. A retriever érdeklődéssel figyelte. Izgatottan megnyalta a száját, de figyelemre méltó önuralommal megvárta, míg Travis az utolsó darabkát is kikanalazza a dobozból.
Travis felvette a telefont, Einstein pedig nekilátott az evésnek.
Mikor Travis hallózására senki nem válaszolt, a kutya felnézett a táljából. Aztán Travis beleszólt, hogy van-e valaki a vonal másik végén, s ez szemmel láthatóan felkeltette Einstein érdeklődését, mert a kutya keresztülügetett a konyhán, és a Travis kezében lévő telefonkagylóra bámult.
Kisvártatva Travis lerakta a kagylót, és elfordult, de Einstein ott maradt, és a falra erősített készüléket bűvölte.
– Valószínűleg téves kapcsolás.
Einstein a férfire nézett, majd újra a telefonra, és boldogtalanul felnyüszített.
– Mi bánt?
Einstein továbbra is a telefonra szegezett tekintettel álldogált.
– Egy nap egyszerre csak egy problémát tudok megoldani – sóhajtott Travis. – Ha megint titokzatoskodni akarsz, akkor ezt nélkülem kell csinálnod.
Travis meg akarta nézni a korai híreket, mielőtt vacsorát készít magának, úgyhogy kivett egy diétás Pepsit a hűtőszekrényből, bement a nappaliba, s a kutyát a konyhában hagyta, a telefonnal való furcsa érdeklődésével. Bekapcsolta a tévét, leült a nagy karosszékbe, kinyitotta a Pepsijét és hallotta, hogy Einstein valami zajt csinál a konyhában.
– Mit művelsz odakint?
Csörömpölés. Zörgés. Kemény felületet kaparó karmok hangja. Egy puffanás, aztán még egy.
– Ha valami kárt okozol – kiáltott ki Travis – azt mind neked kell megfizetned! Lehet, hogy el kell menned Alaszkába, szánhúzó kutyának.
A konyhában csend lett. De csak egy pillanatig. Aztán pár puffanás, papírzizegés, majd újra a kaparászás. Travis elnémította a tévét. Hallgatózott. Valami leesett a földre a konyhában.
Travis már majdnem kiment, hogy megnézze, mi történik, de mielőtt felemelkedett volna a székből, megjelent Einstein. A szorgalmas kutya a telefonkönyvet hozta a fogai között. Többször fel kellett ugrania a konyhapultra, ahol a könyv feküdt, míg le tudta húzni a földre. A kutya a könyvet a karosszék elé helyezte.
– Mit akarsz? – kérdezte Travis elhűlve.
A kutya megbökdöste a telefonkönyvet az orrával, aztán várakozóan Travisre nézett.
– Azt akarod, hogy felhívjak valakit? – Vuff.
– Kit?
Einstein újra megbökte a telefonkönyvet.
– Mit akarsz, kit hívjak fel? Lassie-t, vagy Rin Tin Tint?
A retriever a férfire bámult azokkal a sötét, nem kutyához illő szemeivel, melyek kifejezőbbek voltak, mint valaha, de mégsem lehetett kiolvasni belőlük, mit akar az állat.
– Ide hallgass – mondta Travis – lehet, hogy te tudsz a gondolataimban olvasni, de én nem tudok a tieidben.
A kutya csalódottan felvinnyogott, aztán kiügetett a szobából, ki a rövid előszobába, ahonnan a fürdő és a két háló nyílt.
Travis először arra gondolt, hogy utána megy, de aztán úgy döntött, megvárja, mi fog történni.
Egy perc sem telt bele, és Einstein visszatért, a szájában egy aranykeretes fényképet tartva, melyet a telefonkönyv mellé ejtett. A fénykép Paulát ábrázolta, az esküvőjük napján, tíz hónappal a halála előtt. A lány gyönyörű volt – s félrevezető módon makkegészségesnek látszott. Travis az éjjeliszekrényen tartotta a fotót.
– Nem jó, apafej. A halottakat nem tudom felhívni.
Einstein horkantott egyet, mintha bosszankodna Travis keményfejűsége miatt. Aztán a sarokban álló újságosállványhoz ment, felborította, beletúrt, és a Times egyik kiadásával tért vissza, melyet a fénykép mellé tett a földre. Mancsával kapargatni kezdte az újságot, míg az kinyílt, s a kutya lapozni kezdett, a művelet közben néha elszakítva a papírt.
Travis előrehajolt a karosszékéből, és érdeklődéssel figyelte.
Einstein néhányszor megállt, tanulmányozta a magazin nyitott lapjait, aztán folytatta a lapozást. Végül egy autóhirdetéshez ért, ahol egy csinos, barna modell is látható volt a képen. A kutya Travisre nézett, aztán vissza az újságra, majd újra Travisre és mordult egyet.
– Nem értelek.
Einstein a mancsaival megint munkához látott, míg ráakadt egy hirdetésre, ahol egy mosolygó szőkeség tartott egy cigarettát a kezében. A kutya vakkantott egyet Travisnek.
– Autók és cigaretta? Azt akarod, hogy vegyek neked egy kocsit, meg egy doboz Virginia Slims-t?
Einstein megint odament a felborított újságosállványhoz és az ingatlan magazin egy példányával tért vissza, mely még mindig érkezett a postával, bár Travis már két éve nem űzte ezt a foglalkozást. A kutya addig keresgélt, míg rábukkant egy hirdetésre, melyen egy csinos, barnahajú ingatlanügynöknő volt látható.
Travis Paula fotójára nézett, aztán a cigarettázó szőkére, majd a hetyke ügynöknőre, s eszébe jutott a hirdetés a barnahajúval és az autóval.
– Egy nőt? – kérdezte. – Azt akarod, hogy hívjak fel... valami nőt?
Einstein felugatott.
– De kit?
Einstein gyengéden a fogai közé vette Travis csuklóját és megpróbálta kihúzni a székből.
– Oké, oké, engedj el. Utánad megyek.
De Einstein nem kockáztatott. Nem engedte el Travis csuklóját, s szinte kényszerítette gazdáját, hogy félig görnyedt testtartásban kövesse őt a nappalin és az étkezőn át a konyhában lévő fali telefonhoz. Ott végül eleresztette a gazdáját.
– De kit hívjak fel? – kérdezte újra a férfi, de aztán hirtelen megértette. Csak egyetlen nő volt, akit a kutya is és ő is ismert. – Csak nem azt a hölgyet, akivel ma találkoztunk a parkban?
Einstein csóválni kezdte a farkát.
– ...és azt hiszed, ő az, aki az előbb hívott minket?
A kutya farka még gyorsabban kezdett mozogni.
– Honnan tudhatnád, hogy ki volt a vonalban? Hiszen egy szót se szólt! Egyébként is, miben sántikálsz? Mi vagy te, kerítőnő?
A kutya mordult kettőt.
– Hát, elég csinos volt, de valahogy nem az esetem, pajtás. Egy kicsit furcsán viselkedett, nem gondolod?
Einstein ugatott párat, a konyhaajtóhoz rohant, felugrált rá, aztán visszafordult Travishez, újra ugatott, körberohanta az asztalt, végig ugatva, majd megint az ajtóhoz rohant, még egyszer felugrott, s lassan nyilvánvalóvá vált, hogy valami nagyon nyugtalanítja.
A nő.
Valamiféle bajba került ma délután a parkban. Travis visszaemlékezett a futónadrágos fickóra. Travis felajánlotta a segítségét, ám a nő visszautasította. De aztán később meggondolta magát, és pár perccel ezelőtt felhívta, csak nem volt bátorsága elmondani, milyen szorult helyzetben van.
– Tényleg azt hiszed, hogy ő telefonált?
Einstein újra csóválni kezdte a farkát.
– Hát... még ha ő is volt, nem okos dolog belekeveredni.
A retriever odarohant hozzá, megragadta a farmerját, és olyan dühösen megrázta, hogy Travis majd kibillent az egyensúlyából.
– Jól van már! Felhívom. Hozd ide azt az átkozott telefonkönyvet.
Einstein elengedte a nadrágját, és kiviharzott a helyiségből. A telefonkönyvvel a szájában tért vissza. Mikor Travis elvette a könyvet, csak akkor jött rá, hogy elvárta a kutyától: megértse, mit kér tőle. Az állat különleges képessége már elfogadott tény volt a számára.
Hirtelen arra is rájött, hogy a kutya nem hozta volna elő a telefonkönyvet, ha nem tudta volna, mire való.
– Istenemre, szőrmók! Találó nevet adtam neked.

6

Bár Nora rendszerint nem vacsorázott hétnél előbb, most éhes volt. A délelőtti séta és a konyak meghozták az étvágyát, amit még az sem tudott elvenni, hogy folyton Streckre gondolt. Nem volt kedve főzni. Maga elé húzott egy tál gyümölcsöt, egy kis sajtot és felmelegített egy cipót a sütőben.
Nora általában a saját szobájában evett az ágyban, egy magazin vagy egy könyv társaságában. Már éppen fogta a tálcát, hogy felvigye, mikor megszólalt a telefon.
Streck.
Biztos, hogy ő az. Ki más lenne?
Megdermedve hallgatta a csengetést. Mikor elhallgatott a telefon, még akkor sem múlt el lábaiból a gyengeség. Neki kellett támaszkodnia a pultnak, s úgy várta, hogy újra felharsanjon a csörgés.

7

Miután Nora Devon nem válaszolt a hívásra, Travis elindult befelé, hogy tovább nézze a híreket, de Einstein még mindig nem nyugodott. Felágaskodott a konyhapultra, és mancsával lekotorta a földre a telefonkönyvet. Aztán a fogai közé kapta és kisietett a konyhából.
Travis kíváncsian, hogy miben mesterkedik, utánament s a kutyát a bejárati ajtónál találta, a telefonkönyvvel a szájában.
– Most meg mi van?
Einstein az egyik mancsát az ajtóra tette.
– Ki akarsz menni?
A kutya nyüszített, de a hangot letompította a szájában lévő könyv.
– Mit fogsz csinálni azzal a telefonkönyvvel odakint? Elásod, mint egy csontot? Mi van?
Bár egyik kérdésre sem kapott választ, Travis kinyitotta az ajtót, és kiengedte a retrievert az arányló, késői délutáni napsütésbe. Einstein egyenesen a járda mellett álló furgonhoz szaladt. Megállt az anyósülés felöli oldalon és türelmetlenül visszanézett. Travis a kocsihoz sétált és lenézett a kutyára.
– Az a gyanúm, el akarsz menni valahová – sóhajtotta –, de gondolom, nem a telefontársaság irodájába.
Einstein kiengedte fogai közül a telefonkönyvet és mellső lábaival felágaskodott a furgon ajtajára. Fejét hátrahajtva nézett vissza Travisre. Felugatott.
– Azt akarod, hogy nézzem meg Nora Devon címét a telefonkönyvben és menjünk oda. Ez a helyzet?
Egy morgás.
– Ne haragudj – mondta Travis. – Tudom, hogy tetszik neked, de nincs kedvem leányvásárt játszani. Emellett, ahogy már mondtam, nem is az esetem, és én sem vagyok az ő esete. Sőt, van egy sanda gyanúm, hogy neki senki sem az esete.
A kutya tovább ugatott.
– Nem.
A kutya újra négylábra ereszkedett, Travisnek rontott és megint megragadta a nadrágszárát.
– Nem! – nyúlt le Travis, és elkapta a kutya nyakörvét. – Nincs értelme szétcincálni a ruhatáramat, mert nem megyek.
Einstein elengedte a nadrágot, kiszabadította magát és a szemet gyönyörködtetően viruló, hosszú nebáncsvirág-ágyáshoz rohant, ahol dühödten ásni kezdett, s tucatjával kaparta maga mögé a gyepre a kiforgatott virágokat.
– Most meg mit csinálsz, az Isten szerelmére?
A kutya buzgón tovább ásott, szemmel láthatóan eltökélten, hogy tönkreteszi az egész ágyast.
– Hé, fejezd ezt be! – indult el Travis a retriever felé.
Einstein átszáguldott az előkert másik végébe, és hozzáfogott, hogy ásson egy lyukat a gyepbe.
Travis utána ment.
Einstein megint eliramodott és máshol látott munkához, aztán a madárfürdőhöz szaladt, és megpróbálta kibányászni, majd visszatért a nebáncsvirágokhoz.
– Elég! – kiáltotta zihálva Travis, miután képtelen volt elkapni a retrievert.
Einstein abbahagyta az ásást és felemelte a fejét. Korallpiros nebáncsvirágok hajtásai csüngtek a szája szélén.
– Elmegyünk – mondta Travis.
Einstein elejtette a virágokat, és óvatosan keresztülbaktatott a széttúrt füvön.
– Nem lesz semmi trükk – ígérte Travis. – Ha ez olyan sokat jelent neked, akkor meglátogatjuk azt a nőt. De arról fogalmam sincs, hogy mit fogok mondani neki.

8

Nora arra gondolt, hogy mikor legközelebb feladja a rendelést a fűszeresnek, rengeteg villanyégőt kell felírnia, mert azt tervezte, hogy a közeli jövőben minden villanyt égve hagy, éjjel-nappal. Ez olyan kiadás volt, amit legalább nem sajnált.
Még mindig a konyak hatását érezve, halkan énekelni kezdett magában, ahogy a szobája felé indult: "Moon River, széles, mint a..."
Belépett az ajtón. Streck az ágyon feküdt.
– Szia, bébi – mondta vigyorogva.
Egy pillanatig Nora azt hitte, csak hallucinál. Felsikoltott, a tálca kihullott a kezéből, s a gyümölcs meg a sajt szétgurult a padlón.
– Nahát, milyen szörnyű mocskot csináltál! – ült fel Streck, és lábát átlendítette az ágy szélén. Még mindig a futónadrágját viselte, a vastag zoknit és az edzőcipőt, semmi mást. – De nem muszáj most feltakarítani. Először más dolgunk van. Már régóta várlak idefent. Várlak, és rád gondolok... Egyre jobban be vagyok gerjedve... – Felállt. – És most ideje, hogy megtanítsam neked azt, amit még nem tudsz.
Nora meg se bírt mozdulni. Levegőt sem kapott.
Streck a parkból egész biztosan egyenesen idejött, s a lány előtt érkezett meg. Erőszakkal behatolt, de semmi erre utaló nyomot nem hagyott. Egész idő alatt itt várakozott az ágyon, míg ő a konyhában a konyakot iszogatta. Az, hogy itt várakozott fent, valahogy hátborzongatóbb volt bárminél; csak várt, és élvezte, hogy hallgathatja, amint a lány tesz-vesz a konyhában, s nem tudja, hogy ő odafent várakozik.
Vajon, ha megkapta, amit akar, megöli őt?
Nora megperdült és kiszaladt a folyosóra.
Ahogy megragadta a lépcsőkorlát legfelső díszgombját és elindult lefelé, hallotta Strecket maga mögött.
Nora sebesen bukdácsolt le a lépcsőn, kettesével-hármasával véve a fokokat, rettegve attól, hogy megbotlik és elesik. Végül leért a földszinti hallba.
Ekkor Streck hátulról megragadta Nora bő ruhájának a vállát, s maga felé penderítette a lányt, hogy a szemébe nézhessen.

9

Mikor Travis odahúzott a Devon-ház előtti járdaszegélyhez, Einstein felállt az első ülésen, mellső lábait az ajtókilincsre tette, és teljes súlyával ránehezedett. Az ajtó kinyílt. Egy újabb ügyes trükk. Mielőtt Travis behúzta volna a kéziféket és leállította volna a motort, a kutya már ki is ugrott a furgonból, és a ház felé ügetett a gyalogjárón.
Másodpercekkel később Travis is elért a verandára vezető lépcsőhöz, éppen idejében ahhoz, hogy lássa, amint a retriever a hátsó lábára áll, és egyik mancsával megnyomja a csengőt. A csengetés hallható volt belülről.
– Mi az ördög ütött beléd? – kapaszkodott fel a lépcsőn Travis.
A kutya újra megnyomta a csengőt.
– Hagyj neki időt, hogy...
Ahogy Einstein harmadszor is megnyomta a gombot, Travis hallotta, amint a házban egy férfi felkiált a dühtől és a fájdalomtól. Egy másodperccel később a nő segítségért kiáltott.
A kutya olyan dühödten ugatott, mint előző nap az erdőn, és kaparni kezdte az ajtót, mintha tényleg azt hinné, hogy a karmai segítségével át tud jutni rajta.
Travis bekukucskált az egyik színezett kis ablakon. Mivel a hall fényárban úszott, láthatta, hogy néhány méterre tőle két ember dulakodik egymással.
Einstein hörögve, őrült módjára ugatott.
Travis megpróbálkozott az ajtóval, de zárva találta. A könyökével betört párat a kis színezett ablakok közül, s benyúlt a zár után tapogatózva. Kiakasztotta a biztonsági láncot is. Éppen akkor lépett be, mikor a futónadrágos fickó félrelökte a nőt, és szembefordult vele.
Einstein esélyt sem adott Travisnek, hogy cselekedjen. Végigszáguldott a hallon, egyenesen a fickó felé.
A fickó úgy reagált, ahogy bárki tette volna, mikor meglát egy felé rohanó, dühös kutyát: futásnak eredt. A nő megpróbálta elgáncsolni, a férfi meg is botlott, de nem esett el. A folyosó végén eltűnt a lengőajtó mögött.
Einstein elviharzott Nora mellett, és tökéletes időzítéssel pont akkor ért a még mindig ki-be csapódó ajtóhoz, mikor az befelé lendült. A kutya eltűnt, ugyanott, ahol a futónadrágos betolakodó. A lengőajtón túli helyiségből – a konyha volt az – ugatás, morgás és kiáltozás hallatszott. Valami hangos csattanással a földre esett, aztán valami más még nagyobb zajt okozott, majd a fickó szitkozódását lehetett hallani, kisvártatva Einstein adott ki egy vészjósló hangot, amitől Travis megborzongott.
Odament Nora Devonhoz. A lány a legalsó lépcsőkorlátnak támaszkodott.
– Jól van? – kérdezte a férfi.
– Ez majdnem, majdnem...
– De végül is nem – mondta Travis.
– Nem.
Travis megérintette a vért a lány állán:
– Maga megsérült.
– Ez az ő vére – nézett a lány Travis ujjbegyére. – Megharaptam. – A lengőajtó felé tekintett. – Ne engedje neki, hogy bántsa a kutyát!
– Nem valószínű, hogy fogja – nyugtatta meg Travis. A zaj már elült a konyhában, mikor Travis belökte a lengőajtót. A futónadrágos a sarokban ült, lábait felhúzva, kezeit védekezően maga elé tartva. Einstein őrizte a fickót, elég messziről ahhoz, hogy az ne tudjon belerúgni, de készen arra, hogy bármikor a férfinak ugorjon.
– Szép munka – dicsérte meg Travis a kutyát. – Komolyan.
Einstein egy vinnyogást hallatott, ami a dicséret elfogadását jelentette. De mikor a fickó megmozdult, a boldog vinnyogás azonnal morgássá változott. Einstein a férfi felé kapott, aki visszakushadt a sarokba.
– Magának befellegzett – mondta Travis a futónadrágosnak.
– Megharapott! Mind a kettő megharapott! – Sértődött düh. Csodálkozás. Hitetlenkedés. – Megharapott.
Mint a legtöbb szájhős, ez a fickó is megdöbbent a felfedezéstől, hogy ő is sebezhető és legyőzhető. Eddigi tapasztalatai azt mutatták, hogy az emberek mindig meghátrálnak előtte, ha elég erőszakos. Azt hitte, sose veszíthet. De az arca most fal fehérré vált, s úgy tűnt, sokkos állapotba került.
Travis a telefonhoz ment, hogy felhívja a rendőrséget.

Ö T Ö D I K  F E J E Z E T

1

Május 8-án, csütörtökön, késő délelőtt, mikor Vincent Nasco visszatért az Acapulcóban eltöltött egynapos vakációról, a Los Angeles-i Nemzetközi Repülőtéren vett egy Times magazint, mielőtt beszállt volna az utasszállító mikrobuszba, mely visszavitte őt Orange megyébe. Az úton kinyitotta az újságot, s a Huntington Beach-en lévő városi házáig olvasta. A harmadik oldalon talált egy híradást, mely arról számolt be, hogy tűz pusztított Irvine-ben, a Banodyne Laboratóriumban.
A tűz előző nap reggel, röviddel hat óra után ütött ki, körülbelül akkor, amikor Vincent útban volt a reptér felé, hogy elkapja az Acapulcóba induló járatot. A két Banodyne-épület közül az egyik porig égett, mielőtt a tűzoltók úrrá lettek a lángokon.
Azok, akik felbérelték Vincentet, hogy ölje meg Davis Weatherbyt, Lawton Hainest és Elisabeth Yarbecket, ezek szerint alkalmaztak egy gyújtogatót is. Úgy tűnt, megpróbálják megsemmisíteni a Francis Projecttel kapcsolatos minden jegyzetet, adatot és kutatási jegyzőkönyvet – akár a két Banodyne-épületben voltak találhatók ezek, akár a kutatásban részt vevő tudósok agyában.
Az újság semmit sem szólt a Banodyne védelmi szerződéseiről, amelyek nyilván nem tartoztak a nagyközönségre. Azt írták a társaságról, hogy "vezető szerepet játszik a génmanipulációval foglalkozók között, s külön súlyt helyeznek a forradalmian új szerek fejlesztésére." Egy éjjeliőr életét vesztette a lángokban. A Times nem nyújtott magyarázatot arra nézve, hogy miért nem tudott elmenekülni. Vincent úgy gondolta, hogy szerencsétlent valószínűleg a behatolók gyilkolták meg, amit a tűz szerencsésen elleplezett.
A mikrobusz egészen házának ajtajáig szállította Vincentet. A házban minden szoba hűvös volt és árnyékos. A lépések zaja a csupasz padlón tisztán visszhangzott végig a szinte teljesen üres helyiségeken.
Vincent két éve lakott itt, de még alig volt a lakásban bútor. Aki itt lakott, az úgy gondolta, hogy ez a ház csak egy állomás, egy ideiglenes lakhely, ahonnan egy nap majd elköltözhet Rinconba, egy tengerparti házba, ahol legendásak a hullámok és hullámlovasok, és ahol a hatalmas óceán tölti ki a napokat.
Vincent szerette is az üres, nagy, fehér felületeket. Azt tervezte, hogy végül megveszi álmai házát, a padlót és a falakat fényes, fehér burkolólappal fedi be minden helyiségben. Nem lesznek fával, kővel, téglával vagy szövetanyaggal bontott felületek, melyek azt a vizuális "melegséget" biztosítják, amit mások nagyra szoktak értékelni. A bútorzatot az ő saját, pontos leírása alapján fogják elkészíteni, néhány réteg fényes, fehér zománccal bevont műanyagból. Az egyetlen, ami eltérhet majd ezektől a fényes, fehér felületektől, az az üveg lesz, továbbá az alaposan kifényesített acél. Akkor, ott, a saját házában végre meglesz a békéje, és életében először otthon érezheti magát.
Miután kipakolt a bőröndjéből, lement a konyhába, hogy ebédet készítsen magának. Ez tonhalból, három keménytojásból, féltucat rozsos kétszersültből, két almából, egy narancsból és egy üveg ásványvízből állt.
Volt a konyhában egy kisasztal, meg szék is, de Vincent az emeleten evett, spártaian berendezett hálószobájában. Leült egy székbe, a nyugat felé néző ablak előtt. Az óceán csupán egy háztömbnyire volt, a parti országút túloldalán, s az emeletről láthatta a széles szabadstrandon túl hullámzó tengert.
Felhős volt az ég, s ettől a vízen napos és árnyékos foltok váltakoztak. A tenger néhol olvadt krómhoz hasonlított, máshol pedig háborgó, sötét vértömeghez.
Mikor végzett az étkezéssel, ült még egy darabig, magában dudorászva, eggyé válva a tengerrel. Úgy érezte, ott van, messze a hullámok alatt, a csend tiszta, hűvös, végtelen világában.
A délután folyamán elautózott Irvine-be, és megkereste a Banodyne-komplexumot, melynek háta mögött ott emelkedett a Santa Ana hegység. A társaságnak mindössze két épülete volt egy sokholdas területen, s ez meglepő egy olyan helyen, ahol az ingatlanok ára az égben jár: egy L-alakú, egyemeletes épület, és egy nagyobb, V-alakú laboratórium, mely földszintes volt, s csak pár szűk ablakot lehetett látni rajta, ami erődszerűvé tette. Az épületek mellett az alkalmazottak parkolója és egy nagy kiterjedésű, gondosan rendben tartott füves terület húzódott, pálmákkal és korallfákkal. Az épületek valójában nagyobbak voltak, mint amekkorának első látásra tűntek a körülöttük elnyúló, hatalmas sík térségben.
A tűz a V-alakú épületben keletkezett, amely otthont adott a laboratóriumoknak. A pusztulás egyedüli jele csupán néhány kitört ablak, s a nyílások körül keletkezett koromfolt volt.
A területet nem vette körül fal vagy kerítés, úgyhogy Vincent, ha akarta volna, odasétálhatott volna az utcáról.
Vincent persze gyanította, hogy a füves térséget monitorok pásztázzák, s hogy éjszakánként kifinomult riasztórendszer figyelmezteti az őröket az esetleges behatoló jelenlétére, mihelyst az néhány lépésnél többet megtesz a füvön. A merénylő egészen biztosan nemcsak a tűzgyújtásban volt járatos; széles ismeretekkel kellett rendelkeznie a biztonsági rendszerek terén is.
Vincent elhajtott a hely előtt, majd kissé távolabb megfordult. A felhők árnyékai kísérteties lassúsággal haladtak át a füvön, és kúsztak fel az épületek falára. Volt valami a Banodyne-komplexumban, ami baljóslatú, enyhén fenyegető külsőt kölcsönzött neki. Vincent nem hitte, hogy ezt az érzést okozza, hogy ő tudja, miféle kutatások folytak e falak között.
Hazahajtott Huntington Beach-re.
Abban a reményben autózott oda a Banodyne Laboratóriumhoz, hogy ha látja a helyszínt, az majd segít neki, miként folytassa. Most csalódottságot érzett. Még mindig nem tudta, mi legyen a következő lépés. Nem jött még rá, kinek adhatná el az információkat olyan árért, amely megéri a kockázatot. Az amerikai kormánynak nem: az információ elsősorban az övék volt. S a szovjeteknek sem, a természetes ellenségeknek, mert őt a szovjetek bérelték fel, hogy elhallgattassa Weatherbyt, Yarbecket, Hudstont és Hainest.
Természetesen nem tudta bizonyítani, hogy a szovjeteknek dolgozott. Alkalmazói nagyon ügyesen cselekedtek, amikor egy olyan szabadúszót béreltek fel, mint ő. Mégis utaltak jelek arra, hogy szovjetekről van szó. Időnként másokkal is tárgyalt, a szokásos három Los Angeles-i kapcsolatán kívül, s ezek az ismeretlenek – neki úgy tűnt – oroszos akcentussal beszéltek. Továbbá: célpontjaik, legalábbis egy bizonyos fokig, rendszerint politikai színezetűek voltak – vagy, mint a Banodyne-gyilkosságok esetében, katonaiak. Ezenfelül az információk, amiket tőlük kapott, rendre alaposabbnak, pontosabbnak és részletesebbnek bizonyultak, mint azok az adatok, amiket mondjuk egy szimpla alvilági szerződés során bocsátottak a rendelkezésére.
Szóval, ki fizetne egy ilyen érzékeny védelmi információkért az Egyesült Államokon és a Szovjetunión kívül? Egy diktátor a harmadik világból, aki módot látna, hogy túljárjon a nukleáris fegyverekkel rendelkező, legerősebb országok eszén? Adja a Francis Projectet valamelyik nagyravágyó diktátor kezébe? Emelje az országát világhatalommá, s ezért talán jól megfizetik? De ki vállalja a kockázatot, hogy egy effélével üzleteljen?
Emellett rendelkezett azzal az információval, hogy a Banodyne-kutatásoknak létezik már forradalmi eredménye, de nem volt a kezében az a részletes akta, mely azt taglalta, hogyan hozták létre a Francis Project csodáit. Szóval kevesebb dolog volt a birtokában annál, ami már valójában piacképes lehetne.
Tegnap óta azonban egy gondolat vert gyökeret agya hátsó zugában. Most, ahogy egy lehetséges vásárlón törte a fejét, aki fizetne az információkért, a gondolat virágot hozott.
A kutya.
Otthon újra leült a hálószobában, és a tengert bámulta. Egészen addig ült ott, míg le nem szállt az éj. S miután már nem látta a vizet, a kutyára gondolt.
Hudston és Haines oly sok mindent elmondtak neki a retrieverről, hogy kezdett rájönni, a Francis Projectről szerzett ismeretek – bár hasznosak és értékesek – fele annyira sem azok, mint maga a kutya. A retrieverben rejlő értékeket számtalan módon ki lehetett aknázni; a kutya egy farkcsóváló, négy lábon járó pénzcsináló gép volt. Elsőként arra gondolt, valószínűleg visszaadná a kormánynak vagy az oroszoknak, egy hajórakomány készpénzért. Ha megtalálná a kutyát, az lehetővé tenné neki a teljes anyagi függetlenséget.
De hogyan találhatná meg?
Biztosan egész Dél-Kaliforniában elkezdődött a kutatás, mely amilyen csendben folyik, olyan kiterjedt. A Nemzetvédelmi Minisztérium rengeteg embert vethetett be a hajtóvadászatba, s ha Vincent keresztezi az útjukat, tudni akarják majd, ki ő. Ezenkívül, ha elkezdi a saját keresési akcióját, s nekivág a Santa Ana-i domboknak, amerre valószínűleg a laborból megszököttek eltűntek, lehet, hogy majd a rosszabbikkal akad össze. Lehet, hogy nem találja meg a retrievert, és a Kívülállóba botlik bele, s ez veszélyes lehet. Veszélyes? Halálos!

2

Csütörtökön, egy nappal rá, hogy Einstein sarokba szorította Arthur Strecket Nora Devon konyhájában, vádat emeltek Streck ellen erőszakos behatolás, testi sértés és erőszakos nemi közösülés kísérlete miatt. Mivel előzőleg elítélték már nemi erőszakért, és három éves büntetéséből leült kettőt, az óvadék összege igen magas volt; annyit Streck nem tudott kifizetni. S mivel nem tudott olyasvalakit találni, aki kezeskedett volna érte, nagyon úgy nézett ki, hogy a tárgyalásig a börtönben kell maradnia, ami nagy megkönnyebbülés volt Nora számára.
Pénteken Nora együtt ebédelt Travis Cornell-lel.
Mintha nem is a saját hangját hallotta volna, amikor elfogadta a férfi meghívását. Igaz, Travis őszintén megdöbbentnek látszott, mikor megtudta, milyen megaláztatásokat kellett elszenvednie Strecktől, s az is igaz, hogy bizonyos mértékig a méltóságát és talán az életét is annak köszönhette, hogy Travis a megfelelő pillanatban érkezett. Mégis: azokat az éveket, melyeket Violet üldözési mániájának árnyékában töltött, nem lehetett néhány nap alatt kitörölni, s az oktalan gyanú üledéke makacsul ott maradt Nora lelkében. Mégis igen mondott a férfi meghívására, először maga sem értette, miért. Ám nem kellett sokat gondolkodnia rajta, hogy rájöjjön: a kutya volt az ok. A kutya közelében akart lenni, mert még soha életében nem ajándékozták meg olyan szeretettel, amellyel Einstein elhalmozta őt. Azonkívül a szíve mélyén Nora tudta, hogy Travis abszolút megbízható, hiszen Einstein is bízott benne, s úgy tűnt, hogy ezt a kutyát aligha lehet átejteni.
Egy bisztróban ebédeltek, amelynek volt néhány vászonterítővel borított asztala, kint, a téglázott teraszon, fehér-kék csíkos napernyők alatt. Megengedték nekik, hogy Einsteint is bevigyék magukkal. Einstein jól viselkedett, szinte egész idő alatt csendben feküdt mellettük. Olykor felemelte a fejét és kifejező szemeivel rájuk nézett, s ők leejtettek neki egy-egy kis ételdarabkát, bár a kutya nem könyörgött ezért.
Még Norának is feltűnt, hogy a kutya szokatlanul éber és kíváncsi. Mindig úgy választotta a helyzetét, hogy lássa azokat a vendégeket, akik felkeltették az érdeklődését.
Egyébként a lányt minden érdekelte. Életében most étkezett először étteremben, s bár számtalan regényben olvasott arról, hogy emberek étteremben ebédelnek és vacsoráznak, mégis minden részleten elámult. Például a tejfehér vázában álló egy szál rózsán. A gyufásdobozokon, melyekre rá volt préselve az alapító neve. Ahogy a vaj kerek gömböcskékké volt formázva. A citromszeleten, a pohár jéghideg vízben. A hűtött salátavillán, melynek sajátos fogása volt.
– Nézze ezt! – mondta Travisnek, miután felszolgálták nekik a főételt, s a pincér távozott.
– Valami baj van? – ráncolta a homlokát Travis, és a lány tányérjára nézett.
– Nem, nincs. Úgy értem... ezek a zöldségek.
– Bébirépa, bébitök.
– Honnan szerzik őket, hogy ilyen aprók? Én nézze! Milyen szépen kicsipkézték ezt a paradicsomot! Minden olyan ízléses. Honnan van ennyi idejük, hogy ilyen széppé tegyenek mindent?
A lány tudta ugyan, hogy a dolgok, amik meglepték őt, a férfi számára természetesek, s tudta, hogy ámulatában a tapasztalat hiánya nyilvánul meg, s ettől viselkedik úgy, mint egy gyerek. Gyakran elpirult, néha zavarában dadogni kezdett, de nem tudta visszatartani magát attól, hogy ne kommentálja ezeket az apró csodákat. Travis szinte egyfolytában mosolygott, de ez nem leereszkedő mosoly volt, Istennek hála; őszintén el volt ragadtatva attól, hogy Nora elámul minden új felfedezésen vagy kis luxuscikken.
Mikor végeztek a kávéval és a desszerttel – kivitorta Norának, eperkrém Travisnek, továbbá egy csokispiskóta Einsteinnek, amit senkivel nem kellett megosztania – Nora belebocsátkozott élete leghosszabb beszélgetésébe. Két és fél órán át beszélgettek, egyetlen kínos szünet nélkül, főleg könyvekről, mivel igen hamar kiderült, a könyvek iránti szeretet közös bennük. A könyvek és a magány... Nora többet nevetett ezen a délutánon, mint máskor egy egész évben. De az élmény olyan heves volt, hogy néha szédülést érzett, s mikor elhagyták az éttermet, nem is emlékezett pontosan, hogy valójában miről is beszélgettek; az egész egy nagy, színes ködnek tűnt. Valami olyasmit érzett, amit egy primitív törzsből való bennszülött érezhet, mikor leteszik New York City kellős közepén.
Az úton, vissza a Devon-házhoz, ahol Travis a furgonját hagyta, végig Nora vezette a kutyát, pórázon. Einstein egyszer sem kezdte el húzni, nem gabalyította a pórázt a lány lábai köré, hanem engedelmesen mellette ügetett, kedves tekintettel néha felpillantva, ami mosolyt csalt elő Norából.
– Einstein jó kutya – jegyezte meg a lány.
– Igen, nagyon jó – értett vele egyet Travis.
– Olyan jól viselkedik.
– Rendszerint ilyen.
– És olyan szép.
– Ne dicsérje túl sokat.
– Attól fél, hogy beképzelt lesz?
– Már így is hiú – mondta Travis. – Ha ezt még fokoznánk, nem lehetne együtt élni vele.
A kutya Travisre nézett, és tüsszentett egy hangosat, mintha kicsúfolná gazdája megjegyzését.
Nora felnevetett:
– Néha úgy tűnik, mintha értene minden szót, amit mond neki.
– Néha valóban olyan – bólintott Travis.
Mikor odaértek a házhoz, Nora azt gondolta, be kellene hívnia a férfit. De nem volt biztos benne, nem lenne-e túl vakmerő lépés ez. Félt, hogy Travis félreértené. Tudta magáról, hogy egy idegbeteg vénkisasszony, és tudta, hogy bízhatna benne, de Violet néni hirtelen felködlött az emlékezetében, a férfiakra vonatkozó ijesztő figyelmeztetéseivel, s Nora nem volt képes rávenni magát arra, amiről pedig tudta, hogy helyes. Az egész nap tökéletesen sikerült, és félt ezt tovább fokozni, mert attól tartott, történhet valami, ami beszennyezi az egésznek az emlékét, s akkor semmi jó nem maradna neki. Így hát megköszönte az ebédet, és még csak kezet sem mert fogni a férfival.
Azonban leguggolt és átölelte a kutyát. Einstein odadörgölte hozzá az orrát és megnyalta a lány nyakát, amitől Nora felkuncogott. Szíve szerint órákig simogatta volna a kutyát.
A nyitott ajtóban állva nézte, ahogy a férfi és a kutya beszállnak a furgonba, és elhajtanak.
Travis integetett neki.
Nora visszaintett.
Aztán a furgon befordult a sarkon. Nora már megbánta a gyávaságát, és azt kívánta, bár behívta volna Travist egy percre. Majdnem utánuk rohant, majdnem utánuk kiáltott. De aztán a furgon eltűnt, s Nora újra egyedül maradt. Kelletlenül bement a házba. S mikor becsukta az ajtót, a világ ismét odakint rekedt.

3

A Bell Jet Ranger helikopter elsuhant a fákkal benőtt vízmosások és kopár hegygerincek felett. Árnyékát maga előtt tolta, mert a nap egyre nyugatabbra került, ahogy múlt a péntek délután. A Holy Jim Canyonhoz közeledve Lemuel Johnson kitekintett az utasfülke ablakán és látta a megyei seriffiroda négy járőrautóját odalent, felsorakozva a keskeny földút mentén. Néhány további jármű, köztük a halottkém kombija és egy Jeep Cherokee, ami valószínűleg az áldozaté volt, a kőház mellett parkolt. A pilótának éppen hogy volt annyi helye, hogy letegye a helikoptert a tisztásra. Még mielőtt leállt volna a motor, Lem kiszállt a fülkéből, és a ház felé sietett. Szorosan mögötte lépkedett jobbkeze, Cliff Soames is.
Lem közeledtére Walt Gaines, a megyei seriff lépett ki a házból. Gaines magas termetű férfi volt, vagy százkilencven centi. Nyomott legalább száz kilót. Roppant vállakkal és hordónyi mellkassal rendelkezett. Kukoricasárga haja és kék szeme mozibálvány külsőt kölcsönzött volna neki, ha nem olyan széles az arca s nem olyan nyersek a vonásai. Ötvenöt éves volt, de negyvennek látszott. Haját csupán egy picit hordta hosszabban, mint az alatt a húsz év alatt, amit a haditengerészetnél töltött.
Lem Johnson fekete bőrű volt, tizenöt centivel alacsonyabb, harminc kilóval könnyebb és tíz évvel fiatalabb, mint Walt. S bár egy felső-középosztálybeli családból származott, míg Walt családja szegény família volt a Kentuckyból, a két férfit mély barátság fűzte össze. Vagy még ennél is több. Pajtások voltak. Együtt bridzseztek, együtt jártak mélytengeri halászatra, és természetesen élvezetet találtak abban, ha kerti székeken ültek valamelyikük verandáján, Corona sört ittak és megoldották a világ összes problémáját. Még a feleségeik is a legjobb barátnőkké váltak, amit Walt úgy jellemezett, hogy "valóságos csoda, mert az én feleségemnek nem tetszett egy nő sem, akit harminc év alatt bemutattam neki".
Lem számára a Walt Gainesszel kötött barátság szintén csodának számított, mert nem olyan ember volt, aki könnyen barátkozott. Munkamániás volt, és egyszerűen nem rendelkezett annyi szabadidővel, hogy kialakítson egy tartós kapcsolatot. Walttal más volt a helyzet; már első találkozásuk alkalmával megkedvelték egymást. Felismerték, hogy sok mindenben azonos állásponton vannak. És már barátságuk kezdetén úgy érezték, mintha kölyökkoruktól fogva közeli barátok lennének. Lem majdnem olyan sokra tartotta a barátságukat, mint amilyen nagyra értékelte házasságát Karennel. A munkájával járó stressz nyomását is nehezebben viselte volna el, ha olykor-olykor Walttal élcelődve nem tudta volna kiengedni a gőzt.
A helikopter propellerjei lassan elcsendesedtek. Walt Gaines így szólt:
– Nem tudok rájönni, hogy miért érdekli a szövetségieket egy ősz kanyonlakó meggyilkolása.
– Akkor jó – mondta Lem. – Nem is a te feladatod erre rájönni és szerintem nem is igazán akarod tudni.
– Azt meg pláne nem vártam, hogy magad jössz ide. Azt gondoltam, az egyik inasodat küldöd.
– Az NSA (National Security Agency – Nemzetbiztonsági Hivatal – a ford.) ügynökök nem szeretik, ha inasoknak nevezik őket – jegyezte meg Lem.
– De így bánsz a társaiddal, nem? – mondta Walt, Cliff Soames-ra nézve. – Mint az inasokkal.
– Ez egy zsarnok – erősítette meg Cliff. Harmincegy éves volt, vörös hajú és szeplős. Inkább egy buzgó, fiatal prédikátorhoz hasonlított, mint az NSA ügynökéhez.
– Hát bizony, Cliff – mondta Walt Gaines – meg kell értenie, honnan jött Lem. Apja egy leigázott fekete üzletember volt, aki sose csinált többet évi kétszázezernél. Elnyomottak, tudja. Szóval, Lem a fejébe vette, hogy amikor csak tudja, megugráltatja magukat, fehér fiúkat, hogy visszafizesse a brutális elnyomás éveit.
– Arra kényszerít, hogy úgy szólítsam, "Massah" – panaszkodott Cliff.
– Effelől nem is kételkedtem – bólintott Walt.
– Ti ketten olyan szórakoztatóak vagytok, mint egy ágyéksérülés – sóhajtott Lem. – Hol van a test?
– Erre, Massah – mutatta Walt az utat.
Lem egyszerre megértette, miért volt Walt ilyen vicces kedvében. Az erőltetett humor reakció volt a borzalmakra, amik a házban vártak rá. Ez olyan volt, mint mikor az ember hangosan nevet az éjszakai temetőben, hogy elűzze a félelmét.
A két karosszék felborulva, a kárpit széthasogatva. A díványról való párnák is feltépve, a belevaló habszivacs szanaszét a földön. A sarokban álló könyvszekrényről lerángatták a könyveket, szétszaggatták azokat, és köröskörül szertehajigálták. Az összetört nagyablak üvegcserepei gyöngyszemekként csillogtak a pusztítás közepén, és alvadt vér sötétlett mindenfelé a világos fenyőpadlón.
Ahogy egy pár szarka kutat színes fonalak után, hogy feldíszítsék a fészküket, úgy vizsgálta át aprólékosan két fekete ruhás laboros a rombolást. Olykor egyikük egy csipesszel felszedett valamit a földről, és egy műanyag borítékba helyezte.
A testet nyilván már megvizsgálták és lefényképezték, mert az ajtó mellett feküdt egy átlátszatlan halottaszsákban.
– Hogy hívták? – pillantott Lem a félig látható testre, melynek alig volt emberi alakja a tejszínű műanyag alatt.
– Wes Dalberg – felelte Walt. – Tíz éve élt itt.
– Ki találta meg?
– Egy szomszéd.
– Mikor ölték meg?
– A legpontosabb, amit mondhatunk az, hogy körülbelül három nappal ezelőtt. Talán kedden éjjel. Meg kell várnunk a laborosok eredményeit. Elég meleg volt mostanában, a test gyorsan bomlásnak indult.
Kedd éjjel... Kedden, a hajnali órákban történt a kitörés a Banodyne laboratóriumból. Kedd éjjelre a Kívülálló elérhetett ilyen messzire. – Lem erre gondolt – és összerázkódott.
– Fázol? – érdeklődött gúnyosan Walt.
Lem nem felelt. Barátok voltak, igen, és mindketten a törvény szolgálatában álltak, egyikük helyi, másikuk szövetségi szinten, de ebben az esetben különböző érdekeket szolgáltak. Waltnak az volt a feladata, hogy kiderítse az igazságot, és a közvélemény tudomására hozza. Lemet azonban azzal bízták meg, hogy körültekintően kezelje az ügyet, és ügyeljen a hírzárlatra.
– Elég bűz van itt, annyi szent – jegyezte meg Cliff Soames.
– Akkor kellett volna itt lennie, mielőtt kivittük innen a hullát – mondta Walt. – Szépen megérett.
– Nemcsak a... rothadás – mondta Cliff.
– Nem – mutatott körbe néhány foltra Walt, ami nem vértől származott. – Vizelet és széklet is.
– Az áldozaté?
– Nem hinném. Úgy gondoljuk, az ürülék ahhoz tartozik, akármi is volt az, ami berontott az ablakon.
– Úgy érted, az emberé, aki megölte Dalberget – nézett fel a hullazsákról Lem.
– Nem ember volt – mondta Walt. – S feltételezem, te tudod ezt.
– Nem ember? – kérdezte Lem.
– Legalábbis nem olyan ember, mint te vagy én.
– Akkor szerinted mi volt?
– Akármi legyek, ha tudom – vakarta meg tüskés tarkóját Walt. – De a hullából ítélve a gyilkosnak éles foga volt, talán karmai is és elég csúnya természete. Ez hasonlít arra, amit te keresel?
Lem nem kapta be a horgot.
Egy pillanatig egyikük sem szólalt meg.
Friss, fenyőillatú szellő fújt be a kitört ablakon, kissé szétoszlatva a bűzt.
– Nézzük csak! – morogta az egyik laboros, és felszedett valamit a földről a csipeszével.
Lem fáradtan felsóhajtott. A szituáció nem volt valami kellemes. Ezek nem fognak elegendő dolgot találni, ami elárulja nekik, mi ölte meg Dalberget, viszont ahhoz elég bizonyítékot össze tudnak gyűjteni, hogy fene kíváncsivá váljanak. Lemnek le kell állítania a nyomozást. Remélte, hogy ezt véghez tudja vinni anélkül, hogy feldühítené Waltot. Barátságuk igazi próbája lesz ez.
Hirtelen a hullazsákra nézve, Lem rájött, hogy valami nem stimmel a test alakjával:
– A fej hiányzik – mondta
– Ti szövetségiek, aztán dörzsölt fickók vagytok – mondta Walt. – Lefejezték? – kérdezte aggódva Cliff Soames.
– Erre – mondta Walt, és átvezette őket a másik helyiségbe.
Ez volt a – bizony, elég primitív – konyha, kéziszivattyús mosogatóval és fatüzelésű tűzhellyel.
A fej kivételével a konyhában nem látszottak az erőszak nyomai. De persze a fej is épp elég volt. Az asztal közepén díszelgett. Egy tányéron.
– Jézusom... – suttogta Cliff.
Mikor beléptek a helyiségbe, éppen egy rendőrségi fényképész csinált felvételeket a fejről, különböző nézőpontokból. Még nem fejezte be a munkát, de hátrébb lépett, hogy helyet adjon nekik.
A halott szeme hiányzott. Kiszakították. Az üres szemgödrök sötéten meredtek rájuk.
Cliff Soames szeplői mintha lángra lobbantak volna elsápadó arcán.
Lem is émelyegni kezdett. Nem pusztán attól, ami Wes Dalberggel történt, hanem azon halálesetek miatt is, amik még ezután bekövetkezhetnek. Büszke volt vezetői módszereire és nyomozóképességeire is, és tudta, hogy bárki másnál jobban meg tudja oldani ezt az ügyet. De kérlelhetetlenül pragmatista is volt egyben, aki képtelen lebecsülni az ellenséget, vagy úgy tenni, mintha villámgyorsan véget lehetne vetni ennek a rémálomnak. Időre, türelemre és szerencsére volt szüksége, hogy a gyilkos nyomára akadjon, mielőtt még több hulla összegyűlik.
A halott ember fejét nem egyszerűen levágták. Nem ilyen egyszerű volt a művelet. Úgy tűnt, mintha letépték, lerágták, leszakították volna a törzsről.
Lem tenyere izzadni kezdett. Aztán hátán is elindult egy csepp a gerincoszlopa mentén. Jobban félt, mint életében bármikor, de semmi pénzért nem adta volna másnak a munkát. Életbevágóan fontos ügy volt ez nemzetbiztonsági szempontból is, ezenfelül azt sem lehetett tudni, hány embert érhet még a most látotthoz hasonló halál. Mindenki azt mondta rá, ő a legjobb, és ő tudta, hogy igazuk van; jogos büszkeség volt benne, nem álszerénység. Ezt az ügyet ő kapta, és a végsőkig ki akart tartani.
Családja talán túlságosan is nagyfokú kötelesség- és felelősségérzetre nevelte. Apja mindig azt mondogatta: "Egy feketének kétszer olyan jól kell dolgoznia, mint a fehéreknek, hogy egyáltalán valami hitele legyen, és szóba álljanak vele. Ebben semmi keserűség nincs, és ez nem olyasmi, amiért érdemes tiltakozni. Ez egyszerű tény. Ez ellen tiltakozni olyan, mintha azért tüntetnénk, mert telente hidegre fordul az idő. Tiltakozás helyett szembe kell nézni a tényekkel, kétszer olyan keményen kell dolgozni, s akkor eljutsz oda, ahová akarsz. S ennek sikerülnie kell, mert te viszed a zászlót a testvéreid előtt." Neveltetése eredményeként Lem habozás nélkül, teljes erőbedobással vetette bele magát minden feladatba. Félt a kudarctól, rettegett attól, hogy nem tud sikeresen befejezni egy ügyet.
– Beszélhetnék veled odakint? – kérdezte Walt, és a ház nyitott hátsó ajtaja felé mutatott.
Lem bólintott, és Cliffhez fordult:
– Maradj itt. Ne engedj el senkit – patológusokat, zsarukat – senkit, amíg én nem beszéltem velük!
– Igen, uram – felelte Cliff. A bejárati ajtó felé indult, hogy közölje az emberekkel, ideiglenes karanténban vannak – s ez egyúttal jó alkalom volt arra, hogy megszabaduljon a szemnélküli fej látványától is.
Lem követte Walt Gainest a ház mögötti tisztásra. Meglátta a földön a fémvödröt, meg a szétszóródott tűzifát, s megállt, hogy tanulmányozza ezeket.
– Azt gondoljuk, itt kezdődött – mondta Walt. – Talán Dalberg kijött fáért. Talán valami előbukkant a fák közül, s Dalberg eldobta a vödröt és berohant a házba.
A késő délutáni napsütésben álltak, az erdő szélén, a rengeteg bíborszínű árnyait és titokzatos, zöld mélységét szemlélve.
Lem kényelmetlenül érezte magát. Az motoszkált benne, hogy nem figyeli-e őket a Weatherby laboratóriumából kiszabadult szökevény a közelből.
– Szóval, mi a nagy helyzet? – kérdezte Walt.
– Nem beszélhetek. – Nemzetbiztonsági ügy?
– Úgy van.
A fenyők és szikomorfák lombjai susogni kezdtek a szellő hatására, s Lem mintha valamit mozogni látott volna a bokrok között.
Persze csak képzelődött. Azonban Lem kifejezetten örült, hogy mind neki, mind Waltnak ott lapulnak a pisztolyaik a könnyen elérhető válltokokban.
– Ha ragaszkodsz hozzá, lakatot tarthatsz a szádon – mondta Walt – de nem tarthatsz engem a teljes sötétségben. Néhány dologra magam is rájöhetek. Nem vagyok teljesen hülye.
– Soha nem is gondoltam, hogy az vagy.
– Kedd reggel, Orange és San Bernardino megyékben minden rendőrőrs sürgős utasítást kap az NSA-től, hogy készüljön fel egy embervadászatban való közreműködésre, részletek később. Erre mindannyian izgatottak leszünk. Jól tudjuk, miért vagytok ti felelősek – őrizni a védelmi kutatásokat, s távol tartani az oroszokat a titkainktól. S mivel Dél-Kalifornia ad otthont az országban működő ilyenfajta vállalkozások felének, elég sok minden van itt, amit el lehetne lopni.
Lem a fákat figyelte, nem szólalt meg.
– Szóval, azt várjuk, hogy valami orosz ügynököt fogunk keresni, akinek valami forró van a zsebében – folytatta Walt. – Nagyon boldogok vagyunk, hogy seggbe rúghatunk valakit Samu bácsiért. De ma délben, ahelyett, hogy megkapnánk az ígért részleteket, törlik a parancsot. Nem lesz embervadászat. A hivatalod azt mondja, mindent ellenőrzése alatt tart. Az eredeti riadót tévedésből adták ki, mondjátok ti.
– Így is van. – A hivatal rájött, hogy a helyi rendőrséget nem lehet száz százalékosan ellenőrizni, s ezért nem is lehet teljesen megbízni benne. Ez a feladat inkább a hadsereg hatáskörébe tartozik. – Tévedésből adtuk ki.
– Persze. Ugyanaznap, késő délután megtudjuk, hogy tengerészgyalogsági helikopterek fésülik át a terepet El Torótól a Santa Ana hegység elődombjaiig, és szerda reggel száz, fejlett nyomkövető felszereléssel ellátott tengerészgyalogost hoznak ide Camp Pendletonból, hogy a földön folytassák a kutatást.
– Erről én is hallottam, de ennek semmi köze nincs az én ügynökségemhez – mondta Lem.
Walt gondosan elkerülte, hogy Lemre nézzen. Az erdőt bámulta. Pontosan tudta, hogy Lem hazudik neki, hogy Lemnek hazudnia kell, és érezte, nem lenne szép tőle, ha arra kényszerítené Lemet, úgy hazudjon, hogy közben egymás szemébe néznek.
Ám Walt a megyei seriff jelvényét viselte a mellén, és a kötelességei közé tartozott tovább próbálkozni, mégha tudta is, Lem nem fog elárulni semmit.
– A tengerészek azt mondják, ez csak valami hadgyakorlat féle – mondta.
– Én is ezt hallottam.
– A hadgyakorlatokat mindig tíz nappal előtte a tudomásunkra szokták hozni.
Lem nem felelt. Mintha megint látott volna valamit a rengetegben, megvillan egy árnyék, s továbbsuhant valami a fenyők közti félhomályban.
– Szóval, a tengerészgyalogosok a szerdát és a csütörtök nagy részét odakint töltik a hegyekben. De mikor a riporterek a "hadgyakorlatról" hallanak, és idejönnek körbeszaglászni, a bőrnyakúakat hirtelen visszahívják, s azok összepakolnak és hazamennek. Majdnem olyan volt... mintha az, amit kerestek, olyan félelmetes és aggasztó lett volna, s olyan átkozottul titkos, hogy inkább nem találták meg, ha a megtalálása azt jelentheti, hogy a sajtó is tudomást szerez róla.
Lem hunyorogva próbált átlátni a sűrű erdő mély árnyékain, próbálta megint felfedezni azt az apró mozgást, ami egy pillanattal előbb felkeltette a figyelmét.
– Aztán tegnap délután az NSA ideszól, hogy továbbra is informáljuk őket "szokatlan támadásokról, vagy rendkívül kegyetlen gyilkosságokról" – folytatta Walt. – Felvilágosítást kérünk, de nem kapunk.
Ott. Az örökzöld ágak sűrű félhomályában. Mintegy harminc méternyire, az erdő belseje felé. Valami gyorsan, de óvatosan mozgott, a fák oltalmazó árnyékában. Lem a zakója alá dugta a jobb kezét, s megmarkolta a válltokban pihenő pisztoly agyát.
– De aztán éppen egy napra rá – mondta Walt – megtaláljuk ezt a szegény, szerencsétlen Dalberget darabokra tépve. Az ügy szokatlan, mint a fene, és "rendkívül kegyetlen" a gyilkosság, amit elkövettek. S most itt vagy te, Mr. Lemuel Asa Johnson az NSA Dél-Kaliforniai Irodájának igazgatója, és én jól tudom, hogy nem azért jöttél ide egy helikopterrel, hogy megkérdezz engem, milyen mártást kérek a holnap esti bridzsjátszma előtt.
A mozgást most közelebbről lehetett érzékelni, sokkal közelebbről. Lem összezavarodott az árnyaktól, és a lombok közé lehatoló, késő délutáni napfény furcsa torzításaitól. Az a valami már csak tizenkét méternyire lehetett, talán annál is közelebb, s hirtelen egyenesen feléjük ment, keresztülszökkent a bokrokon, és Lem felkiáltott, előhúzta a pisztolyt a tokjából, s önkéntelenül hátralépett pár lépést, mielőtt felvette volna a célzó testtartást, lábai terpeszben, két kézzel tartva a fegyvert.
– Ez csak egy szarvas! – kiáltott Walt. És tényleg az volt. Egy szarvas.
A szarvas megállt nem messze tőlük, egy fenyő lehajló ágai alatt, s hatalmas barna szemeivel, melyek fénylettek a kíváncsiságtól, rájuk pillantott. Fejét magasan felszegte, s füleit hegyezni kezdte.
– Úgy hozzászoktak az emberekhez ezekben a kanyonokban, hogy már szinte szelídek – mondta Walt.
Lem sóhajtott egy nagyot, ahogy visszadugta a pisztolyát a tokba.
A szarvas elfordult tőlük, és elügetett a csapáson, majd eltűnt a fák között.
– Mi kódorog errefelé, pajtás? – nézett keményen Lem szemébe Walt.
Lem nem felelt. A zakója zsebébe süllyesztette a kezét. A délutáni szellő lassan kezdett hűvössé válni.
– Sohasem láttalak ilyen furcsának – mondta Walt.
– Koffein-ártalom. Túl sok kávét ittam ma.
– A nagy szart.
Lem vállat vont.
– Nagyon úgy néz ki, hogy egy állat ölte meg Dalberget, valami, aminek éles fogai és karmai vannak – mondta Walt. – Valami harapós kedvű vadállat. De mégis, egy állat nem tette volna oda a fickó fejét a konyhaasztal közepére. Ez egy elég beteges tréfa. S az állatok nem tréfálkoznak, se betegesen, se máshogy. Bármi is ölte meg Dalberget... azért hagyta itt a fejét így, hogy gúnyolódjon velünk. Szóval, Krisztus szerelmére kérlek, mondd el, mivel kell szembenéznünk?
– Ne akard tudni. És nincs is szükséged rá, hogy tudd, mert kiterjesztettem a hatáskörömet erre az ügyre.
– Gondoltam! Hogy a francba...
– Nálam van a felhatalmazás – mondta Lem. – Ez most már szövetségi ügy, Walt. Lefoglalok minden bizonyítékot, amit az embereid idáig összegyűjtöttek, minden jelentést, amit eddig megírtak. Neked és az embereidnek nem szabad beszélnetek arról, amit itt láttatok. Senkinek. Lesz egy akta az ügyről, de csupán az én emlékeztetőmet fogja tartalmazni, kinyilvánítva a szövetségi előjogot, a szabályzatok alapján. A felelősség nem a tiéd. Mindegy mi történik, téged senki sem vádolhat, Walt.
– A francba...
– Hagynod kell az ügyet. Walt összevonta a szemöldökét. – Tudnom kell... – Hagynod kell!
– ... hogy az emberek a megyémben veszélyben vannak-e? Legalább annyit árulj el, a fene egye meg!
– Igen.
– Veszélyben vannak?
– Igen.
– És ha ellenszegülnék és ragaszkodnék a hatáskörömhöz, tehetnék valamit, ami csökkentené a veszélyt, s biztosítaná a megyében élő emberek testi épségét?
– Nem. Semmit – mondta Lem határozottan.
– Akkor nincs értelme ellenkezni veled.
– Nincs – bólintott Lem.
Elindult vissza a ház felé. Lassan közeledett a szürkület, és ő nem akart közvetlenül az erdő szélén állni, amint leszáll a sötétség. Oké, rendben, ez előbb egy szarvas volt. De mi lesz legközelebb?
– Várj egy percet – szólt utána Walt. – Hadd mondjam el, mit gondolok én. Te csak figyelj. Se megerősítened, se tagadnod nem kell azt, amit mondok. Csak hallgass végig.
– Na, ki vele – mondta Lem türelmetlenül.
A fák árnyékai hosszan elnyúltak a tisztás szúrós, száraz füvén. A nap a nyugati látóhatár szélén egyensúlyozott.
Walt zsebre dugott kézzel kilépett az árnyékból a csökkenő napfényre, s egy pillanatig a földet bámulva összeszedte a gondolatait. Aztán így szólt:
– Kedden délután Newport Beach-en valaki besétált egy házba, lelőtt egy Yarbeck nevű embert, és agyonverte a feleségét. Aznap éjjel valaki lemészárolta a Hudston családot Laguna Beach-en. A férj, feleség és egy kamaszfiú volt az áldozat. A rendőrség mindkét település esetében ugyanazt a törvényszéki labort használta, így nem telt sok időbe, míg kiderítették, ugyanazt a fegyvert használták mindkét helyen. De körülbelül ez minden, amit a rendőrség az ügyek kapcsán tudni fog, mert a te NSA-d csendben a saját hatáskörébe vonta ezen bűnesetek felderítését is. Nemzetbiztonsági érdekre hivatkozva.
Lem nem szólt semmit. Már sajnálta, hogy abba is beleegyezett, hogy végighallgatja Waltot. Mellesleg közvetlenül nem vette magára a tudósok gyilkosa utáni nyomozás terhét. A gyilkosságokban szinte biztosan benne volt a szovjetek keze. A feladattal másokat bízott meg, hogy szabadon koncentrálhasson a kutya és a Kívülálló felkutatására.
Narancssárgán égett a nap. A ház ablakai felizzottak a halványuló fény eme utolsó rohamától.
– Oké – mondta Walt. – Aztán itt van Dr. Davis Weatherby, Corona del Marról. Kedd óta nem látták. Ma reggel Weatherby bátyja megtalálja a doktor testét a kocsija csomagtartójában. Éppen hogy megérkeznek a patológusok, mikor megjelennek az NSA ügynökei.
Lem megijedt egy kicsit attól a fürgeségtől, amivel a seriff összegyűjtötte és koordinálta az olyan különböző helyekről való információkat, amelyek nem tartoztak a megyéjéhez, s ezért nem tartoztak a fennhatósága alá sem.
Walt elvigyorodott, de ebben a vigyorban nem volt se öröm, se jókedv.
– Nem vártad volna tőlem, hogy rájövök ezekre az összefüggésekre, mi? Mindezek a dolgok más és más körzetben történtek, de ha engem kérdezel, ez a megye egy elterpeszkedő, kétmilliós város, így nekem az a feladatom, hogy együtt dolgozzam az összes helyi rendőrőrssel.
– Mi a véleményed?
– Az a véleményem, hogy elképesztő dolog hat becsületes állampolgár meggyilkolása egy napon. Végül is, ez Orange megye és nem Los Angeles. S ami még elképesztőbb, mind a hat haláleset sürgős nemzetbiztonsági érdekekkel van összefüggésben. Ez felkelti az ember kíváncsiságát. Elkezdem leellenőrizni ezeket az embereket, hátha találok valamit, ami összeköti őket.
– Walt, az Isten szerelmére!
– ... és felfedezem, hogy mindannyian egy helyen dolgoznak – vagyis dolgoztak – amit úgy hívnak, Banodyne Laboratórium.
Lem nem volt dühös. Nem tudott Waltra haragudni – közelebb álltak egymáshoz, mint a testvérek – de a hatalmas termetű férfi agyafúrtsága mégiscsak kezdte ingerelni.
– Ide hallgass! – szólt rá Lem. – Nincs jogod nyomozást vezetni!
– Seriff vagyok, nem emlékszel?
– De egyik gyilkosság sem esik a te hatáskörödbe, a Dalberg-gyilkosság kivételével. S még ha hozzád is tartoznának. Ha egyszer az NSA belép a képbe, nincs jogod folytatni. Sőt! A törvény határozottan megtiltja, hogy a nyomozást folytasd.
Walt nem is figyelt rá:
– Így hát utánanéztem, milyen munkákat végeznek ott a Banodyne-ban, és megtudtam, hogy génmanipulációval, a DNS-egységek újrarendezésével foglalkoznak.
– Javíthatatlan vagy.
– Semmi jel nem utal arra, hogy a Banodyne Laboratóriumban valami védelmi projecten dolgoznak, de ez nem jelent semmit. Lehet, hogy álcázott szerződésekről van szó, melyek olyan titkosak, hogy jegyzőkönyvekben nincs is nyomuk.
– Jézus – szisszent föl Lem – hát nem érted, hogy ez nem tréfadolog?! Itt szigorú nemzetbiztonsági rendelkezések betartásáról van szó!
– Csak spekulálok – mondta tettetett közönnyel Walt.
– Majd jól bespekulálod azt a fehér seggedet egy börtöncellába.
– Kérlek, Lem, ne keveredjünk súlyos faji összetűzésbe itt.
– Javíthatatlan vagy.
– Igen, és te meg ismétled magad. Mellesleg, hosszas gondolkodás után arra jutottam, hogy a Banodyne laborban dolgozó emberek meggyilkolása valahogy összefügg az embervadászattal, amiben részt vettek a tengerészek is, szerdán és csütörtökön. S mindez összefügg Wesley Dalberg meggyilkolásával is.
– Nincs semmi hasonlóság a Dalberg-gyilkosság, meg a többi között.
– Persze, hogy nincs. Nem ugyanaz a gyilkos tette. Ezt én is látom. Yarbeckéket, Hudstonéket és Weatherbyt egy profi ölte meg, míg szegény Wes Dalberget darabokra szaggatták. Mégis, Istenemre mondom, van valami összefüggés, különben te nem lennél itt. S ez az összefüggés egész biztosan a Banodyne-nal van kapcsolatban.
Lassan lebukott a nap. Megvastagodtak az árnyékok.
– Elmondom, mit gondolok – vakarta meg a fejét Walt. – Valami új feladaton dolgoztak ezek a Banodyne-nál, valami genetikailag megváltoztatott mikrobán, és az elszabadult, megfertőzött valakit, de nemcsak egyszerűen beteggé tette. Hanem valami módon komoly agykárosodást okozott, vadállattá változtatta, vagy valami ilyesmi...
– És létrejött a modern kor Dr. Jekyllje... – szakította félbe gyanúsan Lem.
Walt azonban nem zavartatta magát:
– ...az meg kisurrant a laborból, mielőtt bárki rájöhetett volna, mi történt vele, bevetette magát a hegyek közé, idejött és itt ráakadt Dalbergre, és szétszedte.
– Sok horrorfilmet nézel, vagy mi?
– Ami Yarbecket, meg a többieket illeti, őket talán azért kellett likvidálni, mert tudták mi történt, s úgy megijedtek a következményektől, hogy a közvélemény tudomására akarták hozni a dolgot.
Valahonnan a távolból egy messzi üvöltést hozott ide a szél. Talán csak egy prérifarkas volt.
Lem szeretett volna elmenni, el az erdő közeléből. De valahogy el kellett érnie, hogy Walt Gaines ne ezen a vonalon nyomozzon, okoskodjon tovább.
– Szóval, ha jól értem, azt mondod, hogy az Egyesült Államok kormánya megöleti a saját tudósait, hogy elhallgattassa őket?
Walt összeráncolta a homlokát, belelátva, hogy milyen valószínűtlen – ha egyenesen nem lehetetlen – ez a forgatókönyv.
– Az élet tényleg olyan lenne, mint egy Ludlum-regény? – folytatta Walt megdolgozását Lem, miután látta, hogy barátja elbizonytalanodott. – Megöljük a saját embereinket? Ez a Nemzeti Paranoia Hónapja, vagy mi? Tényleg elhiszed ezt a hülyeséget?
– Nem – ismerte be Walt.
– S hogyan lehetett Dalberg gyilkosa egy agykárosodott, megfertőzött tudós? Te magad mondtad, hogy egy állat ölte meg Dalberget, valami ragadozó, aminek karmai voltak, meg hegyes fogai.
– Oké, oké. Még nem jöttem rá mindenre. De biztos vagyok benne, ez mind összefügg a Banodyne-nal valahogy. Nem járok egészen rossz nyomon, ugye?
– De igen – felelte Lem. – Teljesen rossz nyomon jársz.
– Komolyan?
– Komolyan.
Lem rosszul érezte magát, hogy hazudik Waltnak, hogy manipulálja őt, de nem tehetett mást.
– Még azt se lenne szabad elárulnom, hogy teljesen rossz nyomon keresgélsz, de mint barát, tartozom neked ennyivel.
Még több hang csatlakozott a vadonból az előbbi üvöltéshez. Valóban csak prérifarkas. Lem Johnson mégis megborzongott a hangtól, és türelmetlenül várta már az indulást.
– Komolyan az egésznek semmi köze nincs a Banodyne-hoz? – dörzsölte meg bikaszerű nyakát Walt.
– Semmi. Csak véletlen egybeesés, hogy Weatherby és Yarbeck ott dolgozott, és hogy régebben Hudston is munkatárs volt ott. Ha ragaszkodsz ahhoz, hogy itt keress összefüggést, csak agyonkomplikálod a dolgokat. Ami persze nekem csak jó.
Lement a nap. Egyik pillanatról a másikra hűvösebb lett a levegő, s fönt, a fák koronaszintjén élénkülő szelet jelzett a susogás.
– Szóval nem a Banodyne? – dörzsölte még mindig a nyakát Walt, aztán felsóhajtott. – Túl jól ismerlek, pajtás. Olyan nagy benned a kötelességérzet, hogy a saját anyádnak is hazudnál, ha az ország érdeke azt kívánná.
Lem nem szólt semmit.
– Rendben van – mondta Walt. – Ejtem az ügyet. Innentől kezdve a tiéd. Hacsak nem ölnek meg még több embert az én körzetemben. Ha ez történik... nos, akkor újra rástartolok az ügyre. Nem ígérhetem az ellenkezőjét. Tudod, bennem is van kötelességérzet.
– Tudom – mondta Lem, miközben úgy érezte magát, mint egy rakás szar.
Elindultak a ház felé. Az égbolt keleten már besötétedett, de nyugaton még mély, narancs, vörös és lila fényben játszott.
Felüvöltöttek a prérifarkasok.
Valami az éjszakai rengetegből visszaüvöltött neki.
Puma, gondolta Lem, de tudta, hogy ezúttal még magának is hazudik.

4

Vasárnap, két nappal a jól sikerült pénteki találkozás után, Travis és Nora elkocsikáztak a Santa Ynez völgyben fekvő, Solvang nevű, dán stílusú falucskába. Solvang népszerű turistalátványosság, rengeteg bolttal, melyekben minden kapható volt a kitűnő skandináv kristályoktól a dán söröskorsó műanyag utánzatáig.
Travis olykor úgy érezte, meg kell fognia Nora kezét, s úgy sétálni tovább. Annyira természetesnek tűnt volna. De érezte, hogy a lány még egy olyan ártalmatlan dologra sincs felkészülve, mint egy kézfogás.
Nora most is egyszerű ruhát viselt, ezúttal fakó kéket, zsákszerűt. Lábán bumfordi cipő volt. Dús haját is ugyanúgy hordta, mint mikor először találkoztak.
A férfi élvezte az együttlétet. A lány érzékeny és kedves ártatlansága frissítőleg hatott rá. Szégyenlősségével – ha túlzott volt is – belopta magát Travis szívébe. Mindenre nagy szemekkel csodálkozott rá, s Travist gyönyörűséggel töltötte el, hogy milyen apróságokkal is szerezhet neki meglepetést. Elvitte például egy boltba, mely kakukkos órákat árult; vagy egy másik boltba, amelyben kitömött állatokat lehetett látni; mutatott neki egy gyöngyházfedelű zenedobozt, melynek ha kinyitották a fedelét, egy piruettező balerina vált láthatóvá.
Travis vett neki egy pólót, ezzel a felirattal: NORA SZERETI EINSTEINT. Bár Nora kijelentette, hogy sohasem tudna pólót viselni, mert az nem az ő stílusa, Travis tudta, hogy hordani fogja, mert a kutyát viszont szerette.
Einstein talán nem tudta elolvasni, mi volt a pólóra írva, mégis úgy tűnt, érti, mit jelent. Mikor kijöttek a boltból, és leakasztották a pórázt a parkolóóráról, ahová a kutyát kötötték, Einstein ünnepélyes tekintettel szemlélte meg a pólóra írt üzenetet, míg Nora tartotta neki, aztán boldogan össze-vissza nyaldosta a lányt.
A nap csak egyetlen rossz pillanatot hozott. Ahogy befordultak a sarkon, és egy újabb kirakat felé közeledtek, Nora hirtelen megtorpant, keresztülnézett a járdán tolongó, tarka sokaságon, és megmerevedett. Úgy tűnt, megrémült valamitől. Travisnek el kellett vezetnie őt a közeli parkhoz, ahol a lány néhány percig csak reszketve ült egy padon, mielőtt egyáltalán el tudta mondani, mi a baj.
– Ez túl sok nekem – szólalt meg végül remegő hangon. – Annyi... új dolog... új hangok... egyszerre annyi mindent kell befogadnom. Nagyon sajnálom, hogy...
– Semmi baj – simogatta meg Travis.
– Néhány szobához vagyok szokva, ismerős tárgyakhoz. Bámulnak az emberek?
– Senki nem vett észre semmit. Semmi nincs, amit bámulhatnának.
A lány összehúzott vállakkal ült ott, feje lehajtva, kezei az ölében – míg Einstein a térdére fektette a fejét. A kutyát simogatva Nora lassan kezdett megnyugodni.
– Olyan jól érzem magam – mondta Travisnek, bár a fejét nem emelte fel. – Olyan nagyon jól érzem magam, és arra gondoltam, milyen messze vagyok otthontól, milyen csodálatosan messze...
– Annyira azért nem – nyugtatta meg Travis. – Autóval egy óra sincs.
– Nagyon, nagyon messze – ismételte meg Nora. – S mikor rájöttem, milyen messze vagyok otthontól... és minden olyan más... félni kezdtem, mint egy gyerek.
– Visszamenjünk Santa Barbarába?
– Nem! – nézett a férfi szemébe Nora, és megrázta a fejét. Már rá mert nézni a parkon keresztülvágó emberekre és a szélmalom külsejű ajándékboltra. – Nem! Maradjunk még! Egész nap! Szeretnék itt vacsorázni egy étteremben, nem egy kávéház utcai frontján, hanem belül és sötétedés után akarok hazamenni! – Félig lehunyt szemekkel ismételte a szavakat: ...sötétedés után...
– Rendben van.
– Persze, csak ha te nem gondoltad másként...
– Nem, nem – rázta a fejét Travis. – Azt terveztem én is, hogy az egész napot itt töltjük.
– Ez nagyon kedves tőled.
– Hogy érted ezt? – vonta fel a szemöldökét Travis.
– Tudod te azt.
– Attól tartok, nem.
– Segítesz nekem, hogy kilépjek a világba – mondta Nora. – Feláldozod a szabadidődet, hogy segíts egy olyan valakinek... mint én. Ez nagylelkűség tőled.
– Nora, hadd biztosítsalak arról, hogy nincs szó jótékonykodásról.
– Biztos vagyok benne, hogy egy olyan férfi, mint te, kellemesebb dolgokat is ki tudna találni magának egy májusi vasárnap délután.
– Hogyne – helyeselt Travis. – Otthon maradhattam volna, hogy minden cipőmet aprólékosan kifényesítsem egy fogkefével. Vagy megszámolhattam volna, hány darab makaróni van egy dobozban.
Nora hitetlenkedve nézett rá.
– Istenemre, te komolyan gondoltad! – nézett Travis mélyen a lány szemébe. – Azt hiszed, azért vagyok itt, mert sajnállak!
– Rendben – harapott az ajkába a lány. – Felejtsd el, amit mondtam.
– De én nem sajnálatból vagyok itt, az Isten szerelmére! Azért vagyok itt, mert szeretek veled lenni, komolyan szeretek! Kedvellek, Nora. Nagyon kedvellek!
Nora még mindig lehajtotta a fejét. Belepirult abba, amit hallott.
Egy darabig egyikük sem szólalt meg.
Einstein imádattal a szemeiben nézett fel a lányra, míg az simogatta őt, bár olykor Travisre siklott a tekintete, mintha azt mondaná: jól van, belekezdtél egy kapcsolatba, de most ne ülj ott ilyen kukán, mondj valamit, haladj előre, szerezd meg magadnak.
Nora megvakarta a retriever fülét, majd felemelkedett a padról:
– Most már jól vagyok.
Elhagyták a kis parkot, újra az üzletek mellett haladtak, s nemsokára olybá tűnt, mintha a pánik és Travis esetlen nyilatkozata meg sem történt volna.
A férfi úgy érezte, mintha egy apácának tenné a szépet. De csakhamar ráébredt, hogy a helyzet még ennél is rosszabb. Felesége három évvel ezelőtti halála óta cölibátusban élt. Nemi kapcsolatra gondolni számára is furcsa új dolog volt. Szóval, inkább olyan volt az egész, mint mikor egy pap udvarol egy apácának.
Majdnem minden sarkon volt egy pékség, s az embernek az volt az érzése, hogy minden pékáru bolt kirakata finomabb portékát kínál, mint az előző bolt. Fahéj, porcukor, szerecsendió, mandula, alma és csokoládé illata szállongott a meleg, tavaszi levegőben.
Einstein minden pékségnél a hátsó lábára ágaskodott, mancsait az ablakpárkányra tette, s az üvegen keresztül hosszan bámulta a művészien elrendezett tésztákat. De egyik boltba se ment be és soha nem ugatott. Mikor finom falatokért koldult, megindító nyüszítése halk volt, s nem zavarta a körülöttük hömpölygő turistaáradatot. Megjutalmazták egy diós sütivel, meg egy almáslepénnyel, s ő megelégedett ennyivel, nem koldult tovább.
Tíz perccel később Einstein bemutatta Norának kivételes intelligenciáját. Eddig gyengéd volt, okos és jól viselkedett: pár napja felfedte kivételes kezdeményezőképességét, mikor elkergette, majd sarokba szorította Arthur Strecket, de Nora eddig nem láthatta már szinte nem is kutyára valló intelligenciájának megnyilvánulásait. S mikor szemtanúja lett ennek, először fel se fogta, hogy mit lát.
A városi patika mellett haladtak el éppen, ahol újságokat, magazinokat is lehetett kapni. Ezek a bejárat melletti állványon pihentek. Einstein hirtelen meglódult, s kirántotta a pórázt a meglepődött Nora kezéből. Mielőtt Nora vagy Travis bármit tehetett volna, Einstein a fogaival kihúzott egy magazint az állványról, odavitte hozzájuk és Nora lábai előtt a földre ejtette. A Modern Menyasszony című lap egy példánya volt. Amint Travis a kutya felé nyúlt, Einstein elugrott előle, és megkaparintott egy újabb példányt ugyanabból az újságból, amit ezúttal Travis lába elé dobott, éppen akkor, mikor Nora felemelte a saját példányát, hogy visszategye az állványra.
– Buta kutya – mondta. – Mi ütött beléd?
Travis felemelte a pórázt és a járókelőket kerülgetve visszatette a helyére a második levett magazint is oda, ahonnan a kutya megszerezte. Tudta ő pontosan, mi jár a kutya eszében, de nem szólt semmit, félt, hogy megzavarja Norát. Így folytatták a sétát.
Einstein mindent megnézett, érdeklődve szagolt meg minden mellette elhaladó embert, s látszólag el is felejtette előbbi lelkes házasságközvetítői kísérletét.
Azonban alig tettek meg húsz lépést, amikor a kutya hirtelen megfordult, átrohant Travis lába között, s kirántotta a férfi kezei közül a pórázt. Travis majdnem elesett. Einstein egyenesen a patikát célozta meg, lekapott egy magazint az állványról és utánuk hozta.
Modern Menyasszony.
Nora még mindig nem fogta fel, mi történik. Lehajolt, megpaskolta a retriever oldalát:
– Ez a kedvenc olvasmányod, te buta kutya? Elolvasod minden hónapban, ugye? Úgy látom, nagyon romantikus alkat vagy.
Travis lehajolt, hogy felvegye a Modern Menyasszonyt, de Einstein gyorsabb volt, fogai közé kaparintotta az újságot, és erőszakosan megrázta.
– Rossz kutya! – szólt rá meglepődve Nora.
A retriever elejtette a magazint. Az újság összegyűrődött, néhány oldal elszakadt, s itt-ott a papír nedves volt a nyáltól.
– Azt hiszem, most már meg kell vennünk – mondta Travis.
A kutya lihegve leült a járdán, és vigyorogva Travisre nézett.
Nora továbbra sem vette észre, hogy a kutya megpróbált közölni velük valamit. Ami nem is csoda. Hiszen mi oka lett volna rá, hogy valami kifinomult magyarázatot keressen a kutya viselkedésére. Nem ismerte Einstein különleges képességeit, nem várta, hogy csodákat mutasson be.
– Fejezd be, apafej! – nézett haragosan a kutyára Travis. – Elég ebből! Megértetted?
A kutya ásított egyet.
Kifizették a magazint, és folytatták a sétát. De mielőtt elértek volna a háztömb végére, Einstein elkezdte bővebben kifejteni az üzenetét. Hirtelen fogai közé kapta Nora kezét, gyengéden, de határozottan, és a lány meglepetésére végighúzta őt a járdán egy galéria kirakatához, ahol egy fiatal pár nézegette a tájképeket. Egy babakocsi állt mellettük, s a benne fekvő csecsemő volt az, akire Einstein fel akarta hívni Nora figyelmét. Addig nem engedte el a kezét, míg Nora meg nem érintette a rózsaszín arcú bébi pufók karját.
– A kutya szerint kivételesen helyes ez a kisbaba – mondta zavartan Nora. – S ebben teljesen igaza van.
– Mennyi idős a kislány? – kérdezte Nora.
– Tíz hónapos – felelte az anya.
– Hogy hívják?
– Lana.
– Szép név.
Végül Einstein hajlandó volt elengedni Nora kezét.
Néhány lépéssel odébb, egy régiségbolt előtt, amely úgy festett, mintha téglánként és deszkánként szállították volna ide a tizenhetedik századi Dániából, Travis megállt, leguggolt a kutya mellett, és felemelte az egyik fülét.
– Elég volt. Ha valaha még Alpot akarsz enni, akkor fejezd ezt be.
– Mi ütött belé? – kérdezte zavartan Nora. Einstein ásított és Travis tudta, hogy bajban vannak. A következő tíz percben a kutya még kétszer kapta el
Nora kezét és mind a kétszer csecsemőkhöz vonszolta oda.
Modern Menyasszony és csecsemők.
Az üzenet most már Nora számára is fájdalmasan világos volt: Te és Travis összetartoztok. Házasodjatok össze. Alapítsatok családot, neveljetek gyerekeket. Mire vártok?
Nora fülig vörösödött, képtelen volt Travisre nézni. A férfi sem volt kevésbé zavarban.
Végül Einstein úgy gondolta, hogy már elég érthetően kifejtette a véleményét és felhagyott a kerítéssel.
Elérkezett a vacsoraidő, de a levegő még mindig kellemesen meleg volt. Nora meggondolta magát, s már nem egy étterem belső helyiségében akart enni. Egy olyan helyet választott, ahol a járdán álló asztalok mellett piros napernyők álltak, melyeket ráadásul még egy óriási tölgyfa is oltalmazott. A lány a vacsora alatt többször a kutyára nézett, néha lopva, máskor nyíltan vizsgálgatta őt.

5

Vasárnap a kora esti órákban Vincent Nasco meglátogatta Johnny "Drótos" Santinit. Johnnyt több okból hívták Drótosnak, nem utolsósorban azért, mert magas volt, sovány és egyenes, úgy festett, mintha különböző nagyságú drótokból, csomózott huzalokból állították volna össze. Haja rézszínű volt és göndör. Már zsenge tizenöt éves korában sem habozott, mikor – hogy a bácsikája kedvében járjon, akit Religio Fustinónak hívtak, s aki New Yorkban székelő öt család egyikének volt a keresztapja – magára vállalta, hogy megfojt egy önállóan dolgozó kábítószerkereskedőt, aki a család engedélye nélkül működött Bronxban. Johnny egy zongorahúrral végezte el a munkát. Ez a család szempontjait szem előtt tartó buzgólkodás büszkeséggel és szeretettel töltötte el Don Religiót, s életében másodszor sírva fakadt. A család örökké tartó tiszteletét ígérte unokaöccsének, meg egy jól fizetett pozíciót az üzletben.
Drótos Johnny most harmincöt éves volt, és egy milliókat érő tengerparti házban lakott San Clemente mellett. A tíz szobában és a négy fürdőszobában minden fekete volt, ezüst színű és sötétkék, türkizkékkel és barackszínnel kiemelve. Johnny egyszer azt mesélte Vincentnek, hogy azért szereti az art deco stílust, mert az eseménydús húszas évekre emlékezteti őt, s Johnny imádta a húszas éveket, mert az volt a legendás gengszterek romantikus korszaka.
Drótos Johnny számára a bűn nemcsak a pénzszerzés eszköze volt, de nem is lázadás a civilizált társadalom kényszerei ellen, s nem csupán genetikai örökség, hanem elsősorban pompás és romantikus tradíció. Johnny azt gondolta magáról, hogy a testvére minden félszemű, kampókezű kalóznak, akik keresztül-kasul behajózták a tengereket zsákmány után kutatva, testvére minden útonállónak, akik postakocsikat fosztottak ki, minden kasszafúrónak, emberrablónak, sikkasztónak és orgyilkosnak, a bűn történetének minden korszakában. Azt tartotta, hogy a rokonai közé tartozik Jesse James, Dillinger, Al Capone, a Dalton fiúk, Lucky Luciano és még egy csomóan, s Johnny mindegyiküket imádta, az összes legendás verés tolvajtestvérét.
– Lám, lám, a nagy ember! – üdvözölte Vincentet az ajtóban. – Gyere be! Jó téged újra látni!
Összeölelkeztek. Vincent nem szerette, ha megölelték, de dolgozott már Religio bácsinak, mikor New Yorkban élt, és olykor itt, a nyugati parton is elvégzett ezt-azt a Fustino-családnak, szóval régóta ismerték egymást, így az ölelkezés kötelező volt.
– Jól nézel ki! – mondta Johnny. – Látom, vigyázol magadra. Még mindig olyan ravasz vagy, mint egy kígyó?
– Mint egy csörgőkígyó – mondta Vincent, s egy kicsit szégyellte magát, hogy ilyen hülyeséget felelt, de tudta, Johnny szeret ilyen baromságokat hallani.
– Olyan régen nem láttalak, hogy azt hittem, már valahol a hűvösön ülsz.
– Az az idő nem fog eljönni – rázta meg a fejét Vincent. Ezt úgy értette, hogy a börtön nincs megírva a sorsában.
Johnny viszont azt szűrte le ebből, hogy Vincent inkább meghal, semmint hogy alávesse magát a törvénynek, s ezért összeráncolt szemöldökkel egyetértően bólintott:
– Ha valaha is sarokba szorítanak, intézz el annyit közülük, amennyit csak tudsz, mielőtt elkapnak. Ez az egyetlen tiszta módja az elbukásnak.
Drótos Johnny kifejezetten csúf férfi volt. Fekete öltönyt és tornacipőt viselt. Mindig feketében járt. Azt hitte, csúnyasága így nem él önálló életet, csupán vészjósló voltának tartozékaként jelenik meg.
Vincent a hallból a nappaliba követte Johnnyt, ahol a bútorokat fekete kárpit borította, s az asztallapokon fényes, fekete lakk csillogott. Aranyozott lámpák, óriási, ezüstporral futtatott vázák s néhány antik szék emelte a berendezés fényét. Egy szemrevaló szőkeség hevert az egyik ezüst-fekete fotelban, és újságot olvasott. Húsz évesnél nem lehetett idősebb, s szinte kínosan érett volt. Ezüstszőke haját apródfrizuraszerűen rövidre vágatva hordta. Kínai-vörös selyempizsamát viselt, mely szemet gyönyörködtetően tapadt telt melleire, s mikor Vincentre pillantott, lebiggyesztette az ajkát.
– Ez itt Samantha – mondta Drótos Johnny, aztán a lányhoz fordult:
– Aranyom, ez itt egy beérkezett ember, egy élő legenda. Vincent elég hülyén érezte magát.
– Mit jelent az, hogy "beérkezett ember"? – kérdezte a szőkeség vékonyka hangon.
A fotel mögött állva Johnny a lány nyakát cirógatta:
– Nem ismeri a kifejezéseinket, Vincent. Most ismerkedik az élettel, és nem ismeri a szokásainkat.
– Azt akarja mondani, nem vagyok elég talpnyaló – csipogta Samantha.
Johnny olyan keményen ütötte pofon a lányt, hogy az majdnem kiesett a fotelból:
– Vigyázz a szádra, kurva.
– Ne haragudj, Johnny – nyöszörögte Samantha kislány hangon, miközben kezét az arcához emelte, hogy letöröljön egy könnycseppet.
– Hülye ribanc – morogta Johnny.
– Nem tudom, mi ütött belém – mondta a lány. – Te olyan jó vagy hozzám, Johnny, és én gyűlölöm magam, mikor így viselkedem.
Vincent számára az egész jelenet megrendezettnek tűnt, de feltételezte, pusztán azért volt ez így, mert ezek ketten oly sokszor keresztülestek már hasonló szóváltáson még nyilvánosság előtt is. És ahogy Samantha szeme fénylett, Vincent számára az is nyilvánvaló volt, hogy a lány élvezte, ha felpofozzák; csak azért feleselt Johnnyval, hogy az megüsse. S világos volt, hogy Johnny imádta őt verni.
Vincent undorodott.
Drótos Johnny megint eleresztett egy szitkot a foga között, "kurvá"-nak nevezte a lányt, majd kivezette Vincentet a nappaliból, be a hatalmas dolgozószobába. Az ajtót bezárta maguk mögött.
– Kissé beképzelt a csaj – hunyorgott – de az ágyban... elképesztő, mit tud.
Vincent visszataszítónak találta Johnny Santini lazaságát, és nem volt hajlandó belemenni egy ilyen társalgásba. Ehelyett előhúzott egy borítékot a zakója zsebéből:
– Információkra van szükségem.
Johnny átvette a borítékot, mintegy véletlenül megtapogatta a hüvelykujjával a benne lapuló, százdollárosokból álló bankjegyköteget, és így szólt:
– Megkapod azt, amiért jöttél.
A dolgozószoba volt az egyetlen helyiség a házban, melyet nem érintett meg az art deco hatása. Telezsúfolták modern technikai berendezésekkel. Masszív fémasztalok álltak a fal mentén, s nyolc darab számítógép sorakozott rajtuk, mind más gyártmány és más modell. Mindegyik számítógépnek megvolt a maga telefonvonala és modemje. Mindegyik készülék be volt kapcsolva. Néhány képernyőn programok futottak; adatok tűntek fel, majd továbbperegtek. A függönyöket gondosan összehúzták az ablakokon. Két állítható lámpa adott ugyan némi fényt, de a képernyőkből áradó zöldes sugárzás dominált, s ez Vincentben azt a furcsa érzést keltette, mintha a tenger alatt lettek volna. A lézernyomtatók bizonytalan surrogással dolgoztak, mintha valami nagy hal siklana valahol mélyen az óceán fenekén kialakult vegetációban.
Drótos Johnny meggyilkolt már vagy féltucat embert, kitervelt és végrehajtott bankrablásokat és ékszerhamisításokat. Benne volt a Fustino család drogüzelmeiben, panamázásokban, emberrablásokban, szakszervezeti korrupciós ügyekben, lemez- és videóhamisításban, az államok között közlekedő szállítókamionok kifosztásában, politikai megvesztegetésekben és a gyermek pornográfiában. Ezt mind csinálta, mindet látta. Aztán az elmúlt évtizedben, ahogy a számítógépek izgalmas, új távlatokat nyitottak a bűnözés számára is, Johnny megragadta a lehetőséget, s arra a területre orientálódott, ahová a maffia nagyokosai eddig nem tették be a lábukat: az elektronikus tolvajlás hívogató vidékére. Adottsága megvolt hozzá, s hamarosan az alvilág első számú szellemi rablójává, számítógépes hiénájává vált.
Adott időben, megfelelő motivációval bármilyen komputer biztonsági rendszerén át tudott törni, így szabadon garázdálkodott akármilyen vállalat vagy kormányügynökség legféltettebb információi között. Tegyük fel, az ember mondjuk egy nagyobb hitelkártya-fosztogatást akart csinálni, olyan kártyákról, amelyek meg voltak terhelve pár millióval, tehát érdemesnek látszott belefogni a dologba. Drótos Johnny ki tudta szippantani a megfelelő neveket az adatbankból, s az ember máris benne volt a boltban. Vagy ha egy keresztapa súlyos vádakkal várta a tárgyalást, és félt egy tanúvallomástól, amit az egyik átpártolt cimborája készült tenni mint koronatanú, akkor Johnny behatolt az Igazságügy Minisztérium legjobban őrzött adatbankjaiba, kiderítette a besúgó új személyazonosságát, amit a Szövetségi Tanúáttelepítő Program biztosított számára, s közölte, hová kell küldeni a bérgyilkost. Johnny előszeretettel hívta önmagát "Szilícium Mágusnak", bár mindenki más csak Drótosként emlegette.
Mint számítógépes hiéna, pótolhatatlanná vált az országban működő családok számára. A mikrochip korában, mondogatta Johnny, a világ olyan, mint egy kisváros, s az ember ülhet akár olyan isten háta mögötti helyen, mint Santa Clemente is, és belenyúlhat egy New Yorkban élő akárkinek a zsebébe.
Johnny lezuttyant egy magas támlájú, fekete bőrfotelbe, amelyet gumikerekekkel szereltek fel, s így fürgén gördülhetett egyik komputertől a másikig.
– Na szóval, mit tehet érted a Szilícium Mágus? – kérdezte.
– Rá tudsz csatlakozni a rendőrségi számítógépekre?
– Egy pillanat alatt.
– Tudnom kell, hogy múlt kedd óta, akármelyik rendőrségen a megyében nyitottak-e aktát, elsősorban furcsa, különös gyilkosságok ügyében.
– Kik az áldozatok?
– Nem tudom, csak furcsa gyilkosságokat keresek.
– Milyen értelemben furcsákat?
– Nem vagyok egészen biztos benne. Talán... valakinek feltépték a torkát. Valakit darabokra szaggattak. Valakiből kiharapott egy darabot valami állat.
– Ez tényleg furcsa lenne – vetett Vincentre egy különös pillantást Johnny. – Az ilyesmi benne lenne az újságokban is.
– Lehet, hogy nem – mondta Vincent. Arra gondolt, az állambiztonságiak szorgalmasan dolgozhatnak azon, hogy a teljes tudatlanságban tartsák a sajtót a Francis programmal kapcsolatban, és mindent elkövetnek azért, hogy eltitkolják azokat a veszedelmes fejleményeket, amelyek kedden történtek a Banodyne laboratóriumban. A gyilkosságok talán benne vannak az újságokban, de a rendőrség valószínűleg elkendőzi a véres részleteket, s úgy állítja be azokat, mint hétköznapi emberöléseket. Szóval az alapján, amit az újságok írnak, nem leszek képes megmondani, mely áldozatok érdekelnek engem. – Rendben van. Meg tudom csinálni.
– Jó lenne, ha körbeszaglásznál a Megyei Állatellenőrzési hatóságoknál is, hogy lássuk, kaptak-e bármilyen jelentést prérifarkasok, pumák vagy más ragadozók szokatlan támadásairól. S nemcsak emberek elleni támadásokról, hanem háziállatok elejtéséről is – mondjuk tehenek vagy birkák megöléséről. Vagy olyan is lehet, hogy például a megye keleti szélén, ahol sok családi kedvencet tartanak, eltűntek kutyák vagy macskák, esetleg valami vadállat által szétcincálva találták meg azokat. Ha ilyesmit találsz, azt is tudni szeretném.
– Egy vérfarkast üldözöl? – vigyorgott Johnny.
Persze csak tréfált. Nem is várt választ. Azt sem kérdezte meg, miért kellenek ezek az információk. Ezt soha nem tette, mert az emberek ebben a körben nemigen szokták egymás dolgaiba beleütni az orrukat. Lehet, hogy Johnny kíváncsi volt, de Vincent tudta, hogy soha nem fedné fel a kíváncsiságát.
– Van még valami – mondta Vincent. – Tudni akarom, hogy a megyében folyik-e nyomozás egy golden retriever után.
– Egy kutyáról beszélsz?
– Igen.
– A zsaruk nem szoktak elveszett kutyákat kergetni!
– Tudom – mondta Vincent.
– Van neve ennek a kutyának?
– Nem tudom.
– Utánanézek. Még valami?
– Ez minden. Mikorra tudsz meg valamit?
– Reggel felhívlak. Korán.
Vincent bólintott:
– S attól függően, mit derítesz ki, lehet, hogy nyomon kell maradnod, és naponta értékelést csinálni.
– Gyerekjáték – mondta Johnny, aztán egyszer körbefordult a székével, majd vigyorogva felállt. – Na, most megyek, megbaszom Samanthát. Hé! Nem akarsz beszállni?
Vincent most az egyszer örült a kísérteties zöld fénynek, mert így nem látszott, hogy arca halottsápadtá vált. Az ötlet, hogy összefeküdjön egy fertőzött kurvával, egy beteg ribanccal, elegendő volt ahhoz, hogy émelyegni kezdjen.
– Találkozóm van, amit nem mondhatok le – mondta.
– Kár – sajnálkozott Johnny. Vincent erőt vett magán, és így szólt:
– Pedig jó lett volna.
– Majd legközelebb.
Holott már csak a gondolat is, hogy ők hárman... Vincent semmi másra nem vágyott jobban, mint egy tűzforró zuhanyra.

6

Vasárnap éjjel, a Solvangban eltöltött hosszú nap után kellemesen elfáradva, Travis azt hitte, hogy elalszik, ahogy leteszi a fejét a párnára, de nem így történt. Állandóan Nora Devon járt az eszében. Azok a zölddel színezett szürke szemek. Az a fényes, fekete haj. Nyakának kecses, hosszú íve. Nevetésének zenéje s gyönyörű mosolya.
Einstein a padlón feküdt. Az ablakon át beszűrődött a hold ezüstös fénye, s bizonytalanul megvilágította a helyiség egy kis szegletét. Miután Travis sokáig hánykolódott, a kutya felugrott mellé, mellső lábait és nagy fejét Travis mellére tette.
– Olyan kedves lány, Einstein. Az egyik legkedvesebb, akit valaha ismertem.
A kutya csendben hallgatott.
– S nagyon okos. Okosabb, mint amiről neki sejtelme van. Olyan dolgokat észrevesz, amiket én nem. Úgy festi le amit szemügyre vesz, hogy azok ettől frissé, újjá válnak. Az egész világ újnak tűnik, mikor vele együtt nézem.
Bár csendben volt, Einstein nem aludt el. Élénken figyelt.
– Ha arra az életkedvre, intelligenciára és életszeretetre gondolok, amit harminc éven át magába fojtott, hát sírni tudnék. Harminc év abban a sötét házban... Jézusom! S ha arra gondolok, hogy úgy viselte el ezeket az éveket, hogy nem vált keserűvé, hát legszívesebben átölelném, és megmondanám neki, milyen hihetetlen nő is ő, milyen erős, bátor, hihetetlen nő...!
Einstein továbbra is mozdulatlanul, csendben feküdt mellette.
Egy élénk emlékkép villant át Travisen: Nora hajának tiszta samponillata, mikor közel hajolt hozzá a galéria kirakata előtt Solvangban. A férfi mély levegőt vett, szinte most is érezte az illatot, s ettől szíve kalapálni kezdett.
– A fenébe! – dörmögte. – Csak néhány napja ismerem, s átkozott legyek, ha nem az jár a fejemben, hogy szerelmes vagyok.
Einstein felemelte a fejét, és mordult egyet, mintha azt mondaná, ideje volt, hogy Travis észrevegye, mi történt, mintha azt mondaná, ő hozta össze őket, és örül, hogy hozzájárult a boldogságukhoz, mintha azt mondaná, ez az egész egy nagyszerű terv része volt, és Travisnek abba kell hagynia a gyötrődést, és csak sodortatnia kell magát az eseményekkel.
Egy újabb órán keresztül Travis Noráról beszélt, a mozgásáról, lágy hangjának melódiájáról, a gondolatairól, arról, hogy milyen különösnek látja a világot, s Einstein olyan figyelemmel és valódi érdeklődéssel hallgatta, ahogy csak igazi barátok teszik. Felvillanyozó óra volt. Travis nem gondolta, hogy újra szeretni fog valakit. Azt meg, hogy ennyire, pláne nem. Alig egy hete még, hogy tartós magánya megváltoztathatatlannak tűnt.
Később, fizikailag és érzelmileg kimerülten Travis elaludt.
Az éjszaka közepén félig felébredt, és homályosan látta, hogy Einstein az ablaknál áll. Mellső lábai a párkányon, orra az üvegnek nyomva. Éberen figyelte a sötétséget.
Travis érezte, hogy a kutya bajban van.
De álmában Nora kezét fogta egy teliholdas estén, és nem akart teljesen felébredni, mert félt, hogy nem tudja újra felidézni ezt a kellemes fantáziaképet.

7

Május 4-én, hétfőn reggel Lemuel Johnson és Cliff Soames az Orange megye keleti szélén lévő Irvine Park apró állatkertjében tettek látogatást. A hely elsősorban állatóvoda volt, ahol a gyerekek közelről ismerkedhettek a kölyökkorban lévő vagy fiatal állatokkal. Felhőtlen volt az ég, s forrón sütött a nap. Az óriási tölgyek levelei meg se rezzentek a mozdulatlan levegőben.
Tizenkét állat pusztult el. Véres halmokban hevertek szerteszét.
Az éjszaka folyamán valaki vagy valami átmászott a ketrecek kerítésén és lemészárolt három fiatal kecskét, egy fehér farkú szarvast, nemrég született borjával együtt, két pávát, egy lógó fülű nyulat, egy juhot és két bárányt.
Egy póniló is elpusztult, bár rajta nem voltak külsérelmi nyomok. Az látszott valószínűnek, hogy félelme végzett vele, minek következtében újra és újra nekirohant a rácsnak. A póni az oldalán hevert, nyaka valószínűtlen szögben kifordulva.
Az állatkert döbbent alkalmazottai egy narancssárga teherautó mellett gyűltek össze, mely a megye tulajdonában volt, és az Állatellenőrzés két tisztviselőjével beszélgettek, továbbá egy fiatal, szakállas biológussal, aki a vadvédelmi hatóság kaliforniai részlegétől jött.
Lem leguggolt a szarvasborjú szánalmas teteme mellé és a sebeket tanulmányozta a nyakán, mindaddig, míg el tudta viselni a bűzt. A gyilkos a székletét és a vizeletét is az áldozataira ürítette, éppen úgy, mint a Dalberg-gyilkosság helyszínén.
Lem az orra elé tartotta a zsebkendőjét, hogy megszűrje az émelyítő szagokat, aztán arrébb lépett egy pusztult pávához. Az állatnak letépték a fejét, csakúgy, mint az egyik lábát. Mindkét megtépázott szárnya eltört, színes tollazata összeragadt a vértől.
– Uram! – szólt át Cliff Soames a szomszédos karámból.
Lem otthagyta a pávát és a kiskapun átsétálva, ami a másik ketrecbe nyílt, csatlakozott Cliffhez, aki egy juh teteme mellett állt. Lem átlépte a tetemet, és lehajolt társa mellé. Bár a juh feje a karám fölé hajló hatalmas tölgy árnyékában feküdt, Lem látta, hogy az állat jobb szemét kitépték.
– Igen, nagyon úgy néz ki, a mi szökevényünk járt itt – állapította meg.
– Van még más is – vette el az arca elől a zsebkendőjét Cliff. Három másik tetemhez vezette Lemet – két bárányhoz és egy kecskéhez – melyeknek szintén hiányzott a szemük. – Igen, semmi kétség. Az átkozott múlt kedden megölte Dalberget, aztán a hegyekben kóborolt öt napig, s közben...
– Közben mit?
– Isten tudja... S végül tegnap éjjel ideért.
Lem zsebkendőjével felitatta a verítéket arcáról:
– Csupán néhány mérföldre vagyunk észak-északnyugatra Dalberg házától.
– Szerinted merre mehetett tovább? Cliff tanácstalanul vonta meg a vállát.
– Hát igen, sajnos semmit sem tudhatunk erről. A leghalványabb fogalmunk sincs arról, hogyan gondolkodik. Csak imádkozhatunk Istenhez, hogy itt marad, a megye viszonylag ritkán lakott részén. Még csak gondolni se akarok arra, mi történhet, ha a fejébe veszi, hogy a legkeletebbre fekvő elővárosokat célozza meg, mint amilyen Orange Park Acres vagy Villa Park.

***

Nyolc órával később, hétfőn este hétkor Lem kilépett az El Toróban lévő Haditengerészeti Repülőtér gyűléstermének pulpitusára. A mikrofonhoz hajolt és megkopogtatta az ujjával, hogy meggyőződjön róla, működik-e.
– A figyelmüket kérném!
Száz férfi ült előtte, fémből hajlított székeken. Mindannyian a haditengerészet hírszerző egységében szolgáltak. Fiatalok, jó testfelépítésűek és kicsattanóan egészségesek voltak. Öt, egyenként két osztagból álló szakaszt irányítottak ide Pendletonból, és más kaliforniai bázisokról. Legtöbbjük részt vett a múlt szerdai és csütörtöki kutatásokban, a Santa Ana-i hegyekben.
A keresés még mindig folyt, s ők éppen most tértek vissza a hegyeket és kanyonokat átfésülő, egész napon át tartó kutatásból. A hadműveletet már nem egyenruhában végezték. Hogy félrevezessék az újságírókat és a helyi hatóságokat, személyautókkal, furgonokkal és dzsipekkel érkeztek a kutatási terület különböző pontjaira. Hármas vagy négyes csoportokban vágtak neki az erdőnek, s úgy öltözködtek, mint a közönséges turisták: farmert vagy khakiszínű nadrágot viseltek, pólót vagy szafariinget és Dodger, Budweiser vagy John Deere feliratú baseballsapkát, esetleg cowboykalapot. Fegyvereket is vittek magukkal, melyeket gyorsan elrejthettek a hátizsákjukban vagy a kitűrt pólóik alá, ha igazi turistákkal vagy az állami hatóságokkal találkoztak. Hűtőtáskákba rejtve Uzi gépfegyvereket is magukkal cipeltek, amelyeket másodpercek alatt készenlétbe tudtak helyezni arra az esetre, ha rábukkannának az ellenségre.
A teremben ülők közül mindenki aláírta a titoktartási fogadalmat. Hosszú börtönbüntetést kockáztatott az, aki a hadművelet természetéről bárkinek fecsegett volna. Jól tudták, mire vadásznak, bár Lem tisztában volt azzal, némelyikük nemigen hitte, hogy a teremtmény egyáltalán létezik. Némelyikük félt. De a többieknek, különösen azoknak, akik előzőleg szolgáltak Libanonban vagy Közép-Amerikában, elég ismerős volt a halál és a félelem ahhoz, hogy ne ijedjenek meg mostani ellenfelüktől sem. Volt köztük pár veterán, akik ott voltak Vietnámban az utolsó években, s ők kijelentették, akármiről vagy – kiről legyen is szó, ez a küldetés csak egy séta lehet ahhoz képest. Mindenesetre mindannyian igen képzett emberek voltak, elővigyázatosak és gyanakvóak a furcsa ellenféllel szemben, akit üldöztek. Azt mondogatták, ha meg lehet találni a Kívülállót, akkor ők bizonyosan meg fogják találni.
Mikor Lem a figyelmüket kérte, nyomban elhallgattak.
– Hotchkiss tábornok tájékoztatott, hogy a mai keresés sem vezetett eredményre – kezdte Lem. – Tudom, hogy ugyanolyan boldogtalanok emiatt, mint én. Hat napja, naponta órákat töltenek kint zord terepen, fáradtak és kíváncsiak, meddig tarthat még ez az egész. Nos, addig folytatjuk a kutatást, amíg meg nem találjuk azt, amit keresünk, amíg sarokba nem szorítjuk a Kívülállót, és meg nem öljük. Nem állhatunk le, amíg szabadlábon van! Semmiképp! S azt is tartsák a fejükben, hogy a kutyát is keressük!
A teremben lévők közül valószínűleg mindenki abban reménykedett, hogy ő lesz az, aki megtalálja a kutyát, és valaki más fog összeakadni a Kívülállóval.
– Csütörtökön idehoztunk további négy tengerészeti hírszerző alakulatot. Ők is bekapcsolódnak a kutatásba, és felváltják magukat, így lesz pár szabadnapjuk. De holnap még mindannyian kimennek a terepre. Egyébként a kutatási terület is módosult.
A pulpitus mögött a megye térképe lógott, s Lem Johnson rámutatott egy mérőrúddal.
– A kutatás határát kitoljuk észak-északnyugatra, az Irvine Parkot körülölelő hegyekig és kanyonokig.
Lem részletesen beszámolt az állatkertben lezajlott mészárlásról is. Pontosan leírta, milyen állapotban találták meg a tetemeket, mert nem akarta, hogy az emberek közül bármelyik is elővigyázatlan legyen.
– Ami ezekkel az állatokkal történt – mondta Lem – megtörténhet bármelyikükkel, ha csak egy pillanatra is megfeledkeznek az óvatosságról.
Száz férfi nézett rá mereven a legnagyobb komolysággal, s szemeikben Lem ott látta száz verzióját a saját, keményen elfojtott félelmének.

8

Május 5-én, kedden éjjel, Tracy Leigh Keeshan nem tudott aludni. Olyan izgatott volt, hogy majd szétrobbant. Szokatlanul élénk képzelőerővel megáldott tizenhárom éves kamaszlány volt. Ahogy az ágyán hevert a sötét szobában, még csak le se kellett hunynia a szemét ahhoz, hogy elképzelje magát, amint lóháton ül – hogy egész pontosak legyünk, saját Goodheart nevű, pej csődöre hátán – végigviharzik a versenypályán, a többi ló messze lemaradva, már csak száz méter a célig, s a tömeg lelkesen ünnepel a tribünön...
Az iskolában rendszerint jó jegyeket kapott, és nem azért, mert annyira igyekvő tanuló volt, hanem mert a tanulás könnyen ment neki, különösebb erőfeszítés nélkül, könnyedén elsajátított mindent. Nem igazán érdekelte az iskola. Karcsú, szőke lány volt, szeme mint a tiszta nyári égbolt. Szinte ragadtak rá a fiúk, de ő a fiúkra se gondolt többet, mint amennyire az iskolára, bár a barátnői rengeteget beszéltek a fiúkról. Ez Tracyt halálra untatta.
Ami igazán érdekelte – méghozzá szenvedélyesen – azok a lovak voltak, a telivérek. Öt éves kora óta gyűjtötte a lovakat ábrázoló képeket, hét éves korától járt lovaglóleckékre, bár a szülei sokáig nem engedhették meg maguknak, hogy lovat tartsanak. Az utóbbi két évben azonban apja üzlete virágzásnak indult, és két hónappal ezelőtt egy nagy és új házba költöztek, mely egy másfél hektáros birtokon állt Orange Park Acresben. Sok lovas élt errefelé, a környéket behálózták a lovaglóösvények. A telek végében hat ló befogadására alkalmas istálló állt, bár egyelőre csak egy állás volt foglalt benne. Éppen ma – május 5-én, kedden, a dicsőség napján, a napon, melyre Tracy Keeshan örökké emlékezni fog, a napon, melyen számára bebizonyosodott, hogy van Isten – Tracy kapott egy saját lovat, a pompás, gyönyörű és egyedülálló Goodheartot.
A lány képtelen volt aludni. Tízkor feküdt le, de éjfélre éberebbnek érezte magát, mint előtte. Hajnali egykor már nem bírta tovább. Ki kellett mennie az istállóhoz, és megnéznie, hogy van Goodheart. Meg akart győződni arról, hogy jól van. Hogy kényelmes neki új otthonában. Meg akart győződni arról, hogy a ló valódi. Lerúgta magáról a vékony takarót és csendben kiszállt az ágyból. Bugyi volt rajta, meg egy Santa Anita Versenypálya feliratú póló, úgyhogy csak farmert húzott, és mezítláb belebújt Nike márkájú kék edzőcipőjébe.
Lassan, óvatosan elfordította szobájának kilincsét, és kisurrant a folyosóra az ajtót nyitva hagyva maga mögött.
A ház néma volt és sötét. Szülei és kilenc éves, Bobby nevű öccse mélyen aludtak.
Tracy lement a hallba, átsietett a nappalin és az étkezőn. Nem kapcsolt villanyt; a hatalmas ablakokon beragyogó holdvilágra hagyatkozott.
A konyhában halkan kihúzta a sarokban álló szekrény fiókját, és kivett belőle egy zseblámpát. Aztán kinyitotta a hátsó ajtót, és kilépett a teraszra, óvatosan behúzva az ajtót maga mögött. A zseblámpát még nem kapcsolta fel.
Hűvös volt az éjjel, de nem dermesztő. A holdfény beezüstözte az udvart. Tracy megállt egy pillanatig, és élvezte a látványt. Magába akarta szívni az este minden ízét, végül is ez lesz az első alkalom, hogy egyedül marad a büszke és nemes Goodhearttel.
Tracy átsietett a teraszon, megkerülte a medencét, majd elindult az enyhén lejtős gyepen.
A birtokot fehér kerítéssel vették körbe, mely most mintha foszforeszkált volna a holdvilágban.
Tracy lassan közeledett az udvar végében álló istálló felé, s azon merengett, milyen dicsőségeket fognak szerezni ők ketten. A ló már nem versenyzett. Jó helyezéseket ért el Santa Anitában, Del Maron, Hollywood Parkon és más versenyeken szerte Kaliforniában, de megsérült, és vágtája bizonytalanabbá vált. Tenyészménként akarták tartani, Tracy bizonyos volt benne, hogy győzteseket fog nemzeni. Remélte, hogy egy héten belül két, nem kevésbé nemes kanca is az istálló lakója lesz. Azt tervezték, hogy a kiscsikókat elviszik egy közelben ténykedő trénerhez, ahová Tracy is gyakran eljárna, és megtanulna mindent, amit egy bajnok neveléséről tudni kell, s aztán Goodheart utódjával újraírná a lóversenytörténelmet.
Fantáziálása hirtelen félbeszakadt, mikor negyven méternyire az istállótól valami kásás és csúszós anyagba lépett bele, és csaknem elesett. Nem érzett trágyaszagot, de úgy gondolta, ezt a kupacot csak Goodheart hagyhatta itt, mikor előző este kiengedték egy kicsit az udvarra. Felkattintotta az elemlámpát, és a földre irányította. Trágyakupac helyett egy brutálisan megcsonkított macska maradványait látta a lábainál.
Tracy felszisszent az undortól és rögtön eloltotta az elemlámpát.
A környéken nyüzsögtek a macskák. Olykor a prérifarkasok lemerészkedtek a hegyekből zsákmány után kutatva. Bár a macskák gyorsak, néha a prérifarkasok még gyorsabbak, s először Tracy azt gondolta, egy közülük átbújt a kerítés alatt és elkapta a szerencsétlen macskát.
De egy prérifarkas ott helyben nekilátott volna a zsákmánynak, csak a farkát meg szőrdarabokat hagyva meg belőle, mert a prérifarkas inkább falánk, mint ínyenc és hihetetlen étvágya van. Vagy elhurcolta volna a macskát, hogy máshol fogyassza el, kényelmesen. Ezt a macskát azonban csak széttépték, mintha az a valami, ami ezt tette, az áldozat puszta darabokra szaggatását élvezte volna...
Tracy megborzongott.
Aztán eszébe jutottak az állatkertről hallott pletykák. Két nappal ezelőtt Irvine Parkon, mely csupán pár mérföldnyire feküdt, valaki meggyilkolt néhány ketrecbe zárt állatot az állatóvodában. Kábítószeres őrültek. Szadisták. A történet csak szóbeszéd volt, senki nem tudta megerősíteni, de utalt rá egy-két dolog, hogy mégis igaz lehetett. Néhány kölyök keresztülbiciklizett a parkon iskola után, s ugyan nem láttak szétmarcangolt tetemeket, de azt mesélték, hogy kevesebb állatot láttak, mint máskor. A shetlandi póni mindenképpen hiányzott. A park alkalmazottai pedig nagyon szófukarok voltak.
Tracybe hirtelen belenyilalt a gondolat, hogy ha ugyanez a pszichopata ólálkodik errefelé is, macskákat és más háziállatokat öldösve, akkor lovak megölésében is örömét lelheti. Bénító volt számára arra gondolni, hogy Goodheart ott van kinn, teljesen egyedül. Egy pillanatig mozdulni sem bírt.
Körülötte az éjszaka most még csendesebbnek tűnt, mint volt. Már a tücsökciripelés is elült, békaszerenád sem hangzott. Az éjszaka mintha belefagyott volna a jeges-sápadt holdfénybe.
Valami megmozdult a bozótban. A hatalmas birtok legnagyobb részét a nyílt gyep foglalta el, de babérfák, jakarandafák, korallfák is álltak rajta, művészien elhelyezett csoportokban.
Tracy tisztán hallotta, ahogy megzizzennek a bokrok. Mintha valami átcsörtetett volna közöttük. De mikor felkattintotta az elemlámpát és végigpásztázott a legközelebbi bokrokon, semmi mozgást nem észlelt.
Az éjszaka újra csendes volt.
Néma.
Várakozó.
Tracy azt fontolgatta, visszamegy a házba, hogy felébressze az apját, és akkor együtt kideríthetnék, mi járkál kint, vagy visszabújhatna az ágyba, és várhatna reggelig. De mi van, ha csak egy prérifarkas rejtőzik a bozótban? Ebben az esetben nincs veszélyben. Bár egy éhes prérifarkas megtámadhat egy gyereket, de elszaladna bárki elől, aki akkora, mint Tracy. Azonkívül aggódott pompás lováért. Mihamarabb látni akarta, hogy a ló jól van.
Az elemlámpát a földre irányítva, nehogy belebotoljon még egy-két döglött macskába, tovább indult az istálló felé. Csupán néhány lépést tett meg, mikor újra meghallotta a levelek zizegését a bozótban, és ami még rosszabb volt, valami vészjósló morgást is, amilyet sohasem hallott azelőtt.
Már éppen megfordult, hogy a ház felé szaladjon, mikor Goodheart éles hangon felnyerített az istállóban. Elképzelte, hogy Goodheartön rajtaütött valami gonosztevő, különböző borzalmas kínzóeszközökkel felszerelkezve. A saját maga biztonsága miatt érzett félelem fele olyan erős sem volt, mint az imádott bajnok iránti aggódás, így hát rohanni kezdett, hogy megmentse.
Szegény Goodheart egyre vadabbul rugdosta a palánkot. Patái dühösen döngtek a deszkán, s ez úgy visszhangzott az éjszakában, mint egy közeledő vihar.
Tracy úgy tizenöt méterre lehetett az istállótól, mikor újra meghallotta azt a furcsa, torokból jövő morgást.
Egyértelmű volt: valami közeledik a háta mögött. Megperdült a nedves füvön és felemelte az elemlámpát.
Egy lény rohant felé, mely egyenesen a pokolból szökhetett meg. Az őrület és a düh hangjait adta ki magából.
A lány, annak ellenére, hogy a kezében tartotta az elemlámpát, nem látta jól a támadót. A fénycsóva ide-oda rezgett, s az éjszaka sötétebb lett, ahogy a hold egy felhő mögé siklott. A gyűlöletes fenevad gyorsan mozgott, és Tracy túlságosan is félt, semmint hogy felfogja, mit lát. Azonban ahhoz eleget látott, hogy tudja, ilyesmivel még soha életében nem találkozott. Amit érzékelni tudott, az egy sötét, torz fej volt, asszimetrikus dudorokkal és horpadásokkal, szörnyű állkapcsok, bennük éles, görbe fogak és sárga szemek, melyek úgy izzottak az elemlámpa fényében, mint a kutyák és macskák szeme szokott, mikor rájuk világít egy autó fényszórója.
Tracy felsikoltott.
A támadó visító hang kíséretében a lányra vetette magát.
Tracyből szinte kiszorult a szusz. Az elemlámpa kiesett a kezéből. Elesett, a teremtmény rázuhant és így gurultak az istálló felé a füvön. Tracy apró ökleivel kétségbeesetten püfölte a támadót, s érezte, hogy hegyes karmok marnak bele a húsába az oldalán. A teremtmény ziháló szája Tracy arca elé került, s a lány érezte a bűzös, forró leheletet, mely vértől, rothadástól bűzlött, s tudta, hogy itt a vég, és azt gondolta, Istenem, meg fog ölni, mint azt a macskát, és így is lett volna, ha Goodheart ki nem rúgja boxának bezárt, derékmagasságú ajtaját, és őrült pániktól hajtva nem vágtat feléjük.
A mén felnyerített és felágaskodott, mikor meglátta őket, mintha el akarná tiporni mindkettőjüket.
Tracy irtózatos támadója újra felüvöltött, de ezúttal nem a düh csalta ki belőle ezt a hangot, hanem a meglepetés és a félelem. Elengedte a lányt, és oldalra vetette magát, hogy megszabaduljon a lótól.
Goodheart patái centiméterekkel Tracy feje mellett csapódtak a földre, aztán újra felágaskodott, kalimpáló mellső lábakkal nyerített, és a lány tudta, hogy félelmében a ló az ő koponyájából is akaratlanul pépet csinálhat. Villámgyorsan arrébb hengeredett, és így messzebb került sárga szemű támadójától is, amely eltűnt a sötétségben a mén másik oldalán.
Goodheart körbe-körbe forgott, még mindig a hátsó lábain állva, Tracy sikoltott, a környék kutyái ugatásba fogtak, s ekkor végre világosság gyúlt a házban, ami apró reményt adott Tracynek arra, hogy túlélheti. Azonban érezte, hogy a fenevad nem adta fel, s itt körözött a megőrült mén körül, hogy újra megpróbálkozzon a támadással. Tracy hallotta fújtató acsargását. A lány tudta, hogy nem érné el a házat idejében, ezért négykézláb a közelebb lévő istálló felé indult. S közben hallotta magát, hogy azt motyogja: "Jézus, Jézus, ó Jézus, Jézus, Jézus, Jézus..."
Az egyik állás vízszintesen kettéválasztott ajtaja be volt reteszelve. Egy másik retesz az egész ajtót csatolta a kerethez. Tracy elhúzta a második reteszt, kinyitotta az ajtót, beszaladt a szalmaillatú sötétségbe, becsukta az ajtót maga mögött, s minden erejét megfeszítve húzni kezdte, mivel belülről nem lehetett bezárni.
Egy pillanattal később a támadó nekiugrott az ajtónak a másik oldalról, de nem tudta betörni, mert az ajtókeret megakadályozta ezt. Az ajtó csak kifelé nyílt és Tracy remélte, hogy a borostyánszemű lény nem elég okos ahhoz, hogy rájöjjön erre.
De az volt.
S miután kétszer nekirohant, húzni kezdte. Az ajtó majdnem kiszakadt Tracy kezéből.
Segítségért akart kiáltani, de szüksége volt minden csepp energiájára, hogy sarkait a földbe vájva zárva tartsa az ajtót, amely hevesen rázkódott a keretében, ahogy a démoni támadó birkózott vele. Szerencsére Goodheart metsző nyerítése és a támadó rikoltása – mely furcsa módon állatinak, s ugyanakkor emberinek is tűnt – pontosan megmutatta Tracy apjának, merre keresse a bajt.
Az ajtó kinyílt néhány centiméterre.
Tracy felkiáltott, és visszarántotta.
Hirtelen a támadó félig feltépte, és nyitva tartotta az ajtót, azon erősködve, hogy annyira szélesre tárja, ahonnan Tracy már nem képes visszaerőltetni. Tracy vesztésre állt. Látta a torz fej ijesztő körvonalait. A hegyes fogak tompán megvillantak. A sárga szemeket most alig lehetett látni. A támadó sziszegve a lányra vicsorgott, s átható lehelete elnyomta a szalma illatát.
Nyüszítve a félelemtől, Tracy minden erejét összeszedve rántott egyet az ajtón.
De a nyílás nagyobb lett egy centivel.
S aztán még eggyel.
Tracy szíve elég hangosan kalapált ahhoz, hogy elnyomja az első puskalövés hangját. Nem tudta, mit hallott, egészen addig, míg a második lövés bele nem hasított az éjszakába, s aztán rájött, hogy apja, a házból kifelé jövet lekapta 1-esét a falról.
A boxajtó becsapódott közte és a támadó között. A lény megijedt a lövésektől. De Tracy továbbra is keményen tartotta a kilincset.
Egy másodperc múlva arra gondolt, hogy a nagy zűrzavarban Apa azt hiheti, hogy Goodheart a bűnös, hogy megbolondult vagy ilyesmi. Ezért kiordított a boxból:
– Ne lődd le a lovat! Ne lődd le Goodheartöt!
Több lövés nem is dördült el.
Tracy futó lépteket hallott, apja nevét kiáltozta.
Lassan kinyitotta a box ajtaját, és meglátta az apját, amint felfelé szalad kék pizsamanadrágban, mezítláb, a fegyverrel a kezében. Anya is ott volt, rövid, sárga hálóingben. Apa mögött szaladt egy elemlámpával a kezében.
A lejtős udvar végében ott állt Goodheart, a jövő bajnokainak őse. Sértetlen volt és valószínűtlenül nyugodt.
Tracy könnyekben tört ki, amikor látta, hogy a mén jól van. Ahogy kitámolygott a boxból, hogy közelebbről is megnézze az imádott lovat, a második-harmadik lépésnél heves, forró fájdalom öntötte el a jobb oldalát és hirtelen szédülni kezdett. Megtántorodott és elesett. Kezét az oldalára szorította. Valami nedveset érzett, s ekkor ébredt rá, hogy vérzik. Emlékezett rá, hogy belemartak az éles karmok, éppen mielőtt Goodheart kitört az istállóból. Tracy mintha hallotta volna magát, ahogy azt hajtogatja:
– Jó ló... milyen jó ló.
Apja odaért és letérdelt mellé:
– Mi az ördög történt, kicsim, mi a baj?
Anyja is odaérkezett.
– Hívd a mentőket! – mondta az apja, mikor meglátta a vért.
Anyja tudta, hogy nincs idő a tétovázásra és a siránkozásra, azonnal megfordult, és a ház felé szaladt.
Tracy egyre jobban szédült. Valami sötétség felé csúszott, de ez a sötétség nem az éjszaka része volt. Tracy nem félt tőle. Hívogató, gyógyító sötétségnek tűnt.
– Kicsim – suttogta az apja, és kezét lánya sebeire helyezte.
Tracy lassan ráébredt, hogy a delírium határához sodródik. Tétovázva formálta a szavakat, s maga se tudta, mit fog kinyögni:
– Emlékszel, mikor kis... mikor egészen kislány voltam..., és azt hittem, valami borzalmas dolog... lakik a szekrényemben... éjszakánként?
– Drágám, jobb ha csendben maradsz, és nem beszélsz.
Mielőtt Tracy elvesztette volna az eszméletét, hallotta magát, hogy a következőket rebegi, olyan komolysággal, ami nevetséges és félelmetes is volt egyszerre:
– Hát szóval... igen, azt hiszem, a mumus volt az, aki a régi házunkban a szekrényben lakott... Visszajött.

9

Szerda hajnalban, négy óra húsz perckor, csupán pár órával a Keeshan-házat ért támadás után, Lemuel Johnson megérkezett a Santa Ana-i St. Joseph kórházba. Tracy Keeshan szobája felé igyekezett. Gyors volt, de csakhamar látnia kellett, hogy Walt Gaines seriff megelőzte. Walt a folyosón állt, egy fiatal orvos fölé tornyosulva, aki fehér öltözéke fölött a sebészek zöld köpenyét viselte; úgy látszott, csendben vitatkoznak.
Az NSA Banodyne-válsággal foglalkozó csoportja a megye minden rendőrségét ellenőrizte, beleértve Orange város rendőrőrsét is, melynek hatáskörébe a Keeshan-ház esett. A csoport éjszakai műszakban dolgozó vezetője otthon hívta fel Lemet, hogy az üggyel kapcsolatos újságokat közölje, amelyek beleillettek az Banodyne-nal összefüggő várható események sorába.
– Lemondtál a hatáskörödről – emlékeztette Lem azonnal Waltot, ahogy csatlakozott a seriffhez és a doktorhoz a lány szobájának csukott ajtaja előtt.
– Ez talán nem ugyanannak az ügynek a része.
– Tudod, hogy az.
– Nos, ezt még senki sem állapította meg.
– Dehogynem! – még Keeshanék házánál, mikor az embereiddel beszéltem.
– Oké, akkor mondjuk, csak mint megfigyelő vagyok jelen.
– Nyald ki a seggem! – mondta Lem tettetett bosszúsággal, és majdnem elnevette magát. Imádta ezt a fickót, de tudta, hogy Walt kihasználná ezt a nevetést, s visszakönyörögné magát az ügybe, úgyhogy megőrizte kőarcát.
Roger Selbok, az orvos elmondta, hogy a lány vizsgálatokon esett át, ellátták a sebeit, és adtak neki egy fájdalomcsillapítót. Most akart neki altatót adni, s nem tartotta jó ötletnek, hogy éppen most tegyenek fel kérdéseket neki.
A suttogásuk, a kórház kora reggeli csendje, a fertőtlenítőszer szaga, mely beborította a folyosót, az előttük elsuhanó, fehér ruhás nővér látványa elég volt ahhoz, hogy Lem kényelmetlenül kezdje érezni magát. Hirtelen attól tartott, hogy a lány sokkal rosszabb állapotban van, mint amit mondtak neki. Ezt az aggodalmát meg is osztotta Selbokkal.
– Nem, nem – mondta a doktor. – Elég jó állapotban van. A szüleit is hazaküldtem, s ezt nem tettem volna, ha bármi miatt is aggódni kellene. Arcának baloldalán zúzódások láthatók, a szeme alatt fekete karika képződött, de semmi komoly. Igaz ugyan, hogy a sebeket a jobb oldalán harminckét öltéssel kellett összevarrni, de nincs közvetlen veszély. Nagyon megijedt. Azonban okos kölyök, aki bízik önmagában, úgyhogy nem hinném, hogy tartós pszichikai traumától kellene tartani. Mégsem hiszem, hogy jó ötlet már ma alávetni egy kihallgatásnak.
– Nem kihallgatás – mondta Lem. – Csak néhány kérdés.
– Öt perc – tette hozzá Walt.
– Kevesebb – ígérte Lem.
Rövid idő alatt meggyőzték Selbokot:
– Nos... azt hiszem, maguknak is végezniük kell a munkájukat, és ha megígérik, hogy tekintettel lesznek állapotára...
– Úgy fogok bánni vele, mint a hímestojással – mondta Lem.
– Úgy fogunk bánni vele, mint a hímestojással – helyesbített Walt.
– Csak azt mondják meg – nézett rájuk a doktor – hogy mi az ördög történt vele?
– Nem mondta el magának? – kérdezte Lem. – Arról beszélt, hogy megtámadta egy préri farkas... Lem meglepődött, s látta, hogy Walt is meghökkent.
A végén még kiderül, hogy az ügynek semmi köze sincsen Wes Dalberg halálához és az állatkerti vérengzéshez.
– De a prérifarkas nem támadna meg egy akkora lányt, mint Tracy – mondta az orvos. – Ezek az állatok csak a nagyon kis gyermekekre veszélyesek. Azonkívül nem hinném, hogy egy prérifarkas ilyen sebeket tudna okozni.
– Úgy értesültem, hogy az apa riasztotta el a támadót egy lőfegyverrel – szólt közbe Walt. – Esetleg ő tudhatja, mi támadta meg a lányát.
– Nem tudja – felelte Selbok. – Az apa nem látta, mi történt a sötétben, úgyhogy csak figyelmeztető lövéseket adott le. Azt mondja, valami keresztülrohant az udvaron, és átugrott a kerítésen, de nem látott semmi közelebbit. Azt mondja, Tracy először azt állította, a mumus támadta meg, aki régebben a szekrényben lakott, de akkor a lány magánkívül volt. Nekem már azt mondta, prérifarkas támadta meg... Szóval... maguk tudják, mi történhetett? Van valami, amit tudnom kellene a lány kezeléséhez?
– Én nem tudok semmit – rázta meg a fejét Walt. – De Mr. Johnson itt, ismeri az egész szituációt.
– Nagyon köszönöm – sziszegte Lem. Walt elmosolyodott.
– Ne haragudjon, doktor – mondta Selboknak Lem –, de nem vagyok felhatalmazva arra, hogy az ügyről beszéljek. Azzal együtt semmi olyat nem tudok mondani, ami miatt változtatni kellene Tracy Keeshan gyógykezelésén.
Mikor Lem és Walt végre bejutottak Tracy kórházi szobájába, egy tizenhárom éves lányt találtak az ágyban, akinek az arca tele volt zúzódásokkal és olyan fehér volt, mint a frissen meszelt fal. A takarót egészen a válláig felhúzták. Bár fájdalomcsillapítókat kapott, mégis élénk volt, sőt izgatott, s nyilvánvalónak látszott, miért akart Selbok altatót adni neki. A lány félt, bár próbálta titkolni.
– Szeretném, ha kimennél – fordult Lem Walt Gaines-hez.
– Szia, Tracy! – köszönt oda a lánynak Walt. – Én Walt Gaines vagyok, a seriff, és ez itt Lemuel Johnson. Engem nagyon kedves embernek mondanak, viszont Lem egy ronda fráter, de nem kell izgulnod, mert én gondoskodom róla, hogy kedvesen viselkedjen veled. Oké?
Együtt beszélték rá a lányt a beszélgetésre. Gyorsan kiderítették, hogy a lány azért mesélte Selboknak, hogy egy prérifarkas támadta meg, mert – bár tudta, hogy nem igaz – nem hitte, hogy meg tudná győzni az orvost – vagy bárki mást – az igazságról, arról, hogy mit látott valójában.
– Attól féltem, azt fogják hinni, beütöttem a fejemet és megbuggyantam – mondta a lány – és akkor sokkal több ideig tartanának itt engem.
– Tracy, nem kell félned attól, hogy én azt fogom hinni, megbuggyantál – ült az ágy szélére Lem. – Azt hiszem, én tudom, hogy mit láttál, s csupán megerősítést szeretnék tőled.
A lány hitetlenül bámult rá.
Walt az ágy lábánál állt, olyan szélesen mosolyogva, mintha egy életre kelt Teddy mackó volna:
– Mielőtt elájultál, azt mondtad a papádnak, hogy a mumus támadott meg, aki régen a szekrényedben lakott.
– Hát... rémes külseje volt... – mondta csendesen a lány. – De az csak nem lehetett... Rémekről csak álmodik az ember...
– Beszélj azért róla! – bíztatta Lem.
Tracy Lemre nézett, majd Waltra. Ha lehet, még halkabban szólalt meg, ám hanghordozásán érezni lehetett a konokságot:
– Először mondják el maguk, hogy mit kellett volna látnom. Ha közel járnak az igazsághoz, elmondom, amire emlékszem. Én nem fogom elkezdeni. Mert akár mit is ígérnek most, azt fogják hinni, hogy elmebajos vagyok.
Lem leplezetlenül bosszús arckifejezéssel méregette Waltot. Ráébredt, elkerülhetetlen, hogy a seriffet beavassa az ügy néhány részletébe.
Walt elvigyorodott.
– Sárga szemek – mondta a lánynak Lem.
Tracynek ennyi is elég volt. Fektében megmerevedett, szemei tágra nyíltak:
– Igen! Maga tényleg tudja, ugye? Tudja, mi támadott meg! – Fel akart ülni, de a varratok meghúzódtak sebén. Visszahanyatlott a párnára. – Mi volt az? Meg tudja mondani?
– Tracy – mondta Lem. – Nem mondhatom el, mi támadott meg téged. Aláírtam egy titoktartási fogadalmat. Ha megszegném, börtönbe csuknának, de ami még fontosabb... elveszíteném az önbecsülésemet.
A lány összeráncolta a homlokát, végül bólintott:
– Értem. Legalábbis azt hiszem.
– Jó. Akkor most mondj el mindent a támadóról, amit csak tudsz.
Ahogy kiderült, Tracy nem látott túl sokat, mert sötét volt az éjszaka, és az elemlámpa csak egy pillanatra világította meg a Kívülállót.
– Elég nagy volt állatnak... talán olyan nagy, mint én. S a sárga szemek... – Összerázkódott. – Az arca meg... olyan különös volt.
– Milyen értelemben?
– Dudorokkal borított... torz – mondta a lány. Izzadságcseppek jelentek meg a haja tövénél, és legördültek a homlokán.
Walt nekitámaszkodott az ágyvasnak, és érdeklődve előrehajolt. Nem akart elmulasztani egyetlen szót sem.
Ekkor a hegyekből érkező szélrohamtól kissé megremegett az épület. Tracy összerezzent. Félve tekintett a zörgő ablakra, mintha attól félne, azon keresztül valami betörhet a szobába. Lem elkapta a pillantását. Pontosan így kapta el a Kívülálló Wes Dalberget – emlékeztette magát.
A lány nyelt egy nagyot:
– A szája hatalmas volt... és a fogai...
Nem tudott úrrá lenni a remegésen. Lem nyugtatólag a vállára tette a kezét:
– Oké, kicsim. Vége van. Túl vagy rajta.
– Olyan szőrös volt... gubancos... – mondta Tracy, miután kicsit összeszedte magát, bár még mindig reszketett kissé. – Nagyon erős volt.
– Milyen állatra emlékeztetett? – kérdezte Lem.
– Nem hasonlított semmire – rázta meg a fejét a lány.
– De ha mégis egy másik állathoz kellene hasonlítanod, azt mondanád, hogy pumához hasonlított leginkább vagy valami máshoz?
– Nem. Pumához nem.
– Olyan volt, mint egy kutya?
– Talán... igen, egy kicsit, mint egy kutya – felelte némi habozás után Tracy.
– S egy kicsit mint egy medve?
– Nem.
– Mint egy párduc?
– Nem. Nem hasonlított a macskafélékhez.
– Akkor olyan volt, mint egy majom?
Tracy újra tétovázott és a homlokát ráncolva a kérdésen töprengett:
– Nem tudom, miért... de, igen, azt hiszem egy kicsit majomra hasonlított. Kivéve, hogy nincs majom és nincs kutya, amelyiknek ilyen fogai lennének.
Ekkor nyílt az ajtó és megjelent Dr. Selbok:
– Letelt az öt percük.
Walt ki akarta hessegetni a doktort, de Lem megszólalt:
– Rendben, végeztünk. Még fél perc.
– Számolom a másodperceket – mondta Selbok kihátrálva az ajtón.
– Számíthatok rád? – kérdezte a lánytól Lem. – Hogy hallgassak? – nézett Tracy a férfi szemébe. Lem bólintott.
– Nem akarok senkinek beszélni erről az egészről – mondta Tracy. – A családom azt hiszi, érett vagyok a koromhoz képest. Már úgy értem, szellemileg és érzelmileg. De ha elkezdek vad történeteket mesélgetni holmi szörnyekről, akkor azt fogják hinni, hogy nem is vagyok olyan érett. Aztán a végén még kitalálják, hogy nincs elég felelősség bennem ahhoz, hogy lovakat gondozzak, és lehet, hogy meggondolják a tervet a lótenyésztéssel kapcsolatban. Ezt nem kockáztatom meg, Mr. Johnson. Nem, uram. Mindenkinek azt mondom majd, hogy egy prérifarkas volt az. De...
– Igen?
– Azt meg tudja mondani, hogy... van esély arra, hogy visszajön?
– Nem hiszem. De bölcs lenne, ha egy darabig nem járnál ki éjszakánként az istállóba. Rendben?
– Rendben – bólintott Tracy.
Walt és Lem kimentek a szobából, megköszönték Dr. Selboknak, hogy együttműködött velük, és lementek a kórház földalatti parkolójába. Még nem köszöntött be a hajnal. A barlangszerű betonépítmény kihalt volt még. Lépteik üresen visszhangzottak a falakon. Autóik ugyanazon a szinten várakoztak. Walt elkísérte Lemet a zöld, jelöletlen NSA-szedánhoz. Miközben Lem a zárba helyezte a kulcsot, Walt körülnézett, hogy meggyőződjön róla, valóban egyedül vannak-e:
– Mondd el!
– Nem tehetem.
– Rá fogok jönni. – Kiszálltál az ügyből.
– Akkor vigyél bíróság elé! Szerezz letartóztatási parancsot!
– Megtehetném.
– Mert veszélyeztetem a nemzetbiztonságot.
– Korrekt vád lenne.
– Vágjál be egy cellába!
– Megtehetem – mondta Lem, bár tudta, hogy nem tenné meg. Walt önfejűsége és kíváncsisága bosszantotta ugyan, de jól is esett neki. Kevés barátja volt, s azok közül is Walt volt a legfontosabb, s Lem szerette azt hinni, azért van kevés barátja, mert válogatós volt, s magas mércét állított. Ha Walt teljesen a háttérben maradna, ha megijedne a szövetségi hatóságoktól, ha képes lett volna olyan könnyen elfojtani a kíváncsiságát, ahogy az ember mondjuk leoltja a villanyt, akkor Lem erősen csalódott volna benne.
– Mi az, ami egy kutyára és egy majomra emlékeztet téged és sárga szemei vannak? – kérdezte Walt. – Az Istenért, mi az ördög szökött meg a Banodyne-ból?
– Már mondtam, hogy ennek az egésznek semmi köze sincs a Banodyne-hoz.
– És a tűz, ami másnap keletkezett a laboratóriumban? Fogadok akármiben, hogy így akarták megsemmisíteni a bizonyítékait annak, hogy mivel is foglalkoztak ott!
– Ne légy nevetséges! – legyintett fáradtan Lem, és a kulcsot az indítóba helyezte. – Bizonyítékokat sokkal ügyesebben, kevésbé drasztikusan is meg lehet semmisíteni. Ha van egyáltalán bármiféle megsemmisíteni való bizonyíték. Ami nem volt. Mert a Banodyne-nak semmi köze ehhez az egészhez.
Lem beindította a kocsit. Walt még közelebb hajolt Lemhez, hogy az a motorzúgás ellenére is jól hallja, mit sikerült megtudnia nélküle is a Banodyne-ról:
– Génmanipuláció. Ezzel foglalkoznak ott a Banodyne-ban. Baktériumokkal és vírusokkal barkácsolnak, hogy új rovarokat hozzanak létre, amelyek jócselekedeteket hajtanak végre, például inzulint állítanak elő, vagy olajszennyeződést esznek. Persze növényi génekkel is szorgoskodnak, például olyan kukoricát állítanak elő, amely savas talajban is megél, vagy olyan búzát, amely fele annyi vízzel is megelégszik, mint a szokásos fajták. Mindig úgy gondolunk a génekkel való bütykölésre, hogy az nagyon szűk skálán mozog – növények és baktériumok. De ugyanazokat a manipulációkat állatokkal is meg lehet csinálni, s így egészen bizarr utódok jöhetnek létre, teljesen új fajok! Ezzel foglalkoznak ott, a Banodyne-ban, ugye, és egy ilyen teremtmény szökött meg onnan?
– Walt, én nem vagyok DNS-szakértő – rázta meg a fejét bosszúsan Lem – de nem hiszem, hogy a tudomány mai állása szerint elképzelhető lenne az ilyesmi. Arról nem is beszélve, hogy mi lenne az értelme?! Oké, tegyük fel, hogy létre tudnak hozni egy fura, új állatot, a létező fajok genetikai szerkezetét felhasználva – de még egyszer kérdem: mi haszna lenne mindennek? Azonkívül, hogy cirkuszban lehetne mutogatni azt a szerencsétlen kreatúrát.
– Nem tudom – húzta össze a szemét Walt. – Te majd megmondod.
– Ide hallgass, a kutatási költségek mindig nagyon szűkek és kegyetlen harc folyik minden kis és nagy pénzügyi segítségért. Épp ezért senki nem engedheti meg magának, hogy olyasmivel kísérletezzen, aminek semmi haszna nincs. Értesz engem? S most, mert én is itt vagyok, te tudod jól, hogy nemzetvédelmi ügyről van szó, ami azt jelentené, hogy a Banodyne elherdálta a Pentagon pénzét, hogy létrehozzon egy cirkuszba való szörnyszülöttet.
– Az "elherdál" és a "Pentagon" szavakat gyakran használják ugyanabban a mondatban – mondta szárazon Walt.
– Lesz észnél, Walt! Az egy dolog, hogy a Pentagon olykor szemet huny afelett, ha egy kis pénzt hiábavaló dolgokra költenek valami fegyverkísérletnél. De teljesen más dolog tudatosan kifizetni pénzeket olyan kísérletekre, amelyeknek semmi védelmi jelentőségük nincs. A rendszer néha szakszerűtlen, néha még korrupt is, de sohasem hülye, pláne nem teljesen nyíltan. De elmondom még egyszer: ez az egész beszélgetés értelmetlen, mert az ügynek semmi köze nincs a Banodyne-hoz.
Walt hosszú ideig bámulta a másikat, aztán felsóhajtott:
– Jézusom, Lem! Te jó ember vagy. Tudom, hogy hazudnod kell nekem, s én a felét se hiszem el annak, amit mondasz.
– Az igazat mondtam.
– Jó ember vagy. Akkor mondd el... mi a helyzet Weatherbyvel, Yarbeckkel, meg a többiekkel? Megvan már a gyilkos?
– Nincs.
Valójában, az az ember, akit Lem ráállított az ügyre, azt jelentette, hogy úgy tűnik, a szovjetek egy teljesen új, külső embert használtak a gyilkosságok kivitelezésére. A nyomozás holtpontra jutott. De Waltnak csak ennyit mondott.
Walt felegyenesedett, becsukta Lem kocsijának ajtaját, de aztán újra lehajolt:
– Még valami. Te is észrevetted, hogy úgy tűnik, van valami értelmes útiránya?
– Miről beszélsz?
– Mióta csak kitört a Banodyne-ból, állhatatosan észak-északnyugatnak tart – mondta Walt. – Nem tört ki a Banodyne-ból, a fene egye meg!
– A Banodyne-tól a Holy Jim Canyonba, onnan Irvine Park irányába, majd onnan a Keeshan-házhoz, ma éjjel. Szilárdan, észak vagy észak-nyugat. Gondolom, te tudod, mit jelent ez, merre igyekszik, de természetesen nem merem megkérdezni, mert egyenesen bevágsz a börtönbe, és hagyod, hogy ott rohadjak el.
– Az igazat mondtam neked a Banodyne-ról.
– Te tudod. – Lehetetlen vagy, Walt!
– Mindenki azt mondja. Jó, hazaengedlek végre. Én is ki vagyok ütve rendesen.
Lem a kórház garázsából a Main Streetre hajtott, aztán az autópályára, haza Placentia felé.
Miközben Lem az üres utakon haladt végig a kocsival, arra gondolt, amit Walt is említett. Meg volt győződve arról, hogy a szörnyszülött tudja, mi után megy. A kutya és a Kívülálló az elejétől fogva különös módon tudatában voltak egymásnak, még akkor is, ha nem ugyanabban a helyiségben tartózkodtak. Davis Weatherby félig komolyan azt sugallta, hogy van valami telepatikus a két teremtmény kapcsolatában. Nagyon valószínű, hogy a Kívülálló még mindig rá volt hangolódva a kutyára, s valami hatodik érzéktől vezérelve követte a nyomát.
S azok, akik esetleg menedéket nyújtottak neki, szintén halálos veszélyben voltak.

H A T O D I K  F E J E Z E T

1

Május utolsó és június első hetében Nora és Travis – és persze Einstein – szinte minden nap együtt voltak.
A lány eleinte aggódott amiatt, hogy Travis esetleg valahogy veszélyes lehet rá, talán nem olyan veszélyes, mint Art Streck, de mégis olyan, akitől tartani kell; azonban hamar átesett ezen a paranoián. Később már nevetett magán, mikor visszaemlékezett a gyanakvásaira. Hiszen a férfi olyan kedves volt, pontosan az a fajta ember, aki Violet néni szerint sehol a világon nem létezik.
Mikor Nora úrrá lett félelmén, a következő fokozat az volt, hogy bemesélte magának, Travis csak azért találkozik vele, mert sajnálja. Amilyen jószívű férfi volt, egyszerűen nem tudott hátat fordítani elkeseredett vagy bajban lévő embertársainak.
A legtöbb ember, aki Norával találkozott, nem gondolta róla, hogy elkeseredett – talán azt igen, hogy furcsa, szégyenlős és szánnivaló, de nem elkeseredett. Pedig elszántan próbált megbirkózni a szobája négy falán túl létező világgal, kétségbeesetten félt a jövőtől, és küzdött a reménytelen magánnyal. Travis ugyanolyan figyelmes volt, amilyen kedves, látta a kétségbeesést, és reagált rá. Lassan, ahogy a május átcsúszott a júniusba, és a napok egyre melegebbé váltak, Nora meg merte fontolni azt a lehetőséget is, hogy a férfi nem azért segít neki, mert sajnálja, hanem mert igazán kedveli őt. De nem értette, mit lát benne egy ilyen férfi. Úgy érezte, semmit nem tud nyújtani neki. Igen, önértékelése, önismerete sok kívánnivalót hagyott maga után. Szentül hitte, hogy Travis érdekesebb nőtársaságot érdemelt volna annál, mint amit ő nyújtani tudott neki. De elhatározta, nem kérdezősködik a férfi érdeklődésének mozgatórugói felől. Egyszerűen élvezni akarta az együttlétet.
Mivel Travis a felesége halála után eladta az ingatlanügynökségét, tehát lényegében visszavonult, és mert Nora sem dolgozott, mindketten elég szabadidővel rendelkeztek ahhoz, hogy együtt legyenek, amikor csak akarnak – és ők sűrűn akartak. Galériákba jártak, könyvesboltokat böngésztek át, hosszú sétákat tettek és még hosszabb autóutakat, a festői Santa Ynez völgybe vagy feljebb, végig a Csendes-óceán csodás partvidékén.
Két alkalommal korán összeszedelőzködtek, bementek Los Angelesbe, és ott töltötték az egész napot. Nora teljesen odavolt a város méreteitől és azoktól a dolgoktól, amiket ott művelnek: megnézték a filmstúdiókat, ellátogattak az állatkertbe, és egy matiné előadáson megtekintettek egy híres musicalt.
Egyik nap Travis rábeszélte a lányt, hogy vágassa le, és csináltassa meg a haját. Elvitte egy szépségszalonba, amelyet Paula nagyon kedvelt egykor. Nora olyan ideges volt, hogy csak hebegni tudott a fodrásznak, egy eleven szőkének, akit Melanie-nek hívtak. Nora haját mindig Violet néni vágta, s Violet halála után Nora maga. Fodrásznál ülni új élmény volt, ugyanolyan idegen, mint mikor először evett étteremben. Melanie sokat levágott Nora hajából, a frizura mégis valahogy telt maradt. Nem engedték Norának, hogy belenézzen a tükörbe, míg ki nem fésülték és meg nem szárították a haját. Akkor aztán megfordította a székét. Mikor szembesült a tükörképével, meg volt döbbenve.
– Fantasztikusan nézel ki! – mondta Travis.
– Teljes átalakulás – tette hozzá Melanie.
– Ez fantasztikus...! – ismételte Travis.
– Nagyon szép az arca és az arc csontozata – mondta Melanie. – De attól az egyenes, hosszú hajtól olyan nyújtottnak, hosszúnak tűnt. Ez a hajviselet a legelőnyösebb az arcához.
Úgy látszott, még Einsteinnek is tetszett a változás. Egy parkolóórához kötve várta őket. Először nem vette észre az új frizurát, de aztán felugrott a lányra, mellső lábait a vállára tette, végigszagolta az arcát és a haját, s boldogan, farkcsóválva nyüszített.
Most az egyszer azonban még Einstein sem tudta Norát levenni a lábáról. Gyűlölte az új külsőt. Mikor odafordították a tükörhöz, egy szánalmas aggszüzet látott, aki éppen megpróbál csinosnak, vidámnak látszani. Az új frizura egyszerűen nem ő volt. Csak még jobban kihangsúlyozta, hogy viselője alapjában véve egy szürke, hétköznapi teremtés. Sose volt az az érzéki, elbűvölő, belevaló nő, amit pedig ez az új frizura sugallni próbált. Az egész olyan látszatot keltett, mintha egy pulyka hátsó feléhez hozzáerősítettek volna néhány színes tollat és megkísérelték volna pávaként mutogatni. Mivel azonban Nora nem akarta megsérteni Travis érzéseit, úgy tett, mintha elégedett volna. Ám még aznap éjjel megmosta a haját, kikefélte és addig fésülte, míg az úgynevezett frizurának nyoma sem maradt.
Mikor másnap ebéd előtt Travis érte ment, szemmel láthatóan meghökkent, mikor látta, hogy a lány visszatért a régi hajviseletéhez. Azonban egy szót sem szólt, nem kérdezett semmit. Nora nagyon kényelmetlenül érezte magát. Félt, hogy megsértette a férfi érzelmeit. Az első néhány órában alig mert Travis szemébe nézni.

***

Nora ismételt és erőteljes, időhúzásra irányuló erőfeszítései ellenére Travis ragaszkodott ahhoz, hogy elmenjenek egy új ruhát vásárolni, egy világos, nyári ruhát, amit Nora felavathatna a vacsoránál, a Talk of the Townban, amely egy elegáns étterem volt a West Gutierrezen, s ahol, mint Travis mesélte, az ember olykor filmsztárokat is láthat, akik a környéken laknak – márpedig sokan voltak, akik Beverly Hills és Bel Air helyett ezt a környéket választották. Elmentek egy drága üzletbe, ahol Nora rengeteg ruhát felpróbált. Persze mindegyiket elvörösödve mutatta meg Travisnek. Az eladónő szerint mindegyik jól állt Norának, azt hajtogatta, hogy Norának tökéletes az alakja, de Nora nem tudott megszabadulni az érzéstől, hogy a nő magában nevet rajta.
A ruha, amely Travisnek a legjobban tetszett, Diane Freis kollekciójából származott. Nora nem tagadhatta, hogy valóban gyönyörű volt: a vörös és aranyszín dominált benne, bár a már-már tarka alapot más színek adták meg, melyek mégis remek harmóniában voltak egymással. Rendkívül nőies volt. De egyszerűen ez sem ő volt. Sötét színek, alaktalan szabás, egyszerű anyagok, semmi díszítés – ez volt az ő stílusa. Próbálta elmagyarázni a férfinak, hogy mi lenne a legjobb a számára, hogy ő sose viselne egy ilyen ruhát, de Travis azt felelte:
– Bámulatosan nézel ki benne, komolyan, ez egyszerűen elképesztő.
Nora hagyta, hogy Travis megvegye a ruhát. Tudta, hogy nagy hiba és tévedés volt, és hogy sose fogja felvenni. Ahogy becsomagolták a ruhát, Nora elgondolkodott azon, miért engedett, és rájött, hogy bár szégyellte magát, hízelgett neki, hogy van egy férfi, aki ruhát vesz a számára, hogy van egy férfi, akit érdekel az ő külseje. Nem is álmodott arról, hogy ilyesmi megtörténhet.
A pír nem akart elmúlni az arcáról. Szíve vadul kalapált. Szédülést érzett, de ez kellemes szédülés volt.
Aztán, ahogy mentek kifelé a boltból, megtudta, hogy a férfit ötszáz dollárt fizetett a ruháért. Ötszáz dollárt! Azt tervezte, hogy majd beakasztja a szekrénybe és sokszor megnézi majd, mint az álmodozások kiindulópontját, ami rendben is lenne, ha ötven dollárba került volna, de ötszáz dollárért akkor is viselnie kell, ha nevetségesnek érzi magát benne, még ha úgy is néz majd ki, mint valami pozőr, vagy mint egy takarítónő, aki hercegkisasszonynak képzeli magát.
A következő este, mielőtt Travis érte jött volna, hogy elkísérje a Talk of the Townba, Nora vagy féltucatszor felvette a ruhát, s ugyanannyiszor le is dobta magáról. Újra meg újra áttúrta a ruhatárát, őrült módjára keresve valami mást, amit felvehetne, valami kényelmesebbet, de nem volt semmije, mivel sohasem volt szüksége olyan öltözékre, amilyet az ember egy elegáns étteremben visel.
– Úgy nézel ki, mint Dustin Hoffman az Aranyoskámban – nézett morcosan a fürdőszobában lógó tükörbe.
Elnevette magát, mert érezte, hogy ez azért túlzás. De hisz valóban így érezte magát; mint egy fiú, aki női ruhába bújt. Vagy kétszer sírva fakadt, és azt fontolgatta, hogy felhívja Travist, halasszák el a találkozót. De mindennél jobban vágyott arra, hogy lássa a férfit, még azon az áron is, hogy megaláztatásokat kell elszenvednie. Megtörölgette a szemét, újra felöltötte a ruhát – s újra ledobta magáról.
Travis pár perccel hét után érkezett. Nagyon jól festett sötét öltönyében.
Nora egy alaktalan, kék ruhát viselt és sötétkék cipőt.
– Várok – mondta a férfi.
– Tessék? Mire? – nézett rá Nora.
– Tudod jól – felelt Travis jelentőségteljesen. – Öltözz át.
– Travis, borzasztóan sajnálom, de szörnyű dolog történt. Leöntöttem kávéval a ruhát. – A szavak idegesen törtek ki belőle.
– Itt benn fogok várni – sétált Travis a nappali felé.
– Egy egész csésze kávé ömlött rá – próbálkozott a lány.
– Jó lesz, ha sietsz. Az asztalfoglalásunk fél nyolcra szól.
Szegény Nora előre hallotta a háta mögötti megjegyzéseket, hallotta az elfojtott kuncogást, ám azt mondogatta magában, hogy egyedül Travis véleménye az, ami számít. Így hát végül átöltözött a Diane Freis ruhába. Azt kívánta, bár ne rontotta volna el a frizurát, amit Melanie csinált neki pár nappal ezelőtt. Az talán segítene. Vagy mégsem? Hát persze! Attól csak még komikusabban nézne ki.
Mikor lejött az emeletről, Travis rámosolygott:
– Gyönyörű vagy.
Nora sose tudta meg, hogy a Talk of the Town konyhája tényleg olyan jó, mint a híre. Nem érezte az ízeket. Később nem emlékezett a hely berendezésére sem, pedig a többi vendég arca, köztük Gene Hackmané, a színészé beleivódott az emlékezetébe. Biztos volt benne, hogy egész este mindannyian megrökönyödve és lekicsinylően bámulják őt.
A vacsora közepén Travis, látva a lány zavarát, letette a borospoharát és odahajolt hozzá:
– Gyönyörű vagy, Nora, komolyan, és nem számít, mit gondolsz erről. Ha tudatában lennél ennek, akkor észrevennéd, hogy a legtöbb férfi itt téged bámul.
Nora azonban meggyőzhetetlen volt. Ha a férfiak tényleg őt bámulják, akkor ezt nem azért teszik, mert olyan csinos. Az emberek megbámulnak egy színes tollakkal felcicomázott pulykát is, amely pávaként próbál viselkedni.
– Smink nélkül is jobban nézel ki, mint bármelyik nő a teremben – mondta Travis.
Smink nélkül. Ez volt a másik ok, ami miatt bámulhatják az emberek. Nora még csak nem is gondolt a sminkre.
A csokoládés desszert, bár biztosan nagyon finom volt, keményítőként folyton a torkára tapadt.
Az elmúlt hetekben ő és Travis hosszú órákat beszélgettek, és meglepően könnyen megtalálták a szavakat, hogy bizalmas gondolatokat és érzéseket megosszanak egymással. Nora megtudta, miért maradt egyedül a férfi, kellemes külseje és relatív jómódja ellenére, s a férfi megtudta, miért tartja olyan kevésre magát Nora. Úgyhogy mikor a lány már nem tudott több csokikrémet legyömöszölni a torkán, és könyörgött Travisnek, hogy vigye haza, a férfi halkan így szólt:
– Ha van igazság, akkor Violet Devon ma éjjel megizzadt a Pokolban.
– Oh, nem! – mondta rémülten Nora. – Nem volt ő olyan rossz!
Hazafelé az úton Travis egy szót se szólt, csak eltűnődött magában. Mikor elbúcsúzott Norától a ház előtt, azt mondta, ragaszkodik ahhoz, hogy megbeszéljenek egy találkozót Garrison Dilworth-szel, aki a néni ügyvédje volt, és aki most Nora jogi ügyeit intézte.
– Abból, amit elmeséltél, kiderült – mondta Travis – hogy Dilworth mindenkinél jobban ismerte a nénikédet, s én tízet teszek egy ellen, hogy ő tud nekünk olyasmit mesélni a néniről, ami széttöri ezt az átkozott béklyót, amivel még a sírból is fogva tart téged.
– Hidd el, nincsenek sötét titkok Violet néni körül – ellenkezett Nora. – Olyan volt, amilyennek látszott. Egy egyszerű asszony. Komolyan. Egy némiképp szomorú asszony.
– Majd meglátjuk – így Travis.
Addig-addig erősködött, míg Nora bele nem egyezett, hogy megbeszél egy találkozót Garrison Dilworth-szel.
Később, fenn a hálószobájában, mikor le akarta venni a Diane Freis kreációt, váratlan dolog történt. Azt érezte, hogy jobban szeretne a drága ruhában maradni. Pedig egész idő alatt türelmetlenül várta, mikor szabadulhat meg tőle, mert úgy érezte magát benne, mintha jelmezt viselne. De most azt akarta, hogy az este tovább tartson. S mint egy szentimentális gimnazista lány, az ötszáz dolláros ruhában aludt el.

***

Garrison Dilworth olyan figyelmesen rendezte be az irodáját, hogy minden a tiszteletreméltóságot, a stabilitást, a megbízhatóságot sugallja. A falakat gyönyörű, osztott tölgyfalemezek borították. A réz függönytartókon nehéz, királykék drapériák lógtak. A polcok roskadoztak a bőrkötésű törvénykönyvektől. A szobát masszív, tölgyből készült íróasztal uralta.
Maga az ügyvéd érdekes megtestesülése volt a méltóságnak, a feddhetetlenségnek – és a Mikulásnak. Magas volt, elég pocakos, sűrű, ezüstös hajjal. Elmúlt hetven, de még mindig végigdolgozta a hetet. A mellényes öltönyöket és a diszkrét mintázatú nyakkendőket részesítette előnyben. Annak ellenére, hogy hosszú évek óta Kaliforniában élt, mély, udvarias, kulturált hangja elárulta, hogy közel állhatták hozzá a felsőosztálybeli, keleti parti körök, mivel ott született, nevelkedett és tanult. De ott volt a szemében valami határozottan víg csillogás is, s ehhez jött még hozzá a meleg mosoly, ami szintén a Mikuláshatást erősítette. Nem növelte a klienseitől őt elválasztó távolságot azzal, hogy az íróasztal mögé bújt. Norával és Travisszel egyetemben kényelmes karosszékekben foglaltak helyet egy kávézóasztalka körül, melyen egy hatalmas Waterford tál állt.
– Nem tudom, mit várnak a látogatásuktól, s mit akarnak megtudni – kezdte Garrison. – Nincsenek titkok a maga nénikéje körül, Nora. Nincsenek sötét kinyilatkoztatások, melyek megváltoztathatják az életét.
– Tudtam előre – vágott közbe Nora. – Sajnálom, hogy háborgattuk önt.
– Várj! – mondta Travis. – Hagyjuk Mr. Dilworth-öt, hogy befejezze.
– Violet Devon a kliensem volt – mondta az ügyvéd. – S egy ügyvédnek meg kell őriznie ügyfele titkait, még azok halála után is. Legalábbis ez az én álláspontom, bár sok pályatársam nem érzi ezt végsőkig tartó kötelezettségnek. Természetesen, mikor Violet legközelebbi élő rokonával és örökösével beszélek, nem a titoktartást választanám – ha egyáltalán lennének titkok, amiket fel lehetne fedni. És persze nincs olyan erkölcsi kényszer, amely megtiltaná, hogy kifejezzem őszinte véleményemet a nénikéjéről. Még az ügyvédeknek, papoknak és orvosoknak is lehet véleményük az emberekről. – Mély lélegzetet vett és összeráncolta a homlokát. – Sosem szerettem őt. Azt gondoltam róla, hogy szűk látókörű, teljesen magába gubódzó asszony, akinek, legalábbis kis mértékben... nos, labilis a lelki egyensúlya. S ahogy magát felnevelte, Nora, az egy bűnténnyel egyenlő. Nem olyan értelemben, hogy bármilyen hatóság érdeklődését felkeltené, de azért ez bűn volt. És kegyetlenség.
Ameddig Nora csak vissza tudott emlékezni, mindig úgy érezte, egy hatalmas csomó van a belsejében, mely elszorítja a létfontosságú szerveit, a véredényeit, amitől görcsössé vált, vérkeringése szinte lefékeződött, s arra kényszerítette őt, hogy összes érzékszervét mintegy lefojtva, letompítva éljen, s úgy vánszorogjon előre, mint egy gép, mely nem kap megfelelő üzemanyagot. Garrison Dilworth szavai azonban megbontották ezt a csomót, mintha életében most haladt volna rajta először akadálytalanul keresztül az élet folyama.
Nora tudta, mit tett vele Violet Devon, de ez nem volt elég ahhoz, hogy segítsen neki felülemelkedni szörnyű neveltetésén. Szüksége volt arra, hogy hallja, valaki más is elkárhoztatja a nénikéjét. Travis ugyan már elítélte Violet nénit, s őt hallgatva Nora érzett valami kis megkönnyebbülést. De az nem volt elég, hogy felszabadítsa őt, mert Travis nem ismerte nevelőjét, s ezért valahogy kívülállóként beszélt. Garrison azonban jól ismerte Violetet és szavai kiszabadították Norát a fogságból.
Remegett és könnycseppek folytak végig az arcán, de szinte észre sem vette ezt, míg Travis vigasztalóan a vállára nem tette a kezét. Nora zsebkendőt keresgélt a táskájában.
– Elnézést – szipogta.
– Kedves hölgyem – mondta Garrison. – Ne érezze zavarban magát. Ez az első eset, mikor azt látom, hogy heves érzelmeket mutat. Az első alkalom, hogy nem a végletes szégyenlősség állapotában feszeng, és ezt nagyon jó látni. – Travishez fordult, s így időt adott Norának, hogy megtörölje a szemét. – Mit reméltek még tőlem hallani?
– Van néhány dolog, amit Nora nem tud, dolgok, amiket pedig tudnia kéne, s nem hiszem, hogy erőszakot kellene tennie klienseit védő szigorú szabályokon, ha elárulná nekünk őket.
– Mint például?
– Violet Devon sohasem dolgozott, mégis meglehetősen jól élt, nem szenvedett hiányt semmiben, s elég tőkét hagyott maga után, amiből Nora megélhet élete hátralévő részében, legalábbis addig, míg ott marad abban a házban és úgy él, mint egy remete. Honnan származott a pénze?
– Hogy honnan? – nézett rá meglepetten Garrison. – Nora ezt biztosan tudja.
– Nem tudja – mondta Travis.
Nora felnézett, és látta, hogy Garrison Dilworth meghökkenve bámul rá.
– Violet férje meglehetősen jómódú volt – mondta az ügyvéd. – Elég fiatalon meghalt, és Violet örökölt mindent.
Nora szájtátva pillantott rá, és szinte alig kapott levegőt. – Férje?!
– George Olmstead – mondta az ügyvéd.
– Sose hallottam ezt a nevet.
Garrison pislogni kezdett, mintha a szél homokot fújt volna az arcába:
– Violet sosem beszélt a férjéről?
– Soha.
– És valamelyik szomszéd se említette soha, hogy...
– Nem közösködtünk a szomszédokkal – mondta Nora. – Violet néni ki nem állhatta őket.
– Aztán meg most, hogy belegondolok – mondta Garrison – mire maga odakerült, új szomszédok költözhettek mindkét oldalra.
Nora kifújta az orrát, majd eltette a zsebkendőjét. Még mindig remegett. A fogságból szabadulás hirtelen érzése hatalmas érzelmeket szabadított fel benne, de ez most valahogy lecsillapodott, hogy helyet adjon a kíváncsiságnak.
– Jól vagy? – kérdezte Travis.
Nora bólintott, és keményen a férfire nézett.
– Te tudtad, ugye? Úgy értem a férjet. Ezért hoztál ide.
– Gyanítottam – mondta Travis. – Ha a szüleitől örökölt volna mindent, azt említette volna. A tény, hogy sose beszélt arról, honnan származik a pénz... nos, számomra ez csak egyet jelenthetett. Egy férjet, méghozzá egy olyan férjet, akivel valószínűleg problémái voltak. Gondolj csak arra is, hogy milyen véleménnyel volt az emberekről, s különösen a férfiakról.
Az ügyvéd olyan döbbent és izgatott lett, hogy képtelen volt egy helyben ülni. Felállt és elsétált egy hatalmas, belülről megvilágított régi földgömb mellett, mely úgy tűnt, mintha pergamenből készült volna.
– El vagyok képedve! Ezek szerint ön soha nem értette igazán, miért volt Violet ilyen embergyűlölő, miért gyanította, hogy mindenki rossz szándékkal közeledik hozzá?
– Valóban nem gondolkoztam ezen – válaszolt Nora. – Violet néni egyszerűen ilyen volt és kész.
– Igen – mondta Garrison tovább sétálva. – Ez igaz. Meggyőződésem, hogy már fiatal korában is paranoiás határeset volt. S aztán, amikor felfedezte, hogy George megcsalja őt más nőkkel, teljesen bekattant. És állapota egyre rosszabbodott.
– Miért használta Violet a lánykori nevét, ha egyszer férjhez ment Olmsteadhez? – kérdezte Travis.
– Soha többé nem akarta a férje nevét használni. Irtózott attól a névtől. Összecsomagoltatta a férjével a holmijait és szinte bottal verte ki a házból! El akart válni, de a férfi meghalt. Violet tudott a nőügyeiről, ahogy már mondtam. Dühös volt. Megszégyenült és felbőszült. De meg kell mondanom... nem tudom vádolni szegény George-ot, mert nem túl sok szerelmet és szeretetet talált volna otthon. Az esküvő után egy hónapra már tudta, hogy hiba volt ez a házasság.
Garrison megállt a földgömb mellett, s egyik kezét a világ tetejére helyezve a múltba tekintett. Egyébként fiatalabbnak látszott a koránál, de ahogy visszanézett azokra az évekre, mintha elmélyültek volna arcán a vonalak, s kék szemének csillogása is elhalványult. Egy pillanattal később megrázta a fejét, és folytatta:
– Más idők voltak azok, s ha egy asszonyt megcsalt a férje, a nő szánalom és nevetség tárgya lett. De Violet enyhén szólva túlzásba vitte a reakcióit. Elégette a férje ruháit és kicserélte a zárakat az ajtókon. Kutyájukat, egy spánielt, megölte, mert a férje imádta az állatot. Megmérgezte. És ez még nem volt elég! Dobozba rakta a tetemet, és postán elküldte a férjének.
– Ki hitte volna, ki hitte volna... – meredt maga elé Nora.
– Violet újra felvette a lánykori nevét – folytatta az ügyvéd –, mert a férjéét hallani se bírta többé. George Olmstead nevét viselni egy életen át, ez undort keltene benne, mondta, még akkor is, ha a férj már halott volt. Violet nem tudott megbocsátani. Képtelen volt rá.
– Erről már ráismerek – sóhajtott Nora.
Garrison arca elgyötörtnek látszott az emlékek súlya alatt.
– Mikor George életét vesztette, Violet nem is leplezte örömét.
– Hogy halt meg? – kérdezte Nora. Félig-meddig arra számított, hogy Violet gyilkolta meg George Olmsteadet, s valahogy kibújt az ítélet alól.
– Autóbaleset volt, negyven évvel ezelőtt – válaszolt Garrison. – Hazafelé tartott Los Angelesből a part menti országúton, mikor elvesztette uralmát a jármű felett, és túlhajtott a szakadék szélén, ahol azokban az időkben még nem volt védőkorlát. A part nagyon meredek volt, és George autója – egy hatalmas, fekete Packard – lebukfencezett a sziklákon. Violet örökölt mindent, mert bár elindította a válási procedúrát férje ellen, George nem változtatta meg a végrendeletét.
– És George Olmstead halálával megfosztotta feleségét attól a célponttól, akire a dühét irányíthatta. S így a világot választotta céltáblául – adta meg Travis a diagnózist.
– És engem – fűzte hozzá Nora halkan és végtelen szomorúsággal.

***

Ugyanazon a délutánon Nora beszélt Travisnek a festményeiről. Eddig nem említette művészi hajlamait, Travis pedig nem járt még a hálószobában, ahol Nora a festőállványt, meg a többi kelléket tartotta. A lány nem igazán értette, miért tartotta titokban a férfi előtt életének ezt a részét. Azt elmesélte, hogy érdeklődik a művészetek iránt, hiszen ezért látogattak el múzeumokba és galériákba. A saját munkáiról talán azért nem beszélt, mert félt, hogy a festményei nem lennének hatással a férfira. Mi van, ha Travis azt gondolja majd, hogy ő is csak egy amatőr a sok közül?
A könyvek mellett az egyetlen dolog, ami átsegítette Norát a borzalmakon és a magányos éveken, a festés volt. Azt gondolta magáról, hogy jól csinálja, talán nagyon jól, bár túl szégyenlős volt és túl sebezhető, hogy bárkinek hangoztassa ezt. A művészet volt számára az elsőszámú eszköz, melynek segítségével fenn tudta tartani a magáról alkotott vékonyka és törékeny képet, ezért kétségbeesetten szüksége volt arra, hogy higgyen a saját tehetségében. Travis véleménye sokat jelentett neki. Ha a férfi netán udvarias, ám üres tetszésnyilvánításba burkolná, hogy nincs nagy véleménnyel képeiről, abba, úgy érezte, belepusztulna.
De miután elhagyták Garrison Dilworth irodáját, Nora tudta, eljött az idő, hogy megkockáztassa a dolgot. Visszatérve a házba, először azt fontolgatta, hogy felviszi Travist, és ott mutatja meg féltucat, mostanában készült képét. De a gondolat, hogy egy férfi van a hálószobájában, mégha a legártatlanabb céllal is, nyugtalanító volt. A Garrison Dilworth által felfedett dolgok felszabadították őt, s a világ sebesen tágult előtte, de azért ennyire még nem volt szabad. Ehelyett leültette Travist és Einsteint az egyik nagy szófára a bútorokkal telezsúfolt nappaliban, ahová le akarta hozni néhány festményét. Felkapcsolta az összes villanyt, a függönyöket elhúzta az ablakokról és így szólt:
– Mindjárt visszajövök.
De odafent ott téblábolt a tíz festmény körül, s képtelen volt eldönteni, melyik kettőt vigye le először. Végül négyet tett egymásra, bár ennyivel kissé nehéz volt mozognia. Félúton aztán reszketve megállta a lépcsőn és eldöntötte, hogy visszaviszi a képeket és külön hozza le azokat. De négy lépcsőfokot se ment felfelé, mikor rájött, hogy nem töltheti az egész napot bizonytalanságban. Vett egy nagy lélegzetet és gyorsan megtette a hátralévő lépcsőfokokat azzal a négy képpel a hóna alatt, amelyeket eredetileg választott.
Travisnek őszintén tetszettek a képek. Nagyon is tetszettek. Lelkesedett értük:
– Istenemre, Nora, ez nem hobbi-festészet! Ez valami más! Ez művészet!
Nora a székeknek támasztotta a négy képet. Travis nem elégedett meg azzal, hogy a szófáról tanulmányozza azokat. Felállt, hogy közelebbről is megnézze a festményeket, s ide-oda sétált a képek között.
– Remek fotorealista vagy – mondta. – Oké, nem vagyok egy művészetkritikus, de Istenemre, vagy olyan ügyes, mint Wyeth. De ez más... ez a kísérteties minőség...
A férfi bókjai folyamatos pirulásra késztették Norát. Nagyot kellett nyelnie, hogy visszanyerje a hangját:
– Egy kis szürrealizmus.
Két tájképet és két csendéletet hozott le. Egy-egy kép valóban szigorúan fotorealista munka volt. De a másik kettő a fotorealizmus mellett erős szürrealista elemeket tartalmazott. A csendéletben például, néhány üvegpohár, egy kancsó, kanalak és citromszeletek álltak egy asztalon, szinte kínos részletességgel ábrázolva, s első pillantásra az egész nagyon realisztikusnak látszott; de ha alaposabban megnézte az ember, észre lehetett venni, hogy például a poharak beleolvadnak a felületbe, amelyen álltak, s egy citromszelet áthatolt az egyik pohár oldalán, mintha a pohár körülötte alakult volna ki.
– Pompásak, komolyan mondom! – lelkendezett Travis. – Van még több is?
Hogy van-e még több is...?
Nora még kétszer ment fel a hálószobába, s hat újabb képpel tért vissza.
Travis izgatottsága minden új festmény láttán csak nőtt.
Elragadtatása és lelkesedése is valódi volt. Nora eleinte azt gondolta, a férfi csak ugratja, de hamarosan biztos lett abban, hogy őszinte tetszéssel van dolga.
– A színérzéked kiváló – sétált ide-oda a festmények között Travis.
Einstein csatlakozott Travishez és minden megállapítás után egy halk morrantással és élénk farkcsóválással adott hangot egyetértésének.
– Annyi kedv van ezekben a képekben – mondta Travis.
– Vuff.
– Elképesztő, mennyire az ellenőrzésed alatt tartod az anyagot. Nem is érzékelem, hogy ezernyi ecsetvonást bámulok. Inkább olyan, mintha a kép varázslatos módon egyszerűen csak megjelent volna a vásznon.
– Vuff.
– Nehéz elhinni, hogy nem folytattál előzetes tanulmányokat.
– Vuff.
– Nora, ezek elég jók ahhoz, hogy el lehessen adni őket. Bármelyik galéria rögtön kapna az alkalmon.
– Vuff.
– Nem csak hogy meg tudnál élni ebből, de azt hiszem, nagy hírnevet is szerezhetnél.
Mivel soha nem merte bevallani, milyen komolyan vette mindig a munkáját, Nora gyakran felülfestette a képeit, felhasználva ugyanazt a vásznat újra, meg újra. Aminek az lett az eredménye, hogy sok alkotása örökre elveszett. De a padláson több, mint nyolcvan festményt tárolt, a legjobb munkáit. S most, mivel Travis ragaszkodott hozzá, lehozott vagy húsz darabot a becsomagolt képek közül, letépte róluk a barna papírt és kiállította őket, körben a nappaliban, a bútoroknak támasztva. Nora életében először, a sötét helyiséget fényessé és hívogatóvá varázsolta.
– Bármelyik galéria örülne, ha ezekből kiállítást rendezhetne – mondta Travis. – Pakoljunk be párat holnap a kocsiba, vigyük őket körbe néhány galériába, s nézzük meg, mit szólnak hozzá.
– Oh, nem, nem.
– Ígérem Nora, nem fogsz csalódni.
A lányt hirtelen hatalmába kerítette az aggodalom. Bár örült volna a művész karriernek, mégis megrémült attól a nagy lépéstől, amit most meg kellene tennie. Mintha a szakadék szélén sétálna.
– Még nem! – mondta Travisnek. – Egy hét... vagy egy hónap múlva megmutathatjuk őket pár galériának. De még nem, Travis! Egyszerűen... még nem vagyok kész erre.
– Megint a túlterheltség? – mosolygott Travis. Einstein odasétált Norához, és a lábaihoz dörgölőzött, s olyan kedves tekintettel nézett fel a lányra, hogy Nora elnevette magát.
– Rövid idő alatt olyan sok minden történt – vakargatta meg a kutya fülét. – Nem tudok mindent egyszerre befogadni. Beleszédülök a sok újdonságba. Egy kicsit úgy érzem magam, mintha körhintán ülnék, amely egyre gyorsabban forog.
Nora lassan akart haladni, hogy legyen ideje megízlelni a dicsőséges fejlődés minden pillanatát. Úgy érezte, ha a dolgok elé rohan, akkor az átalakulás a világtól elvonult vénkisasszonyból az élet teljes értékű résztvevőjévé túl gyorsan történne, s az egész csak egy zavaros paca volna. Metamorfózisának minden percét élvezni akarta. Mint egy nyomorék, aki születésétől fogva egy sötét szobában élt, az életfunkciókat fenntartó gépekre kötve, s aztán csodálatos módon meggyógyult, Nora Devon óvatosan ismerkedett a számára új világgal.

***

Nem egyedül Travis segített Norának a visszavonultságból való kiemelkedésen. Einstein ugyanolyan jelentős szerepet játszott az átalakulásban.
A retriever nyilvánvalóan úgy határozott, hogy Norára rá lehet bízni az ő különleges intelligenciájának titkát. A Solvangban lezajlott Modern Menyasszony- és csecsemő-ügy óta a kutya egyre inkább megmutatta a lánynak, mennyire nem kutyaszerűen gondolkodik.
Travis elmesélte Norának, hogyan találta a retrievert az erdőben, és hogyan üldözte valami különös – és soha nem látott – teremtmény. Beszámolt minden különleges dologról, amit a kutya azóta csinált. Azt is elmesélte, hogy a kutya olykor az éjszaka közepén az ablaknál áll, és kifelé bámul a sötétségbe, mintha attól félne, hogy az az ismeretlen teremtmény az erdőből rátalálhat.
Egy este órákig ültek Nora konyhájában, megittak több kanna kávét, ananászos süteményt ettek hozzá, és próbáltak magyarázatot találni a kutya már-már emberi intelligenciájára. Mikor nem süteményt koldult, Einstein érdeklődéssel figyelte őket, olykor türelmetlenül nyüszítve járkálni kezdett, mintha fájlalná, hogy hangképző szervei nem teszik lehetővé, hogy bekapcsolódjon a beszélgetésbe.
– Szerintem el tudná mondani, honnan jött, és miért különbözik annyira a többi kutyától – vélekedett Nora.
Einstein buzgón csóválta a farkát.
– Abban biztos vagyok – bólintott Travis. – Emberi öntudattal rendelkezik. Tudja, hogy ő más, s gyanítom, azt is tudja, miért, s elmondaná nekünk, ha megtalálná a módját.
A retriever ugatott egyet, a konyha másik végébe rohant, aztán vissza, felnézett rájuk, majd lezuttyant a földre, fejét a mancsaira téve.
Nora érdeklődését különösen felkeltette annak az éjszakának a története, mikor a kutya izgalomba jött Travis könyvgyűjteményétől.
– Tudja, hogy a könyvek a kommunikáció eszközei – gondolkodott hangosan a lány. – S talán sejti, hogy a könyvek segítségével áthidalható a köztünk lévő kommunikációs szakadék.
– De hogyan? – kérdezte Travis, miközben villájával felemelt egy kis süteményt.
– Nem tudom – vont vállat Nora. – De talán az volt a probléma, hogy a te könyveid nem feleltek meg erre a célra. Regények, ugye azt mondtad?
– Igen.
– Nekünk most talán képeskönyvekre van szükségünk – fejtegette Nora, – képekre, amikre ő reagálhat. Talán ha összegyűjtünk mindenféle képeskönyvet, magazinokat és szétterítjük itt a földön, talán megtaláljuk a módját, hogyan kommunikáljunk Einsteinnel.
A retriever felemelkedett és egyenesen Norához ügetett. Ábrázatából és fürkésző pillantásából Nora tudta, hogy javaslata helyes volt. Holnap össze fog szedni több tucat könyvet és képesújságot, s megnézi, hogyan működik mindez a gyakorlatban.
– Ez nagy türelmet fog igényelni – jegyezte meg Travis.
– Tengernyi türelemmel rendelkezem.
– Lehet, hogy azt hiszed, de néha, ha Einsteinnel foglalkozik az ember, a "türelem" szó teljesen új jelentést kap.
Az első néhány foglalkozás, szerdán és csütörtökön, nagyon sivár eredményeket hozott, de nemsokára bekövetkezett az áttörés. Ez június negyedikén történt, s ők tudták, hogy életük már sosem lesz olyan, mint régen.

2

"...sikolyokat jelentettek egy építkezési területről, Bordeaux Ridge mellett..."
Június 4-én, pénteken, nem sokkal naplemente előtt a nap még arany és réz színű sugarait küldte le Orange megyére. Második napja tartott ez a hervasztó hőség, s a hosszú, nyári nap elraktározott melegét most járdák és az épületek sugározták. A fák ernyedten kókadoztak. A levegő mozdulatlan volt. Az autópályákon és az utcákon tompán zúgott a forgalom, mintha a vastag levegő megszűrte volna a motorok és autódudák zaját.
"...ismétlem, Bordeaux Ridge, az építkezés keleti részén..."
Az észak-kelet felé húzódó lankás dombok között – a Yorba Lindával szomszédos, még nem önálló közigazgatási területen, ahová a külvárosok terjeszkedése még csak mostanában ért el – igen csekély volt a forgalom. Az autódudák vagy az időnkénti fékcsikorgások zaját nemcsak letompította a párás levegő, de furcsán szomorúvá, melankolikussá is tette.
Teel Porter és Ken Dimes seriffhelyettesek a járőrkocsiban ültek, amelyben éppen elromlott a szellőzőberendezés. Nem működött a légkondicionálás és még a menetszél sem áramlott be a szellőzőkön. Az ablakokat letekerték, de a szedán egy sütőhöz hasonlított.
Teel vezetett, Ken mellette ült.
– Bűzlesz, mint egy döglött disznó – mondta a társának Teel Porter.
– Tényleg? – kérdezett vissza Ken Dimes. – Nos, te nemcsak úgy bűzlesz, mint egy döglött disznó, te úgy is nézel ki, mint egy döglött disznó.
Bágyadt humorizálásuk nem leplezhette el azt a tényt, hogy fáradtak voltak, elcsigázottak a nagy hőségtől. S éppen egy olyan hívásra mentek, ami nem ígért túl sok izgalmat. Valószínűleg csak gyerekek szórakoznak; a kölykök imádnak építkezéseken játszani. Mindkét rendőr harminckét éves volt, tagbaszakadt fickók, akik egykor a középiskola rugby csapatában játszottak. Nem voltak testvérek, de hat éve voltak partnerek, s ez testvérekké tette őket.
Teel az országútról egy keskenyebb útra fordult, amely a Bordeaux Ridge építkezéshez vezetett. Körülbelül negyven épület állt ott, különböző építési stádiumban. A legtöbbnek épp csak a falait húzták fel, de néhányat már stukkódíszítés is ékesített.
– Na tessék – mondta Ken. – Ez az, amit egyszerűen nem hiszek el, hogy az emberek ilyenbe beleszeretnek. Már úgy értem, miért hívnak egy ilyen lakótelepet Bordeaux-nak, Dél-Kaliforniában? Azt akarják elhitetni, hogy egy nap szőlőskertek lesznek itt? Aztán meg, úgy nevezik "Ridge" (hegygerinc – a ford.), miközben az egész a dombok közötti sík területen fekszik. A jelek tisztaságra, derűre utalnak. Egyelőre. De mi lesz, ha a következő öt évben felhúznak még háromezer házat?
– Ami engem idegesít, az a "miniingatlan" fogalma – folytatta Teel az épülő lakónegyed sárbadöngölését. – Mi a franc az a miniingatlan? Senki épeszű ember nem gondolná, hogy ezek itt ingatlanok – kivéve talán az oroszokat, akik tizenkettedmagukkal élik le az életüket egy lakásban. Nem ingatlanok ezek, hanem lakótelepi lyukak.
A beton járdaszegélyt végig kijelölték már, de még nem fektették le a lapokat. Teel lassan hajtott, igyekezett nem felverni a port. Jobbra-balra nézegetett a félkész házak csontvázszerű képződményei között, a rosszban sántikáló kölykök után kutatva.
Nyugat felé, Yorba Linda városának szélén, Bordeaux Ridge mellett voltak olyan, már befejezett házak, melyekben már laktak. Ezektől a lakóktól kapta a hívást a Yorba Linda-i rendőrség, miszerint sikoltást hallottak, valahonnan a kezdeti állapotban lévő építkezések felől. Mivel ezt a körzetet még nem csatolták a városhoz, az eset a seriffhivatal hatáskörébe tartozott.
Az utca végén a két rendőr észrevett egy fehér furgont, mely azé a társaságé volt, amely a területet birtokolta: a Tulemann Brothers-é. A kocsi a három, majdnem kész épület előtt állt.
– Úgy tűnik, a művezető még itt van – állapította meg Ken.
– Vagy talán az éjjeliőr egy kicsit korábban kezdte a szolgálatot – jegyezte meg Teel.
Leparkoltak a furgon mögé, kiszálltak a már kibírhatatlanul forró járőrkocsiból, s hallgatózva álltak egy pillanatig. Csend.
– Halló! Van itt valaki? – kiáltott egyet Ken.
Hangja ide-oda verődött a kihalt traktusban.
– Körül akarsz nézni? – kérdezte Ken.
– Akar a franc! – felelte Teel. – De lássunk hozzá!
Ken még mindig nem hitte el, hogy valami nem stimmel itt, a Bordeaux Ridge körül. A furgont biztos a műszak végén hagyták itt. Végül is, más felszerelés is itt maradt éjszakára: például egy exkavátor, meg egy hosszúplatós teherautó. A jelentett sikoltás szórakozó gyerekektől származhatott.
Elővettek két elemlámpát a kocsiból, mert bár a környékre bevezették már az elektromos áramot, nem voltak lámpák, amelyek megfelelő világítást biztosítottak volna a félig elkészült épületekben.
Megigazították az övüket, inkább megszokásból, nem mintha azt hitték volna, szükség lesz a fegyvereikre, s aztán elindultak, hogy átkutassák a legközelebbi házat. Tették, amit ilyenkor tenni kell.
Szelíd szellő támadt, először a nap folyamán, s fűrészport fújt keresztül a ház nyitott traktusain. A nap sebesen tűnt el nyugat felé, és a falak állványzata börtönrács-szerű árnyékokat vetett a földre. Az utolsó fénysugarak aranyszínűből sötétvörössé változtak. A betont szögek borították, melyek megcsikordultak a két férfi lába alatt.
– Száznyolcvanezer dolcsiért azt hittem, nagyobb szobákat adnak ezeknél – világított a sarokba Teel az elemlámpájával.
Mikor kiléptek a házból az apró hátsó udvarra, lekapcsolták az elemlámpáikat. Még itt hátul sem volt semmi elrendezve. Az udvart az építkezés törmelékei borították: törmelékfa, vastag, törött betondarabok, kátránypapír, összegubancolódott huzal kötegek, még több szög, használhatatlan rövidségű PVC-csövek, a tetőfedők által félredobott zsindelydarabok, üres üdítős üvegek, Big Mac-es zacskók, kólás dobozok, s egy halom azonosíthatatlan egyéb szemét.
Még nem húzták fel a kerítéseket, úgyhogy láthatták az utcán végighúzódó mind a tizenkét hátsó udvart. Mindegyik kihalt volt.
A homokos talajra bíbor árnyékok ereszkedtek.
– Semmi jele súlyos testi sértésnek – mondta Teel.
– Nincsenek végveszélyben lévő fiatal lányok – tette hozzá Ken.
– Na, legalább sétáljunk itt végig, nézzünk be az épületek közé! – javasolta Teel. – Valamit nyújtanunk kell az embereknek a pénzükért.
Két épülettel odébb, a házak között egy holttest feküdt.
– A fenébe... – sziszegte Teel a fogai között.
A fickó a hátán feküdt, félig az árnyékban, csak az alsó testét világította meg a piszkosvörös fény. Ken és Teel először nem is jöttek rá, milyen szörnyűségbe botlottak bele. De mikor Ken letérdelt a hulla mellé, döbbenten látta, hogy az áldozatnak kitépték a beleit.
– Jézus Krisztus... a szemei...! – rebegte Teel falfehér arccal.
Ken odanézett, ahol valamikor a hulla szemeinek kellett lenniük.
Kihátrálva a szeméttel teleszórt területről, Teel előhúzta a revolverét.
Ken is felállt a megcsonkított tetem mellől és lassan kivette a fegyverét az övéből. Bár egész nap izzadt, most hirtelen egy egészen másfajta veríték szagát kezdte érezni; a félelem hideg, savanyú kipárolgásáét.
Bordeaux Ridge-en csend honolt. Semmi sem mozdult, csak az árnyékok lettek hosszabbak minden másodperccel.
– Valami eszement narkós csinálta ezt. Csakis egy ilyen alak veszthette el ennyire az eszét. – mondta Ken, ugyancsak falfehéren. – Én ugyanerre gondoltam.
– Kérjünk erősítést rádión – javasolta Ken, s már fordult is visszafelé, a kocsijukhoz.
Nem jutottak messzire, mikor meghallották a zajt. Egy csattanás. Fém kattanása. Üvegcsörömpölés.
A hangok egyértelműen az egyik közeli, már csaknem elkészült házból jöttek, mely arra szolgált, hogy a jövendő vevőknek bemutassák rajta a konstrukció előnyeit, s kedvet csináljanak a vásárláshoz.
Mivel eddig semmi nyom nem volt, amin elindulhattak volna, az, hogy visszatérnek a járőrkocsihoz és segítséget kérnek, igazolható lett volna. De most, hogy meghallották a zajokat, az egyetlen elkészült házból, az ösztöneik azt diktálták, cselekedjenek ennél bátrabban. Az épület háta mögé indultak.
A legtöbb ablakot már a helyére tették; csak néhány nyílást borított még rongyokban lógó, átlátszatlan műanyag.
Egy újabb csattanás, ezúttal erősebb, mint az első, melyet megint üvegcsörömpölés követett belülről.
Ken Dimes megpróbálta elhúzni az üvegajtót, mely a hátsó udvarról nyílt a nappaliba. Nem volt bezárva.
Látták, hogy a nappali üres, így Teel belépett a félig elhúzott ajtón. Egyik kezében az elemlámpát tartotta, a másikban szorosan markolta a Smith & Wessont.
– Te kerülj elölről – suttogta Teel. – Így a szemét nem tud meglógni.
Ken összegörnyedve, hogy az ablakok szintje alatt maradjon, végigsietett a ház mellett, s végig azt várta, hogy valaki ráveti magát a tetőről, vagy kiugrik az egyik féligkész ablakon.

***

A nappali a konyhával szomszédos reggelizőhöz kapcsolódott. Ezek mind egy helyiséget alkottak, minden elválasztás nélkül. A konyhában tölgyből készült szekrények sorakoztak, de a burkolólapokat még nem tették le.
A levegő mészillatú volt, olykor fel-felbukkant a fapác szaga is.
Teel a reggelizőben állt, és fülelt, nem hall-e újabb zajokat.
Semmi.
Ha ez is olyan, mint a legtöbb kaliforniai ház, akkor balra nyílik az étkező, a konyhán túl, aztán a nappali, az előszoba, és egy dolgozószoba. Ha végigmenne a reggelizőből kivezető folyosón, valószínűleg a mosókonyhához jutna, a földszinti fürdőszobához, a gardróbhoz, s aztán ez előszobába. Egyik választás se volt jobb a másiknál, így Teel elindult, hogy a mosókonyhát ellenőrizze először.
A sötét helyiségnek nem voltak ablakai. Az ajtó félig nyitva állt. Az elemlámpa fényében csak sárga tárolókat lehetett látni, s a mosógépnek, meg a centrifugának kiképezett helyet. Teel azonban be akart kukkantani az ajtó mögé is, ahol a mosogatót és a munkaterületet sejtette. Egészen betolta az ajtót, s gyorsan belépett a helyiségbe,
a lámpát és a fegyvert sebesen a holt tér felé fordítva. A rozsdamentes acélból készült mosogató, meg a beépített asztal ott voltak, ahogy számított rá, de a gyilkosnak a nyomát se látta.
Olyan izgatott volt, mint évek óta sohasem. Nem tudott megszabadulni a halott ember képétől, mely újra és újra előbukkant az agyában: azok az üres szemgödrök...
Nemcsak izgatottság volt ez. Úgy félt, hogy a gyomra teljesen görcsberándult.

***

Odakint Ken átugrott egy keskeny vizesárkot, s el is ért a dupla bejárati ajtóhoz, mely még zárva volt. Végigpillantott a környéken, de semmi gyanúsat nem látott. Ahogy nőtt a homály, Bordeaux Ridge már nem is építkezési területhez hasonlított, mint inkább egy bombatámadás sújtotta településhez.

***

Teel Porter éppen megfordult a mosókonyhában, hogy kilépjen a folyosóra, mikor tőle jobbra felpattant az egyik sárga tárolószekrény ajtaja, s az a dolog ráugrott, mint valami varázsdobozból előpattanó krampusz. Teel egy pillanatig azt hitte, egy kölyök az, aki valami rémisztő gumiálarcot vett magára. Nem látta világosan, mert az elemlámpa fénycsóvája nem a támadóra irányult, de tudta, hogy ez a valami igazi, mert azok a szemek semmiképp nem lehettek üvegből vagy műanyagból. Elsütötte a fegyverét, de fölé célzott, s a lövedék valahol odakint a folyosón a falba fúródott, anélkül, hogy kárt tett volna a támadóban. Teel megpróbált megfordulni, de a dolog ott volt rajta, sziszegve, mint egy kígyó. Újra tüzelt, ezúttal a földre – a dörej fülsüketítő volt a zárt térben – de aztán az a valami nekitaszította a mosogatónak, és kitépte a revolvert a kezéből. Elvesztette az elemlámpáját is, amely a sarokba gurult. Felemelte a kezét, hogy az öklét használja, de a karja az ívpálya felét se tette meg, mikor szörnyű fájdalom hasított a gyomrába, mintha egyszerre több tőrt döftek volna belé, s Teel rögtön tudta, mi történt vele. Fölsikoltott, aztán még egyszer, fölé tornyosult annak a krampusznak a valószínűtlenül torz ábrázata a sárgán izzó szemekkel, és Teel újra sikoltott, kezeivel kétségbeesetten hadonászott, s ekkor újabb tőrök hatoltak keresztül torkának lágy szövetén.

***

Ken Dimes négy lépésre volt a bejárati ajtótól, mikor meghallotta Teel sikoltását. A meglepetés, a félelem és a fájdalom kiáltása volt ez.
– A francba...!
Az ajtó pácolt tölgyből készült. A jobb oldali szárny tolóreteszeit a küszöbhöz és a szemöldökfához reteszelték, de a baloldali szárny nyitva volt. Ken berontott, rövid időre elfelejtkezve az elővigyázatosságról, s aztán megtorpant a félhomályos előszobában.
Süket csönd honolt a helyiségben.
Ken felkattintotta az elemlámpáját. Üres nappali a jobb oldalon. Üres dolgozószoba a bal oldalon. Az emeletre vezető lépcsők. Sehol senki.
Csend mindenfelől. Tökéletes csend. Mint a légüres térben.
Egy pillanatig Ken tétovázott, hogy kiáltson-e Teel-nek, de félt, hogy ezzel felfedi hollétét a gyilkos előtt. Aztán rájött, hogy az elemlámpa éppen elég árulkodó jel, és nem számít, hogy zajt csinál-e vagy sem.
– Teel!
A kiáltás végigvisszhangzott a kihalt szobákon.
– Teel, hol vagy?
Semmi válasz.
Teel biztosan meghalt. Jézusom. Válaszolna, ha élne.
Vagy lehet, hogy csak megsebesült és elvesztette az eszméletét, vagy haldoklik valahol. Ebben az esetben talán az lenne a legjobb, ha visszamenne a járőrkocsihoz és hívná a mentőket.
Nem. Nem, ha a partnere ilyen kétségbeejtő állapotban lenne, akkor meg kellene találni és elsősegélyben részesíteni. Lehet, hogy Teel meghal, míg ő azzal van elfoglalva, hogy rádión segítséget kér. Túl nagy a kockázat az időt húzni.
Azonkívül a gyilkos is itt ólálkodik még valahol.
Már csak határozatlan, füstös, vörös fény szűrődött be az ablakokon, ahogy a nappalt lassan elnyelte az este. Ken már csakis az elemlámpájára hagyatkozhatott, ami igencsak zavaró volt, mert minden esetben, ahogy a fénycsóva megmozdult, új meg új mozgó árnyak keletkeztek, lehetséges ellenfeleket kreálva. Ezek a hamis támadók pedig elvonhatják a figyelmét az igazi veszélyről.
A bejárati ajtót nyitva hagyva lassan végigosont a ház hátsó részébe vezető szűk folyosón. Szorosan a fal mellett haladt. Egyik cipőjének a talpa minden lépésnél megcsikordult. A fegyverét szorosan maga előtt tartotta, nem a földre, vagy a mennyezetre irányította, mert esze ágában se volt figyelmeztető lövésekkel kezdeni, ha összeakadna a gyilkossal.
Jobbkéz felől nyitva állt egy ajtó. Egy szekrény. Üres volt.
Saját izzadságának szaga erősebbé vált, mint a fapácé és a mészé.
Egy toaletthez érkezett. Gyorsan végigpásztázta a helyiséget, de nem talált semmi figyelemreméltót, bár saját megrettent arca, amely visszaköszönt rá a tükörből, meghökkentette őt.
A nappali szoba, a reggeliző és a konyha ott volt közvetlenül előtte. Balra látott még egy ajtót, ami tárva-nyitva állt. Az elemlámpa fényében, ami hirtelen hevesen remegni kezdett a kezében, Ken meglátta Teel testét a mosókonyha padlóján, s annyi vért, hogy nem lehetett kétséges, Teel halott volt.
A félelem hullámai alatt, amelyek elöntötték az agyát, Ken érezte a bánat, a harag, a gyűlölet és a heves bosszúvágy áramlatait is.
Valami puffant mögötte.
Felkiáltott és megpördült, hogy szembenézzen a fenyegetéssel.
De jobbra a hall és balra a reggeliző egyaránt kihalt volt.
A hang valahonnan elölről jött. Még el se halt a visszhang, Ken már tudta, mi volt az: a bejárati ajtó csukódott be.
Egy újabb zaj törte meg a csendet, nem olyan hangos, mint az első, de még idegtépőbb: a tolózár kattanása. Valaki bezárta az ajtót.
A gyilkos távozott és kívülről becsukta az ajtót egy kulccsal? De honnan szerezte a kulcsot? Az éjjeliőrtől, akit meggyilkolt? És miért állt meg, hogy bezárja az ajtót? Valószínűbb, hogy belülről csukta be, nem csupán azért, hogy ezzel is késleltesse Ken menekülését, hanem inkább hogy tudassa vele, a hajsza folytatódik.
Ken azt fontolgatta, hogy eloltja az elemlámpáját, mert túl jó célpontként szolgált így az ellenségnek, de mostanra az ablakokon már semmi fény nem szűrődött be, tehát elemlámpa nélkül egyszerűen megvakulna.
Hogy a fenében tájékozódik a gyilkos ebben a mélyülő sötétségben? Lehetséges, hogy egy begőzölt narkós érzékei éppúgy tökéletesednek utazás közben, ahogy az ereje is a tízszeresére nő a szer mellékhatásaként?
A házban teljes csend honolt.
Ken a folyosón állt, hátát a falnak vetve.
Érezte Teel vérének a szagát. Határozottan fémes szag volt.
Klikk... klikk... klikk.
Ken megmerevedett, és buzgón figyelt, de semmit nem hallott ezután a három kattanó nesz után. Úgy hangzott, mintha valaki átsietett volna a betonpadlón, valaki, aki keménysarkú csizmát, vagy szegecsekkel megerősített cipőt viselt.
A hangok olyan hirtelen keletkeztek és haltak el, hogy Ken képtelen volt megállapítani, honnan jöttek. Aztán újra hallotta őket – klikk, klikk, klikk, klikk – ezúttal négy lépés, az előszobából, s erre tartottak, a folyosó felé, ahol Ken állt.
Azonnal elrugaszkodott a faltól, hogy szembenézzen az ellenséggel, leguggolt, s az elemlámpát és a revolvert is abba az irányba szegezte, amerre a lépéseket hallotta. De az előszoba kihalt volt.
Ken a száján át vette a levegőt, hogy gyors lélegzetvételének a hangját ezzel is csökkentse, amely elfedhette az ellenfél mozgásának zaját is. Végigment a hallon, az előszobába. Semmi. A bejárati ajtó rendben be volt csukva, a dolgozószoba, a nappali, a lépcsők és fent a galéria mind üres volt.
Klikk, klikk, klikk, klikk.
A neszek most egy teljesen más irányból jöttek, valahonnan hátulról, a reggeliző környékéről. A gyilkos csendben kisurrant a hallból, keresztülment a nappalin és az étkezőn, a reggelizőbe, gyakorlatilag megtett egy kört és Ken hátába került. A szemét most lépett be a folyosóra, amit Ken éppen elhagyott. S bár a fickó csendben osont át a szobákon, most újra hallotta azokat a hangokat, nyilván nem azért, mert a cipői kopogtak, ahogy Ken cipője is megcsikordult minden lépésnél, hanem mert a fickó azt akarta, hogy a koppanások figyelmeztessék Kent: Hé, itt vagyok mögötted, akár tetszik, akár nem, elkaplak.
Klikk, klikk, klikk.
Ken Dimes nem volt gyáva ember. Jó zsaru volt, aki sohasem állt odébb, ha veszélyt szimatolt. A szolgálatban eltöltött hét éve alatt kétszer terjesztették fel kitüntetésre a bátorságáért. De ez az arctalan, szadista szemétláda, aki a teljes sötétségben rohangál itt a házban, ha akarja teljes csendben, ha akarja figyelmeztető zajokat adva – ez zavarba ejtette és megrémítette Kent. S bár Ken bátor volt, bolond azonban nem, hogy belemenjen egy olyan szituációba, amelyet nem ért.
Ahelyett, hogy visszament volna a folyosóra, hogy szembeszálljon a gyilkossal, a bejárati ajtóhoz sietett, és a réz fogantyúért nyúlt, hogy eltűnjön innen. Aztán észrevette, hogy az ajtót nem egyszerűen bezárták és rátolták a reteszt. A kétszárnyú ajtó fogantyúit egy viszonylag hosszú dróttal szilárdan egymáshoz rögzítették. Tehát először le kell tekernie a drótot, ha ki akar menni, ami fél percbe is beletelhet.
Klikk, klikk, klikk.
Egyszer vaktában a folyosó felé tüzelt, majd az ellenkező irányba rohant, át az üres nappalin. Hallotta maga mögött a gyilkost, amint átsüvít a sötétségen. Ken mégis elérte az étkezőt és már majdnem a konyhába vezető ajtónyílásnál volt, azzal a szándékkal, hogy keresztülvergődik a családi szobán a terasz ajtajáig, ahol Teel bejött. Ekkor maga előtt hallotta a kopogást. Abban biztos volt, hogy a gyilkos a nappaliig hajszolja őt, de ezek szerint a fickó visszaviharzott a sötét folyosón, és másik irányból, elölről közeledett, őrült játékot játszva. A hangokból ítélve körülbelül most érhetett a reggelizőbe, tehát csak a konyha volt köztük, így Ken úgy döntött, hogy megáll ott, ahol van és szétlövi a támadót, ahogy az megjelenik az átjáróban.
Ekkor a támadó éles hangon felrikoltott.
Végigkopogva a folyosón, még mindig láthatatlanul, de egyértelműen Ken felé tartva, a támadó hátborzongató, szinte nem is emberi hangot adott ki magából, a legkülönlegesebb hangot, amit Ken valaha hallott, mely tele volt dühvel és gyűlölettel. Olyan hang volt ez, melyet ember, bármilyen őrült is, nem képes kiadni magából. Ken minden konfrontációra vonatkozó gondolatot elhessegetett magától, a konyha felé hajította az elemlámpáját, mintegy megtévesztésül, elfordult a közeledő ellenségtől és rohanni kezdett, de nem vissza a nappali felé, nem arra, ahová eme macska-egér játék szabályai kívánták volna, hanem egyenesen keresztül az étkezőn, az ablak felé, amelyen bizonytalanul még beszűrődött a szürkület utolsó foszlánya. Ken leszegte a fejét, karjait a melle elé tette, és oldalt fordult, ahogy nekirontott az üvegnek. Az ablak szétrobbant, s ő kizuhant a hátsó udvarra, az építkezési hulladék közepére. Szilánkok és betondarabok fúródtak fájdalmasan a lábába és a hátába. Valahogy feltápászkodott, a ház felé fordult, és a kitört ablakra ürítette a revolvere tárját, arra az esetre, ha a gyilkos üldözné őt.
A leszálló éjszakában nem látta nyomát az ellenségnek.
Nem vesztegette az idejét azzal, hogy a balszerencséjét átkozza. Futva megkerülte a házat, s kiért az utcára. Oda kell érnie a járőrkocsihoz, ahol ott volt a rádió – és egy ismétlő rohampuska.

3

Június másodikán és harmadikán, szerdán és csütörtökön, Travis, Nora és Einstein szorgalmasan keresték a kutya-ember kommunikáció módját, s ezalatt embert és kutyát egyaránt nagy csalódások érték a sikertelenség miatt. Azonban Nora bebizonyította, hogy mindannyiuk helyett van elég türelme és bizalma az egészhez. Mikor június negyedikén, pénteken, napnyugta körül az áttörés bekövetkezett, a lány kevésbé volt meglepődve, mint Travis vagy akár Einstein.
Összevásároltak vagy negyven magazint – a Time-tól és a Life-tól kezdve egészen a McCall's-ig és a Redbookig – vagy ötven fotós és művészeti könyvet, s mindet elvitték Travis bérelt házába, ahol a nappaliban elég nagy volt a hely ahhoz, hogy szétterítsék őket a padlón. Néhány párnát is letettek a földre, hogy a kutyával egy magasságban is kényelmesen dolgozhassanak.
Einstein érdeklődéssel figyelte az előkészületeket.
Nora a földön ülve, hátát a díványnak támasztva a retriever fejét a két kezébe fogta. Arcuk közel volt, orruk szinte összeért.
– Oké, és most figyelj rám, Einstein. Mindent tudni akarunk rólad: honnan jöttél, miért vagy okosabb, mint a többi közönséges kutya, mitől féltél aznap, mikor Travis rád bukkant az erdőben, miért bámulsz ki néha éjszakánként az ablakon, mintha tartanál valamitől. S még egy csomó mindent. De nem tudsz beszélni, ugye? Nem. És amennyire tudjuk, nem tudsz olvasni sem. S ha nem tudsz olvasni, írni sem tudsz. Úgyhogy azt hiszem, képekkel kell megoldanunk a problémát.
Travis Nora mellett ült, és látta, hogy a kutya le nem veszi a szemét a lányról, míg az beszél. Einstein szinte megmerevedett. Úgy tűnt, nemcsak érti, mit mond neki Nora, de felvillanyozódik tőle.
Vajon mennyit ért valójában az egészből a kutya, töprengett Travis, és mi az, amit csak én gondolok, hogy érti? Az embereknek természetes hajlamuk van arra, hogy emberi tulajdonságokkal ruházzák fel kedvenc háziállataikat, s olyan szándékokat tulajdonítanak nekik, melyek soha nem léteztek. Einstein esetében, ahol tényleg jelen volt a kivételes intelligencia, a kísértés, hogy különös jelentést tulajdonítanak kutyaszerű megnyilvánulásoknak is, a szokásosnál is nagyobb volt.
– Megnézzük ezeket a képeket, megkeressük azokat a dolgokat, amelyek érdekelnek téged, a dolgokat, amelyek segíteni fognak nekünk megérteni, hogy honnan jöttél, és hogy lettél olyan, amilyen vagy. Amikor csak meglátsz valamit, ami segíthet nekünk abban, hogy összeálljon a kép, valahogy a tudomásunkra kell hoznod. Ugass egyet, vagy tedd rá a mancsodat, vagy csóváld a farkadat!
– Ez marhaság! – rázta a fejét Travis. – Értesz engem, Einstein? – kérdezte Nora. A retriever halkan mordult egyet.
– Egy így soha nem fog működni – mondta Travis. – De fog! – erősködött Nora. – Nem tud olvasni és írni, de meg tud mutatni dolgokat. Ha kiválaszt féltucat képet, talán nem értjük meg azonnal, hogy milyen jelentéssel bírnak az ő számára, de idővel meg fogjuk találni a módját, hogy egymáshoz és a kutyához kapcsoljuk azokat, s rájövünk, hogy Einstein mit próbál közölni velünk.
A kutya, fejével még mindig Nora kezében, Travisre nézett és megint mordult egyet.
– Készen vagyunk? – kérdezte Nora Einsteint.
A kutya a lányra nézett és meglebbentette a farkát.
– Rendben – mondta Nora, és elengedte a kutyát. – Akkor kezdjük.
A szerdát, csütörtököt és a pénteket azzal töltötték, hogy átrágták magukat a kiadványokon, mindenféle képet mutatva Einsteinnek – embereket, fákat, virágokat, kutyákat, más állatokat, gépeket, utcákat, autókat, hajókat, repülőgépeket, ételeket és ezernyi termék hirdetését, azt remélve, hogy a kutya meglát valamit, ami izgalomba hozza. A probléma az volt, hogy túl sok dolog felizgatta, túlságosan is sok. A több ezer képből több, mint száz esetben történt, hogy ugatni, morogni kezdett, vagy heves farkcsóválásba fogott, s a választásai olyan változatosak voltak, hogy Travis nem látott összefüggést közöttük, nem tudta összekapcsolni őket, semmilyen asszociáció nem jutott az eszébe.
Einstein elbűvölte egy autóhirdetés, amelyben a kocsit egy erős tigrishez hasonlították, amely szintén jelen volt a képen, egy ketrecbe zárva. Nem volt világos, hogy vajon az autó, vagy a tigris keltette-e fel a kutya érdeklődését. Ugyancsak reagált több számítógéphirdetésre, Alpo és Purina kutyaeledel reklámra, egy hordozható kazettásmagnó hirdetésére, s rengeteg képre, melyeket könyvekben látott: pillangókra, egy papagájra, egy börtöncellában kuksoló, szánalmas emberre, négy fiatalra, akik egy labdával játszottak, Mickey Mouse-ra, egy hegedűre, egy futógépen edző férfire, s még sok más dologra. Fájt a szíve egy hozzá hasonló golden retreivert ábrázoló kép láttán, és őszintén izgalomba jött egy cocker spániel fényképétől, de csekély érdeklődést és kíváncsiságot mutatott más kutyafajtákkal kapcsolatban.
A legerősebb – és legrejtélyesebb – reakciót akkor mutatta, mikor egy képet raktak elé, amely a 20th Century-Fox egy bemutatásra váró filmjéből származott. A film a természetfeletti erőkről szólt – szellemekről, a pokolból érkező démonokról – és a fotó, amely felkavarta a kutyát, egy csorgó nyálú, fogakkal és karmokkal alaposan felszerelt, világító szemű, démoni kísértetet ábrázolt. A lény nem volt szörnyűbb, mint a film többi szereplője, némelyikhez képest barátságosnak volt mondható, mégis Einstein csak erre az egyre reagált.
A retriever megugatta a fényképet. A dívány mögé bújt, s onnan pislogott kifelé, mintha attól félne, a lény a fényképről életre kel és utána ered. Újra felugatott, majd nyüszíteni kezdett, s úgy kellett visszacsalogatni a magazinhoz. Másodszor is megnézve a képet, Einstein fenyegetően morogni kezdett. Aztán őrült módjára addig mesterkedett a mancsával, míg becsukta az immár összerongyolódott újságot.
– Mi az, ami olyan különleges abban a képben? – kérdezte Nora a kutyától.
Einstein a lányra nézett – s enyhén megremegett.
Nora türelmetlenül kinyitotta az újságot, ugyanazon az oldalon.
Einstein újra összecsukta.
Nora kinyitotta.
Einstein harmadszor is becsukta, majd a fogai közé csippentette és kivitte a szobából.
Travis és Nora követték a retrievert a konyhába. A kutya egyenesen a szemetesvödörhöz ment, melynek felcsapódó tetejét pedállal lehetett működtetni. Egyik mancsát a pedálra helyezte, nézte a felnyíló fedelet, aztán az újságot a vödörbe ejtette és lelépett a pedálról.
– Mit jelentsen ez az egész? – kérdezte Nora.
– Azt hiszem, azt a filmet semmi esetre sem akarja megnézni.
– A mi négylábú, borzas kritikusunk.
Az eset csütörtök délután történt. Péntek estére Travis – és a kutya – csalódottsága közel volt a kritikus értékhez.
Einstein olykor feltűnő intelligenciáról tett tanúbizonyságot, de néha úgy viselkedett, mint egy közönséges kutya, s ezek az ingadozások a kutyazsenitől a butuska kutyusig elbágyasztottak volna bárkit, aki megpróbálta volna megérteni, hogy lehet mégis olyan okos. Travis már afelé hajlott, hogy a legértelmesebb lenne egyszerűen elfogadni a retrievert olyannak, amilyen: fel kell készülni rá, hogy néha elképesztő dolgokat művel, de nem szabad ezeket állandóan elvárni tőle. Nagyon valószínű, hogy Einstein rendkívüli intelligenciájának eredetére sohasem fog fény derülni.
Nora azonban továbbra is türelmes maradt. Azt mondogatta, hogy Rómát sem egy nap alatt építették, és hogy az eredményességhez eltökéltség, kitartás, állhatatosság és idő szükséges.
Ilyenkor Travis fáradtan felsóhajtott – Einstein meg ásított egyet.
Norát nem lehetett kizökkenteni. Miután az összes könyv és újság képeit átvizsgálták, összegyűjtötte azokat, amelyekre Einstein reagált, széjjelterítette őket a földön, és arra bíztatta a kutyát, hogy kapcsoljon egymáshoz képeket.
– Ezek itt olyan dolgokat ábrázoló képek, amelyek fontos szerepet játszottak a múltjában – bizonygatta Nora.
– De biztosak lehetünk ebben? – kételkedett Travis.
– Nos, ezt kértük tőle – mondta a lány. – Arra kértük, jelezzen azoknál a képeknél, amelyek elmondhatnak nekünk valamit arról, hogy honnan jött.
– De vajon érti-e a játékot?
– Igen – mondta Nora mély meggyőződéssel a hangjában.
A kutya mordult egyet.
Nora megfogta Einstein egyik mellső lábát és a hegedűt ábrázoló fényképre helyezte.
– Oké, kutyus. Valahonnan emlékszel egy hegedűre, s valami módon az fontos volt neked.
– Lehet, hogy játszott rajta a Carnegie Hallban – szellemeskedett Travis.
– Csend legyen! – szólt rá Nora, majd újra a kutyához fordult. – Rendben van. Illik ez a hegedű bármelyik másik képhez? Van valami kapcsolat egy másik képpel, ami segíthet megérteni, hogy mit jelentett neked a hegedű?
Einstein egy pillanatig fürkésző tekintettel nézte a lányt, mintha a kérdést fontolgatná. Aztán keresztülsétált a szobán, óvatosan lépegetve a képek közötti szűk folyosón, szimatolva, jobbra-balra tekingetve, míg rátalált a Sony márkájú, hordozható kazettásmagnó hirdetésére. Egyik mancsát a fotóra helyezte, és visszanézett Norára.
– Ez nyilvánvaló kapcsolat – mondta Travis. – A hegedűvel zenét csinálnak, s a magnó zenét produkál. Ez a mentális asszociáció igen hatásos példája egy kutyától, de valóban jelent valamit, valóban utal a múltjára?
– Biztos vagyok benne – mondta Nora, majd Einsteinhez fordult:
– Valaki régebben hegedűn játszott neked? A kutya csak nézett rá.
– Az előző gazdádnak volt egy ilyen kazettás magnója?
A kutya továbbra is csak nézte a lányt.
– Talán egy hegedűs a múltadban a saját zenéjét egy kazettás magnón rögzítette? – kérdezte Nora.
A kutya nyüszíteni kezdett.
– Jól van – mondta Nora. – Van itt még olyan kép, amit össze tudsz kapcsolni a hegedűvel és a magnóval?
Einstein lenézett a Sony-reklámra, mintha gondolkodna, aztán beporoszkált egy másik, képek közötti ösvényre, s ezúttal egy olyan magazinnál állt meg, amely egy Kék Kereszt hirdetésnél volt nyitva. A kép egy fehér köpenyes orvost ábrázolt, aki egy újdonsült édesanya ágya mellett állt. Az anya kezében tartotta újszülött csecsemőjét. Az orvos és az anya mosolyogtak, s a baba olyan derűsnek és ártatlannak látszott, mint a gyermek Krisztus. Nora négykézláb közelebb mászott a kutyához:
– Ez a kép arra a családra emlékeztet téged, ahol azelőtt éltél?
A kutya a lányra tekintett.
– Volt ott egy anya, egy apa, meg egy csecsemő?
Einstein továbbra is bámult.
– Hé, talán a reinkarnáció egy valódi esetével állunk szemben – mondta Travis, még mindig a földön ülve, hátával a díványnak támaszkodva. – Lehet, hogy Einstein emlékszik arra, hogy egyik előző életében orvos volt, anya vagy csecsemő.
Nora válaszra sem méltatta a megjegyzést.
– Egy hegedülő csecsemő – mondta Travis.
Nora négykézláb volt Einstein mellett, kutyaszerű pozícióban, szemtől-szembe, egészen közel a retrieverhez:
– Na jó – mondta. – Így sehova se jutunk. Többre van szükség, minthogy azt várjuk tőled, hogy egyik képről asszociálj egy másikra. Kérdéseket kell feltennünk ezekről a képekről, és valahogy választ kell kapnunk.
– Adj neki papírt és ceruzát – javasolta Travis.
– Ez komoly dolog! – szólt rá Nora olyan türelmetlenül, ahogy a kutyával sose tette.
– Tudom, hogy komoly – mondta a férfi. – De egyben nevetséges is.
Nora egy pillanatig úgy lógatta a fejét, ahogy a kutyák teszik, ha nyáron nagy a meleg, aztán hirtelen Einsteinre nézett:
– Valójában milyen okos vagy te, kutya? Be akarod bizonyítani, hogy zseni vagy? Ki akarod vívni örökké tartó elismerésünket és tiszteletünket? Akkor megmondom, mit kell csinálnod: tanulj meg válaszolni a kérdéseimre egyszerű igennel vagy nemmel.
A kutya várakozóan, élénk tekintettel figyelte a lányt.
– Ha igen a válasz a kérdésemre – akkor csóváld meg a farkad. De csak akkor, ha a válasz igen. Amíg így dolgozunk, nem szabad szokásból farkat csóválnod, vagy azért, mert izgatott vagy. Csak akkor csóváld a farkad, ha igent akarsz mondani. S ha nemet akarsz mondani, ugass egyet. De csak egyet.
– Két ugatás azt jelenti, szívesebben kergetnék macskákat – humorizált Travis. – Három ugatás pedig azt, "hozzatok nekem egy Budweisert".
– Ne zavard össze! – mondta Nora élesen.
– Miért ne? Hiszen ő is összezavar engem.
A kutya még csak nem is pillantott Travisre. Hatalmas, barna szemeit le nem vette Noráról, míg a lány újra el nem magyarázta neki a farkcsóválás-igen, ugatás-nem módszert.
– Jól van – mondta a lány. – Akkor próbáljuk meg. Einstein, érted az igen-nem jeleket?
A retriever megcsóválta a farkát, ötször vagy hatszor.
– Véletlen – mondta Travis. – Nem jelent semmit. Nora habozott pár másodpercig, míg megfogalmazta a következő kérdést:
– Tudod, mi a nevem?
Farkcsóválás.
– Úgy hívnak, hogy... Ellen?
A kutya ugatott egyet. Nem.
– Úgy hívnak, hogy... Mary?
Egy ugatás. Nem.
– Úgy hívnak, hogy... Nona?
A kutya úgy nézett rá, mint aki rossz néven veszi, hogy a lány be akarja csapni. De nem volt farkcsóválás. Egy ugatás.
– Úgy hívnak, hogy... Nora?
Einstein őrült farkcsóválásba kezdett.
Nora elégedetten felnevetett, előrébb mászott és átölelte a retrievert.
– Ez nem lehet igaz – morogta Travis és ő is közelebb mászott.
Nora a fényképre mutatott, amelyen még mindig rajta volt Einstein mancsa:
– Azért reagáltál erre a képre, mert arra a családra emlékeztet téged, amellyel régebben együtt éltél?
Egy ugatás. Nem.
– Együtt éltél valaha is egy családdal? – kérdezte Travis.
Egy ugatás.
– De nem vagy kóbor kutya – mondta Nora. – Valahol laknod kellett, mielőtt Travis rád talált.
A Kék Kereszt hirdetést tanulmányozva hirtelen érezte, hogy rájött a helyes kérdésekre:
– A csecsemő miatt reagáltál erre a képre?
Egy ugatás. Nem.
– A nő miatt?
Nem.
– A fehér köpenyes férfi miatt?
Heves farkcsóválás. Igen, igen, igen.
– Szóval egy orvossal lakott együtt – mondta Nora. – Talán egy állatorvossal.
– Vagy egy tudóssal – mondta Travis az ösztönös gondolatmenetet követve.
Einstein farkcsóválva "igent" jelzett a "tudós" említésére.
– Tudományos kutatóval – mondta Travis.
Igen.
– Egy laboratóriumban?
Igen, igen, igen.
– Egy laboratóriumi kutya vagy? – kérdezte Nora.
Igen.
– Kísérleti állat? – folytatta Travis.
Igen.
– S ezért vagy olyan okos?
Igen.
– Mert valamit csináltak ott veled?
Igen.
Travis szíve szinte kiugrott a helyéről. Az Istenért, hiszen ténylegesen kommunikáltak, nem felületesen, nem olyan aránylag kezdetleges módon, mint mikor Einstein kirakott egy kérdőjelet a kutyakekszből. Ez a mostani különleges és sajátos kommunikáció volt. Itt ültek és beszélgettek, mint három ember – majdnem beszélgettek – s hirtelen minden megváltozott. Semmi se lesz olyan, mint eddig. Semmi nem lehet olyan egy világban, ahol az emberek és állatok ugyanúgy (még ha különböző módon is) rendelkeznek az intellektussal, hasonló reményekkel és álmokkal. Oké, Travis talán eltúlozta az arányt. Hiszen nem minden állatnak adatott meg hirtelen emberszintű tudat és intelligencia. Ez egy kísérleti állat, talán az egyetlen ilyen természetű kutya. De Jézusom...! Jézusom...! Travis a retrieverre nézett, és borzongás szaladt keresztül rajta. Nem a félelemtől, hanem az ámulattól.
Nora ugyanazzal a megilletődéssel vegyes ámulattal beszélt a kutyához, ami az imént Travist is elnémította:
– De azok nem egyszerűen csak elengedtek téged, ugye?
Egy ugatás. Nem.
– Megszöktél?
Igen.
– Azon a kedd reggelen, mikor rád találtam az erdőben? – kérdezte Travis. – Akkor szöktél meg?
Einstein nem ugatott és nem is csóválta a farkát.
– Vagy az azt megelőző napon? – kérdezte Travis.
A kutya felvinnyogott.
– Valószínűleg van időérzéke – jegyezte meg Nora – mert lényegében minden állat a természetes nappal-éjszaka ritmust követi. Az állatok az ösztöneikkel mérik az időt, biológiai órájuk van. De a naptári időmérésről Einsteinnek talán fogalma sincs. Nem igazán értheti, hogyan osztjuk fel az időt napokra, hetekre, hónapokra, s ezért nem tud válaszolni a kérdésedre.
– Akkor ez olyasmi, amit meg kell majd tanítanunk neki – mondta Travis.
Einstein élénken csóválta a farkát.
– Megszökött... – csóválta a fejét elgondolkodva Nora. Travis tudta, mire gondol a lány. Einsteinhez fordult:
– Keresni fognak téged, ugye?
A kutya nyüszítve csóválta a farkát – amit Travis egy felettébb aggodalmas "igen"-ként értelmezett.

4

Egy órával napnyugta után Lemuel Johnson és Cliff Soames megérkeztek Bordeaux Ridge-hez. Rajtuk kívül még nyolc NSA ügynök érkezett ide, két további jelöletlen autóval. A közvetlen járda mellett több autó sorakozott már, többnyire a seriffiroda címerpajzsát viselő járőrkocsik, de parkoltak ott más autók is, közöttük a halottkém mikrobusza.
Lem megdöbbenve látta, hogy a sajtó már megérkezett. Újságírók, minikamerákkal felszerelt tévéstábok álltak a kordon mögött, egy háztömbnyire a gyilkosság színhelyétől. A Wesley Dalberg halálával, és a Banodyne-ban dolgozó tudósok meggyilkolásával kapcsolatos részletek eltitkolásával, valamint egy kemény félretájékoztatási kampánnyal az NSA elérte, hogy a sajtó nem tudott összefüggéseket felfedezni a fenti események között. Lem remélte, hogy a kordonnál álló rendőrök Walt Gaines legmegbízhatóbb emberei, akik hideg hallgatással reagálnak a riporterek kérdéseire, amíg megszületik egy meggyőző, de hamis magyarázat.
Sorban emelték el az útból az útelzáró bakokat, ahogy az NSA autók áthaladtak a rendőrkordonon.
Lem túlhajtott a tett színhelyén, és az utca végében parkolt le. Otthagyta Cliff Soames-t, hogy eligazítást adjon a többi ügynöknek, s elindult a félkész ház felé, amely úgy tűnt, a figyelem középpontjában állt.
A járőrkocsik rádióiból kiszűrődő hangok kódszavakkal és rendőrzsargonnal előadott halandzsával töltötték meg a forró, éjszakai levegőt – meg statikus sziszegéssel és pattogással, mintha az egész világ egy kozmikus méretű sütőben sülne.
Néhány, háromlábú állványon elhelyezett fényszóró állt a ház előtt, hogy megkönnyítse a helyszíni szemlét. Lem úgy érezte, mintha egy hatalmas színpadra lépne fel. A reflektorok körül lepkék köröztek. Felnagyított árnyékaik a poros járdán táncoltak.
Saját túlméretezett árnyékától kísérve, Lem a bejárati ajtóhoz ért. Bent is elhelyeztek pár reflektort. A fény vakítóan verődött vissza a fehér falakról. Egy pár fiatal rendőr szorgoskodott odabent, meg néhányan a halottkém hivatalából, meg egy-két elmélyült figura, akik a Tudományos Nyomozási Osztályról jöttek. Mindannyian sápadtnak és izzadtnak látszottak az erős, fehér fényben.
Valahol hátul egyszer-kétszer felvillant egy fényképész vakuja. Az előszobában túl sokan voltak, így Lem kikerülte őket a nappalin, az étkezőn és a konyhán átsétálva.
Walt Gaines a reggelizőben állt, a félhomályban, az utolsó fellógatott reflektor mögött. De még így, árnyékoktól eltakartan is látható volt dühe és szomorúsága. Nyilván otthon kapta a hírt a rendőr meggyilkolásáról, mert elnyűtt edzőcipőt viselt, gyűrött nadrágot és egy barna-piros tarka inget. Nagy termete, bikanyaka és izmos karjai ellenére Walt úgy nézett ki, mint valami elhagyott kisfiú.
A reggelizőből Lem nem láthatott oda a mosókonyhába, ahol a laborosok dolgoztak, s ahol a test feküdt.
– Sajnálom, Walt – mondta. – Nagyon sajnálom.
– Teel Porternek hívták. Az apja, Red Porter és én huszonöt éve vagyunk barátok. Red tavaly ment nyugdíjba. Hogy fogom ezt elmondani neki? Jézusom! Nekem kell megtennem, hisz olyan közel álltunk egymáshoz. Ezúttal nem háríthatom el a felelősséget.
Lem tudta, hogy Walt sose hárította el a felelősséget, mikor valamelyik embere szolgálat közben halt meg. Mindig személyesen ment el az áldozat családjához, ő közölte a rossz hírt, s velük volt a sokk kezdeti állapotában.
– Majdnem két embert veszítettünk – mondta Walt. – A másik is csúnyán megsérült.
– És Teel...?
– Kibelezték, mint Dalberget. Aztán levágták a fejét. A Kívülálló, gondolta Lem. Semmi kétség. Lepkék repültek neki annak a reflektornak, amely mögött Lem és Walt állt.
– Nem találtuk a... fejét – szólalt meg a dühtől elcsukló hangon Walt. – Hogyan mondom meg az apjának, hogy nincs meg a fia feje?
Lem nem felelt.
– Most már nem hagyhatsz ki az ügyből – nézett rá keményen Walt. – Most, hogy az egyik emberem meghalt.
– Walt, nem véletlenül dolgozik titokban az ügynökségem. A fenébe, még a bérlistán szereplő ügynökök száma is hordozhat információt. Ti meg egészen a sajtó szeme előtt dolgoztok. S ebben az ügyben minden emberedet be kellene avatni a dolgokba. Ami azt jelentené, hogy nemzetvédelmi titkokat kellene felfedni egy csomó rendőrnek.
– A te embereid mind tudják, hogy mi a helyzet – vágott közbe Walt.
– Igen, de az én embereim aláírták a titoktartási fogadalmat, alapos biztonsági próbákon estek át, és arra képezték ki őket, hogy csukva tartsák a szájukat.
– Az én embereim is tudnak titkot tartani.
– Ebben biztos vagyok – mondta óvatosan Lem. – Biztos, hogy valami kívülállónak nem beszélnek közönséges ügyekről. De ez az ügy nem hétköznapi. Ennek a mi ellenőrzésünk alatt kell maradnia.
– Az én embereim is aláírhatnának titoktartási fogadalmat.
– Mindenkinek utána kellene néznünk, nem csak a szolgálatot teljesítő rendőröknek, de az irodai dolgozóknak is. Hetekig, hónapokig tartana.
Walt az ajtón át láthatta, hogy az étkezőben Cliff Soames és egy másik NSA-ügynök beszélgetnek két rendőrrel.
– Abban a percben átvetted az irányítást, ahogy beléptél, ugye? – kérdezte Walt Lemtől. – Mielőtt egyáltalán velem megbeszélted volna.
– Igen. Meg akarjuk értetni az embereiddel, hogy semmiről sem szabad beszélniük, amit ma éjjel itt láttak, még a feleségeiknek sem. Mindenkinek idézzük az idevágó szövetségi törvénycikket, mert biztosak akarunk lenni abban, hogy ismerik a bírság és a börtönbüntetés mértékét.
– Megint a börtönnel fenyegetsz? – kérdezte Walt, de a humornak ezúttal nyoma sem volt a hangjában, nem úgy, mint pár nappal ezelőtt, mikor a St. Joseph kórház garázsában beszélgettek, miután meglátogatták Tracy Keeshant.
Lemet nemcsak a seriffhelyettes halála szomorította el, hanem az ellentét, ami közte és Walt között keletkezett az eset kapcsán:
– Senkit nem akarok börtönbe dugni. Ezért akarok biztos lenni abban, hogy az emberek felfogják a következményeket.
– Gyere velem! – mondta komoran Walt. Lem követte őt a ház előtt álló járőrkocsihoz. Walt ült a volánhoz:
– Húzd fel az ablakot, hogy teljesen magunk legyünk.
Lem tiltakozott, hogy meg fognak fulladni a zárt utastérben. De a félhomály ellenére érzékelte Walt dühének elemi erejét, s rájött, olyan a helyzete, mint annak az embernek, aki egy benzineshordón ül gyertyával a kezében. Úgyhogy felhúzta az ablakot.
– Oké – mondta Walt. – Egyedül vagyunk. Nem egy NSA kerületi igazgató, meg egy seriff. Csak két régi barát. Haverok. Mondj el mindent az ügyről.
– Walt, a fenébe, nem tehetem. – Mondj el mindent! S én távol tartom magam az ügytől, és nem fogok beleavatkozni. – Mindenképpen távol kell maradnod tőle!
– Átkozott legyek, ha azt teszem! – mondta dühösen Walt. – Odasétálhatnék azokhoz a sakálokhoz – mutatott ki dühösen a piszkos szélvédőn a kordonnál várakozó riporterekre –, s elmesélhetném nekik, hogy a Banodyne Laboratóriumban valami védelmi projecten dolgoztak, de a dolog kicsúszott a kezükből. Elmesélhetném, hogy valaki vagy valami a biztonsági intézkedések ellenére megszökött a laboratóriumból, s most szabadon embereket gyilkol.
– Ha ezt teszed, nem úszod meg a börtönnel – mondta Lem. – Elvesztenéd a munkádat, tönkretennéd az egész karrieredet.
– Nem hiszem. A bíróságon azt mondanám, hogy választanom kellett a nemzetbiztonsági előírások megszegése és az emberek bizalmának elárulása között, akik megválasztottak engem erre a posztra. Azt mondanám,
hogy a helyi közösség biztonságát elsőbbségben kellett részesítenem a Washingtonban ülő bürokraták aggodalmainál. Biztos vagyok benne, hogy bármilyen bíróság felmentene engem. Nem kerülnék börtönbe, és a legközelebbi választásokon még több szavazattal választanának meg, mint legutóbb.
– A fenébe is! – szaladt ki Lem száján, mert tudta, hogy Waltnak igaza van.
– Ha most elmondasz mindent, ha meggyőzöl arról, hogy a te embereid megfelelőbben tudják kezelni az ügyet, mint az enyémek, akkor félreállok az útból. De ha nem beszélsz, szétkürtölök mindent.
– Megszegném az eskümet. Hurokba dugnám a fejemet.
– Senki sem fogja megtudni, hogy elmondtad nekem.
– Tényleg? Walt, az Isten szerelmére, miért hozol engem ilyen kínos helyzetbe, csak hogy kielégíthesd a kíváncsiságodat?
– Nem ilyesmiről van szó – nézett rá mérgesen Walt. – A fene egye meg, itt nem csak a kíváncsiságról van szó.
– Akkor miről?
– Meghalt az egyik emberem!
Lem hátradőlt az ülésen, lehunyta a szemét és felsóhajtott.
Walt tudta, elvárják tőle, hogy bosszút esküdjön egyik embere meggyilkolásáért. Kötelességérzete és becsülete nem engedte, hogy legalább ennyit meg ne próbáljon Lemnél. Szívósan folytatta tehát:
– Beszéljek az újságírókkal? – kérdezte csendesen.
Lem kinyitotta a szemét és egyik kezével megtörölte nedves arcát. Az autóban kellemetlenül meleg és fülledt volt a levegő. Le szerette volna húzni az ablakot. De olykor emberek jártak ki-be a házból, s ő nem kockáztathatta, hogy bárki is meghallja azt, amit Waltnak mondani akart:
– Igazad volt, mikor a Banodyne-t állítottad a középpontba. Már évek óta folynak ott védelmi kutatások.
– Biológiai hadviselés? – kérdezte Walt. – DNS-manipulációval ronda, új vírusokat tenyésztenek?
– Lehet, hogy azt is – felelte Lem. – De a mikroorganizmusokkal folytatott hadviselésnek semmi köze ehhez az ügyhöz, s én csak arról a kutatásról fogok neked beszélni, ami összefügg a mi mostani problémánkkal.
Az ablakok bepárásodtak. Walt beindította a motort. Az autóban nem volt légkondicionáló, de még a ventilátorokból beáramló meleg levegő is jól esett.
– Különböző védelmi kutatási programokon dolgoztak a Francis Project égisze alatt. Az egészet Assisi Szent Ferencről nevezték el.
– Egy szentről neveztek el egy hadi kutatási tervet? – pislogott meglepetten Walt.
– Méghozzá nagyon találóan – bólintott Lem. – Szent Ferenc tudott beszélgetni a madarakkal és más állatokkal. S a Banodyne-nál Dr. Davis Weatherbyt egy olyan kutatással bízták meg, melynek az volt a célja, hogy lehetségessé váljon az ember és állat közti kommunikáció.
– Olyasmi, mint megtanulni a delfinek nyelvét?
– Nem. Az volt az elgondolás, hogy a génmanipuláció legújabb eredményeit felhasználva olyan állatokat hozzanak létre, amelyek magas intelligenciával rendelkeznek, állatokat, amelyek szinte emberszintű gondolkodásra képesek, állatokat, amelyekkel lehetséges lenne a kommunikáció.
Walt tátott szájjal, hitetlenkedve bámult rá.
– Különböző tudományos csoportok dolgoztak más és más kísérleteken a Francis Project védőszárnyai alatt. Mindegyiket minimum öt éve pénzelték már. Elsőként ott voltak Davis Weatherby kutyái...
Dr. Davis Weatherby golden retrieverek spermájával és petesejtjeivel dolgozott. Azért választotta a golden retrievert, mert ezt a fajtát több mint száz éve tenyésztik sikeresen, állandóan tökéletesítve. Ez a tökéletesítés azt jelenti, hogy a fajtiszta egyedekben minden örökíthető nyavalya száműzve van az állat genetikai kódjából, ami lehetővé tette Weatherby-nek, hogy egészséges és értelmes alanyokat válasszon a kísérleteihez. Aztán, ha a kísérleti kutyakölykök bármilyen rendellenességgel jöttek a világra, Weatherby kiemelhette azokat a mutánsokat, amelyek akaratlan mellékhatásai voltak az állat genetikai örökségén folytatott ravasz mesterkedéseknek, s így tanulni tudott saját hibáiból.
Weatherby éveket dolgozott azon, hogy úgy növelje meg a fajta intelligenciáját, hogy közben az állat fizikai megjelenésében ne történjen változás. Mesterségesen, az élő szervezeten kívül száz meg száz genetikailag megváltozott retriever-petesejtet termékenyített meg, aztán a megtermékenyített petéket a pótanyaként működő retrieverszukák méhébe ültette. A szukák kihordták ezeket a lombikbébiket, Weatherby pedig tanulmányozta a fiatal állatoknál a megnövekedett intelligencia jeleit.
– Iszonyú sok kudarc kísérte a munkát – mondta Lem. – Groteszk mutációk születtek, amelyeket meg kellett semmisíteni. Halva született kölykök. Olyan kölykök, amelyek normálisan néztek ki, de éppen hogy kevésbé voltak intelligensek. Weatherby keresztezéssel is kísérletezett, így elképzelheted, hogy elég borzalmas eredmények születtek.
Walt a szélvédőt bámulta, amely már teljesen bepárásodott. Aztán szemöldökráncolva Lemre nézett:
– Keresztezéssel? Ezt hogy érted?
– Nos, Weatherby elkülönítette az intelligencia genetikai determiánsait olyan fajok esetében, melyek okosabbak, mint a retriever.
– Mint például a majmok? Azok okosabbak, mint a kutyák, nem? – Igen. Majmok... és az emberek.
– Jézus – mondta Walt.
Lem úgy állította be a ventilátort, hogy az a langyos levegőt az arcába fújja.
– Weatherby behelyezte ezt az idegen genetikai anyagot a retriever genetikai kódrendszerébe, ugyanakkor eltávolította a kutya azon génjeit, melyek korlátozták az intelligenciát.
– Ez lehetetlen! – kiáltott fel Walt. – Ezt a genetikai anyagot, ahogy te nevezted, nem lehet csak úgy egyik fajtából a másikba ültetni.
– A természetben állandóan ez történik – mondta Lem. – Egyik fajtából a másikba szállítódik a genetikai nyersanyag és a hordozó rendszerint egy vírus. Mondjuk egy vírus tenyészik a rhesus majomban. Amíg a majom testében van, a majom sejtjeiből hozzájut a genetikai anyaghoz. Ezek a szerzett gének magának a vírusnak is részévé válnak. Később, megfertőzve egy új gazdát, egy embert, a vírusnak megvan az a képessége, hogy a majom genetikai anyagát az emberi hordozóban hagyja. Gondolj csak például az AIDS-vírusra. Évtizedekig az volt a nézet, hogy az AIDS egy olyan betegség, amelyet bizonyos majmuk és emberek hordoznak magukban, bár egyik faj sem volt fogékony rá; úgy értem, szigorúan csak hordozók voltunk – sohasem lettünk betegek attól, amit magunkban hordoztunk. De aztán valahogy, valami történt a majmokkal, egy negatív genetikai változás, amelynek következtében nemcsak hordozói, hanem áldozatai lettek az AIDS-vírusnak. A majmok elkezdtek belehalni a betegségbe. Aztán, mikor a vírus az emberekbe került, magával vitte az AIDS-re való érzékenység genetikai kódját is, úgyhogy nemsokára az emberek is el tudták kapni a betegséget. A természetben így működik a dolog. A laboratóriumban ezt még eredményesebben csinálták.
– Szóval Weatherbynek tényleg sikerült kitenyésztenie egy emberi intelligenciával rendelkező kutyát? – kérdezte Walt, miközben az oldalablakok is lassan teljesen bepárásodtak.
– Hosszú és lassú folyamat volt ez, de fokozatosan mutatkozni kezdtek az eredmények. S egy kicsivel több, mint egy évvel ezelőtt megszületett a csodakölyök.
– Amely hasonlóan gondolkodik, mint egy ember?
– Nem hasonlóan, hanem talán éppen úgy.
– És mégis úgy néz ki, mint egy közönséges kutya?
– Ez az, amit a Pentagon akart. S ez tette Weatherby munkáját nagyságrendekkel nehezebbé. Az agy méretének nyilván van egy kis köze az intelligenciához, és Weatherby sokkal előbb elérhette volna az áttörést, ha egy olyan retrievert tenyészt ki, melynek nagyobb az agya. De a nagyobb agy nagyobb koponyát jelentett volna, vagyis egy ilyen kutya szokatlan külsővel rendelkezne.
Sem Walt, sem Lem nem próbálta meg letörölni az immár teljesen bepárásodott ablakokat. Ahogy ott ültek a fülledt, nedves utastérben, úgy tűnt, szinte teljesen el vannak vágva a valódi világtól, függetlenül tértől és időtől, olyan helyzetben, amely fura módon elősegítette, hogy elgondolkozzanak azokon a csodás és egyben szörnyű lehetőségekről, melyeket a génmanipuláció lehetővé tehet.
– A Pentagon azt akarta, hogy a kutya úgy nézzen ki, mint a többi fajtársa, de úgy gondolkodjon, mint egy ember. Miért? – kérdezte Walt.
– Gondolj bele, milyen lehetőségek nyílnának ezzel a kémkedésben – mondta Lem. – Háborús időkben a kutyáknak nem okozna gondot, hogy mélyen behatoljanak az ellenséges területre, megfigyelnék a felszerelést, a csapatok erejét. Az intelligens kutyák, melyekkel valahogy kommunikálni tudnánk, visszatérnének hozzánk, és elmondanák, mit láttak s mit hallgattak ki az ellenség beszélgetéseiből.
– Elmondanák nekünk? Azt mondod, a kutyákat meg lehet tanítani beszélni? Beszélj komolyan, Lem!
Lem együttérzett barátjával, hogy az képtelen volt felfogni ezeket az elképesztő lehetőségeket. A modern tudomány olyan gyorsan fejlődött, minden évben olyan sok forradalmi felfedezés került napvilágra, hogy a laikus egyre kevésbé talált különbséget a tudomány és a varázslat között. Néhányan úgy ítélték meg, hogy a következő húsz évben annyit fog változni a világ, mint 1780 és 1980 között, ami egyszerre volt szívderítő és rémisztő.
– Tény, hogy a kutyát meg lehetne változtatni genetikailag, hogy képes legyen beszélni – mondta Lem. – Talán nem is lenne túl nehéz, nem tudom. De létrehozni a megfelelő hangképző apparátust, a megfelelő nyelvet és ajkakat... ez azt jelentené, hogy drasztikusan meg kellene változtatni a kutya külsejét, s ez nem felel meg a Pentagon céljainak. Úgyhogy ezek a kutyák nem fognak beszélni. A kommunikáció valami bonyolult jelrendszeren keresztül zajlana.
– Te nem nevetsz – mondta Walt. – Ez az egész nyilván valami vicc, és te mégsem nevetsz.
– Képzeld csak el! – folytatta türelmesen Lem. – Békeidőben... Képzeld csak el, hogy az Egyesült Államok elnöke egy egyéves golden retrievert ajándékoz a szovjet miniszterelnöknek, az amerikai nép nevében. Képzeld el, hogy a kutya a miniszterelnök otthonában és irodájában él, s részese a Szovjetunió legmagasabb pártfunkcionáriusai beszélgetésének. Néha, néhány hetente vagy havonta, a kutya kisurranna az éj leple alatt, hogy találkozzon egy amerikai ügynökkel, s jelentést tegyen neki.
– Jelentést? Ez őrület! – kiáltotta Walt, és felnevetett. De ebben a nevetésben volt valami éles, valami üres felhang, amiből Lem megérezte, hogy a seriff szkepticizmusa elszállt, még ha próbált is belekapaszkodni.
– Mondom, ez lehetséges. Egy genetikailag megváltoztatott petét laboratóriumi körülmények között megtermékenyítettek genetikailag megváltoztatott ondósejttel, és a még alig fejlődésnek indult embriót beültették egy pótanyába, amely rendesen ki hordta a magzatot. S a Banodyne laboratóriumban eltöltött egy év után, május 17-én, hétfőn, valamikor a kora reggeli órákban a kutya megszökött, egy sor hihetetlenül ügyes trükköt alkalmazva, amelyekkel ravaszul túljárt a biztonsági rendszer eszén.
– És a kutya most szabadon van?
– Igen.
– És embereket gyilkol...
– Nem! – vágott közbe Lem. – A kutya ártalmatlan, szeretetreméltó, csodálatos állat. Jártam Weatherby laboratóriumában, mikor dolgozott a kutyával. Bizonyos mértékig kommunikáltam is vele. Becsületemre mondom, Walt, ha az ember munka közben látta az állatot, látta, mit hozott létre Weatherby, remények ébredtek benne a mi nyomorult fajtánkat illetően.
Walt értetlenül nézett rá.
Lem a szavakat kereste, hogy elmondhassa, mit érez. Annyira el akarta mondani, mit jelentett neki a kutya, lelkét szinte szétfeszítette az érzelem:
– Szóval... úgy értem, ha ilyen elképesztő dolgokat tudunk véghezvinni, ha ilyen csodákat tudunk a világra hozni, akkor mégiscsak van bennünk valami mélységesen értékes, és nem számít, mit mondanak a pesszimisták és a végítélet napját hangoztatok. Ha ilyesmit meg tudunk tenni, akkor megvan bennünk Isten potenciális hatalma és bölcsessége. Nemcsak fegyvereket teremtünk, hanem életet is. Ha egy másik fajt fel tudnánk emelni a mi szintünkre, amellyel megoszthatnánk a világot... a meggyőződéseink és filozófiáink örökre megváltoznának. A retriever megváltoztatásával önmagunkat is megváltoztattuk. Azzal, hogy a kutyát a tudat egy újabb szintjére hoztuk, elkerülhetetlenül a saját tudatunkat is feljebb emeltük.
– Jézusom, Lem, úgy beszélsz, mint egy prédikátor.
– Tényleg? Ez azért van, mert több időm volt végiggondolni ezt az egészet, mint neked. Idővel te is meg fogod érteni, miről beszélek. Te is elkezded majd érezni
azt a hihetetlen érzést, hogy az emberiség útban van az istenséggé válás útján, és megérdemeljük, hogy el is jussunk oda!
Walt Gaines úgy nézte a párás üveget, mintha valami érdekeset tudna leolvasni onnan.
– Lehet, hogy igaz, amit mondasz. Lehet, hogy ott állunk egy új világ küszöbén. De egyelőre még a régiben kell élnünk. Úgyhogy ha nem a kutya gyilkolta meg a helyettesemet – akkor micsoda?
– Ugyanazon az éjszakán, amikor a kutya megszökött a Banodyne-ból, valami más is kiszabadult onnan – mondta Lem. Lelkesedése egycsapásra alábbhagyott, amikor a Francis Project sötétebb oldaláról kezdett beszélni. A Kívülállóról.

5

Nora magasba tartotta az újsághirdetést, amely egy autót egy tigrishez hasonlított, s amely az autót ketrecbe zárva ábrázolta.
– Oké – mondta a lány Einsteinnek. – Nézzük, mi mást tudsz még elmondani nekünk. Mi a helyzet ezzel? Mi érdekelt ebben a képben? Az autó?
Einstein ugatott egyet: Nem.
– Akkor a tigris? – kérdezte Travis.
Egy ugatás.
– A ketrec? – kérdezte Nora.
Einstein megcsóválta a farkát: Igen.
– Azért választottad ezt a képet, mert egy ketrecben tartottak téged? – kérdezte Nora.
Igen.
Travis addig keresgélt négykézláb a földön, míg meg nem találta azt a fotót, mely a börtöncellában ülő szánalmas férfit ábrázolta.
– És ezt meg azért választottad, mert a cella hasonlít a ketrechez? – kérdezte a kutyától, megmutatva neki a képet.
Igen.
– S mert az a fogoly a képen arra emlékeztet téged, hogy mit éreztél, mikor a ketrecben voltál?
Igen.
– És a hegedű? – kérdezte Nora. – Valaki hegedült neked a laboratóriumban?
Igen.
– Vajon miért csinálták? – töprengett Travis.
Ez olyasmi volt, amire a kutya nem tudott egyszerű igennel, vagy nemmel válaszolni.
– Szeretted a hegedűt? – kérdezte Nora.
Igen.
– Általában szereted a zenét?
Igen.
– A jazzt szereted?
A kutya nem ugatott és a farkát sem csóválta.
– Nem tudja, mi az a jazz – mondta Travis. – Sosem játszhattak neki ilyesmit.
– Szereted a rock and rollt? – kérdezte Nora.
Einstein ugatott egyet és ugyanakkor csóválni kezdte a farkát.
– Hát ez meg mit jelent? – kérdezte Nora.
– Valószínűleg igent is, meg nemet is – mondta Travis. – Van olyan rock and roll, amit szeret, de nem mindegyiket.
Einstein megcsóválta a farkát, Travis értelmezésének megerősítéseként.
– És a klasszikus zenét is szereted? – kérdezte Nora.
Igen.
– Szóval, van egy sznob kutyánk – jegyezte meg Travis.
Igen, igen, igen.
Nora elragadtatottan felnevetett. Ezt tette Travis is. Einstein boldogan bökdöste és nyalogatta őket.
Travis körülnézett egy újabb képért. Azt emelte fel, amely egy futógépen edző férfit ábrázolt.
– Gondolom, nem akartak kiengedni a laboratóriumból. Mégis, jó erőnlétben akartak tartani téged. Ilyen szerkezet segítségével erősítették az izmaidat? Ilyen futógép-szerű valamivel?
Igen.
Felpezsdítő volt az érzés. Travis akkor se lett volna izgatottabb, felindultabb és az áhítattól meghatottabb, ha egy földönkívülivel beszélgetett volna.

6

Walt Gaines számára az űrrepülés, a személyi számítógépek, a műholdakon keresztül bonyolódó telefonhívások, a gyárakban dolgozó robotok és a biológiai manipulációk eme új, high-tech világa teljesen idegennek tűnt ahhoz a világhoz képest, amelyben született és felnőtt. A második világháború alatt volt gyerek. Egy olyan világból jött, ahol farokszárnnyal ellátott, hajónyi Chryslerek közlekedtek, a telefonokon tárcsázni kellett és nem gombokat nyomkodni, s az órákon mutatók voltak, nem digitális kijelzők. Mikor megszületett, még nem létezett a televízió, és egy nukleáris Armageddon lehetősége fel sem merült senkiben. Lemuel Johnsont hallgatva a bepárásodott üvegek mögött az az érzés kerítette hatalmába, mintha átlépett volna egy láthatatlan terelővonalat, amely egy másik világot választott el tőle. Az elképzelés, hogy létezik egy emberi módon intelligens kutya, vonzotta a benne élő gyermeket, és szinte mosolyogni lelt volna kedve.
De valami más – a Kívülálló – is megszökött azokból a laboratóriumokból, és ez valósággal a szívbajt hozta rá.
– A kutyának nem volt neve – folytatta Lemuel Johnson –, ez nem olyan szokatlan. A legtöbb, laboratóriumi állattal dolgozó tudós sohasem ad nevet ezeknek az állatoknak. Ha ugyanis az ember nevet ad egy állatnak, akkor ezzel elkerülhetetlenül valamiféle személyiséget is tulajdonít neki, megváltozik az állathoz fűződő kapcsolata, s már nem lesz olyan objektív, amilyennek a megfigyelések miatt lennie kell. Úgyhogy a kutyát csak számmal látták el. Sőt, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy az állatot nem fogják megsemmisíteni, még akkor sem adtak neki nevet. Mindenki egyszerűen úgy nevezte, a "kutya", s ez elég volt ahhoz, hogy megkülönböztessék Weatherby többi kutyakölykétől, mert azokra továbbra is számokkal hivatkoztak.
Ugyanabban az időben Dr. Yarbeck is dolgozott egy kutatáson a Francis Project keretében, és ő is sikerrel járt. Yarbecknek az volt a feladata, hogy hozzon létre egy állatot, amely szintén igen fejlett intelligenciával rendelkezik – de amit arra szántak, hogy háborús helyzetekben a katonákhoz csatlakozzon, valahogy úgy, ahogy a rendőrkutyák segítik a zsaruk munkáját a városok veszélyes körzeteiben. Yarbeck egy olyan vadállatot akart létrehozni, amely okos és félelmet keltő a csatatéren – kegyetlen, ügyes, ravasz és elég intelligens ahhoz, hogy mind a dzsungelekben, mind a városokban hatásosan hasznát vehessék. Persze nem olyan intelligens, mint egy ember, és nem olyan okos, mint az a kutya, amelyet Weatherby hozott létre. Semmiképp sem akartak egy emberintelligenciájú gyilkológépet kreálni. Ennek beláthatatlan következményeivel, Yarbeck kutatásainak veszélyével mindenki tisztában volt.
Majmokkal kezdtek dolgozni, mert az állatoknak ez a köre természettől fogva magas intelligenciával és emberszerű kezekkel rendelkezik. Yarbeck végül is a páviánokat választotta a kísérletek alapanyagául. A páviánok azért ígérkeztek kiváló nyersanyagnak, mert a legokosabb főemlősök közé tartoznak, ugyanakkor természettől fogva félelmetes harcosok, lenyűgöző karmokkal és agyarakkal, ádázul védelmezik a területüket, készek megtámadni azt, akit ellenségnek vélnek.
– Yarbeck első feladata volt a páviánok fizikai külsejének megváltoztatása. Meg kellett növelnie a testméreteit, hogy el tudjon bánni egy felnőtt emberrel – mondta Lem. – Yarbeck szerint legalább százhatvan centi magasságot kell ehhez elérni, és olyan negyvenöt kilós testsúlyt.
– Az nem is olyan nagy – vélte Walt.
– Elég nagy.
– Egy ekkora embert félkézzel elkapok.
– Egy embert biztosan. De nem ezt a teremtményt. Szilárd izomzattal rendelkezik, semmi zsír nincs rajta, és sokkal gyorsabb, mint egy ember. Gondolj csak bele abba, hogy egy húszkilós pitbull ízekre tud szedni egy felnőttet, s rá fogsz jönni, milyen fenyegető tud lenni Yarbeck harcosa, a maga ötven kilójával.
A járőrkocsi párás szélvédője úgy festett, mint valami mozivászon, amelyen megjelentek a brutálisan meggyilkolt férfiak képei, Wes Dalbert, Teel Porter... Walt lehunyta a szemét, de még mindig hullákat látott.
– Oké, elfogadom. Ötven kilós testsúly elég, ha olyasmiről beszélünk, amit direkt arra terveztek, hogy harcoljon és öljön.
– Szóval Yarbeck egy olyan páviánfajtát hozott létre, amely nagyobb méretű volt a szokásosnál. Aztán nekilátott, hogy óriás főemlősök spermájával és petéjével dolgozzon. Jobbára a pávián saját genetikai anyagát használva, olykor pedig meg más fajok génjeit is behelyezve.
– Ez ugyanaz a toldozás-foltozás, amellyel az okos kutyát is létrehozták – jegyezte meg Walt.
– Nem neveznék toldozás-foltozásnak... de egyébként igen, lényegében ugyanazt a technikát alkalmazták. Yarbeck hatalmas, gonosz állkapcsokat képzelt el harcosának, valami olyasmit, mint amilyen a német juhászoknak, vagy még inkább a sakáloknak van, hogy legyen elég hely a fogazatnak. A fogakat is nagyobbakra, élesebbekre akarta, s talán enyhén kampósakra is, ami azt jelentette, hogy a tudósnak meg kellett nagyobbítania a pávián fejét, s megváltoztatnia az arc szerkezetét. A koponya méretét meg kellett növelni, hogy hely legyen a nagyobb agynak. Dr. Yarbeck nem dolgozott olyan megkötésekkel, mint Davis Weatherby, akinek vigyáznia kellett arra, hogy a kutya külsejében semmiféle változás ne történjen. Yarbeck gyakorlatilag rájött, hogy ha teremtménye undorító, ha úgy néz ki, mint egy földönkívüli, akkor még hatásosabban működő harcos válik belőle, mert nemcsak megöli az ellenséget, hanem meg is félemlíti azt.
A meleg ellenére Walt Gaines hirtelen olyat érzett a hasában, mintha lenyelt volna egy darab jeget:
– De az Isten szerelmére! Yarbeck vagy valaki más nem gondolkodott el mindennek az erkölcstelenségén?! Egyikük sem olvasta a Doktor Moreau szigetét? Lem! Nem hogy nekem, neked is kötelességed lenne, hogy mindezt a nyilvánosság tudomására hozd.
– Ilyesmi nincsen, Walt – mondta Lem. – A jó és rossz tudomány... Nos, a te szempontod vallásos szempont. Cselekedetek lehetnek erkölcsösek vagy erkölcstelenek, igen, de a tudományra nem lehet ilyen címkéket ragasztani. Egy tudósnak, bármely művelt férfinek vagy nőnek, minden tudomány erkölcsileg semleges.
– De a francba! A tudomány felhasználása Yarbeck esetében nem volt erkölcsileg semleges!
Hétvégenként, valamelyikük verandáján ülve, sörözgetés közben imádtak ilyesmiről s a világ más súlyos problémájáról beszélgetni. S néha, az erkölcsi dilemmák, amelyekről ezeken a hétvégi találkozókon csevegtek, ugyanazok voltak, melyek később a rendőrségi munka folyamán felmerültek. Walt nem emlékezett egyetlen beszélgetésre sem, amely ennyire közelről érintette volna a munkáját.
– A tudomány felhasználása a tanulás fejlődésének része – mondta Lem. – A tudósnak fel kell használnia a felfedezéseit, hogy lássa, hová vezetnek azok. A nagyobb erkölcsi felelősség azoknak a vállán van, akik a technológiát kiviszik a laboratóriumból, és erkölcstelenül használják azokat.
– Te elhiszed ezt a baromságot?
– Azt hiszem, igen – bólintott Lem, miután gondolkodott egy pillanatig. – Azt hiszem, ha a felelősséget a rossz dolgokért a tudósokra hárítanánk, hozzá se látnának a munkájukhoz, s akkor megállna a fejlődés. Még mindig barlangokban laknánk.
Walt előhúzott egy tiszta zsebkendőt a zsebéből és megtörölte az arcát, ezzel is időt adva magának, hogy átgondolhassa a dolgot. Nem is annyira a hőségtől, a fülledt levegőtől izzadt, mint inkább a gondolattól, hogy Yarbeck harcosa itt kószál valahol, Orange megyében.
Legszívesebben szaladt volna, hogy figyelmeztesse a gyanútlan világot, hogy valami új és veszedelmes dolog ólálkodik közöttük. De ezzel csak az új géprombolóknak tenne jót, akik Yarbeck harcosára hivatkozva tömeghisztériát keltenének, és megpróbálnának betiltani minden DNS-kísérletet. Folytak már kutatások olyan búza- és kukoricafajták előállításán, amelyek kevés vízzel is beérik és megélnek a rossz termőtalajban is. Évekkel ezelőtt kifejlesztettek egy mikrobát, amely inzulint állított elő. Ha beszél a világnak Yarbeck szörnyetegéről, rövid távon talán megment néhány életet, de olyan szerepet is vállalhat ezzel, amely megfosztja a világot a DNS-kutatások jótékony csodáitól, s hosszú távon ez több tízezer emberéletbe kerülhet.
– A franc egye meg! – mondta Walt. – Ezt nem lehet feketén-fehéren eldönteni, ugye?
– Ettől izgalmas az élet – bólintott Lem.
Walt savanyúan elmosolyodott:
– Most éppen az egész sokkal izgalmasabb, mint amennyire szeretném. De oké. Pontosan értem, miért kell titokban tartani a dolgot. Emellett, ha szétkürtöljük, rögtön vagy ezer ostoba kalandor lepné el a hegyeket, akik vagy egymást puffantanák le, vagy a fenevad áldozataivá válnának.
– Pontosan.
– De az én embereim tudnának segíteni, ha csatlakozhatnának hozzátok.
Lem beszélt neki arról a száz emberről, akik a Haditengerészeti Felderítéstől jöttek, s akik még mindig a hegyeket fésülik át, civileknek öltözve, fejlett nyomkövető berendezéseket vagy – bizonyos esetekben – vérebeket alkalmazva:
– Több emberem van már a láncban, mint amennyit el tudnál látni. Megteszünk mindent, ami csak lehetséges. Nos, tehát? Távol maradsz az ügytől?
– Egyelőre – ráncolta össze a homlokát Walt. – De szeretném, ha mindenről informálnál!
– Rendben – bólintott Lem.
– És van még néhány kérdésem. Először is, miért hívják Kívülállónak?
– Nos, a kutya volt az első áttörés, az első laboratóriumi alany, amely szokatlan intelligenciáról tett tanúbizonyságot. Ez volt a következő. Ők voltak a két egyedüli siker: a kutya és a másik. Először csak nagybetűvel illették, így lett A Másik. Aztán idővel A Kívülálló lett a neve, mert úgy tűnt, az jobban illik hozzá. Ez nem Isten egy teremtményének továbbfejlesztése volt, mint a kutya; ez teljesen kívül állt a teremtésen, külön dolog volt. Egy irtózat – bár valójában ezt senki nem mondta ki. És az állat tudatában volt helyzetének, erősen tudatában.
– Miért nem nevezték egyszerűen csak a páviánnak?
– Mert... már nem igazán úgy nézett ki, mint egy pávián. Ilyesmit még nem láttál – esetleg csak rémálmaidban.
Waltnak nem tetszett fekete barátja arckifejezése, s nem tetszett neki az sem, ahogy rá nézett. Úgy döntött, nem kér részletesebb leírást a Kívülállóról; ez talán olyasmi, amit nem is kell tudnia.
Ehelyett így szólt:
– S mi a helyzet Hudston, Weatherby és Yarbeck gyilkosaival? Ki áll mindezek mögött?
– Nem tudjuk, ki húzta meg a ravaszt, de azt tudjuk, hogy a szovjetek bérelték fel az illetőt. Megöltek egy negyedik embert is, aki a szabadságát töltötte Acapulcóban.
Walt úgy érezte, mintha megint átlépett volna egy barikádot, mely egy másik átláthatatlanabb világot választott el tőle:
– Szovjetek? Beszéltünk mi eddig a szovjetekről? Hogy kerülnek ők a képbe?
– Nem hittük, hogy mindent tudnak a Francis Projectről – mondta Lem. – De tudtak. Nyilván egy beépített emberük is volt a Banodyne-ban, aki jelentést tett minden eredményünkről. Mikor a kutya, majd később a Kívülálló megszökött, ez a tégla informálta a szovjeteket, akik nyilván elhatározták, hogy előnyt kovácsolnak a káoszból, és még nagyobb kárt okoznak nekünk. Meggyilkoltattak minden olyan tudóst, akik a különböző projecteket vezették – Yarbecket, Weatherbyt és Hainest – plusz Hudstont, aki egyszer vezetett ott kutatásokat, de már nem dolgozott a Banodyne-ban. Azt gondoljuk, két okból tették ezt: először, hogy megállítsák a Francis Projectet, másodszor, hogy megnehezítsék nekünk, hogy a Kívülálló nyomára bukkanjunk.
– Hogyan lehet azt megnehezíteni?
– Hudston, Haines és különösen Weatherby és Yarbeck eltávolításával azok az emberek estek ki, akik a legjobban tudták, hogyan gondolkodik a kutya és a Kívülálló, akik a legkönnyebben rájöhettek volna, hová mehettek ezek az állatok és hogyan lehetne újra elfogni őket.
– Valójában a szovjetek nyomában vagy?
– Nem egészen – sóhajtott Lem. – Nekem arra kell koncentrálnom, hogy megtaláljuk a kutyát és a Kívülállót. Eközben egy másik csapat próbálja kinyomozni a szovjet ügynököket, akik a gyilkosságok, a gyújtogatás és adatkiszolgáltatás mögött állnak. Sajnos, nagyon úgy néz ki, hogy a szovjetek a saját hálózatukon kívül működő szabadúszó bérgyilkost alkalmaztak, úgyhogy fogalmunk sincs, hol keressük azt, aki valójában meghúzta a ravaszt. A nyomozásnak ez a része eléggé megrekedt.
– És a tűz a Banodyne-ban egy nappal később? – kérdezte Walt.
– Egész biztos gyújtogatás volt. A Francis Projectnek minden írott és elektronikus adattára megsemmisült. Egy másik helyen természetesen voltak biztonsági komputer-discek... de valahogy letörlődtek róluk az adatok.
– Megint a szovjetek?
– Azt gondoljuk, igen. A Francis Project vezetői és az összes kutatási adat megsemmisült. Ezért aztán a sötétben tapogatózunk, amikor próbálunk rájönni, hogyan gondolkozik a kutya és a Kívülálló, hová mehetnek, és milyen trükkel lehetne elkapni őket.
Walt megrázta a fejét:
– Soha nem gondoltam, hogy egyszer egy oldalon fogok állni a szovjetekkel, de pontot tenni ennek a projectnek a végére, nos, ezt én is nagyon szeretném.
– Azért messze vannak az ártatlanságtól. Ahogy hallottam, nekik is van hasonló projectjük, amin valami ukrajnai laboratóriumban dolgoznak. És semmi kétség, mi is szorgalmasan dolgozunk azon, hogy megsemmisítsük az adatbankjaikat, meg az embereiket, ahogyan ezt ők is tették. Egyébként a szovjetek semmit nem szeretnének jobban, minthogy a Kívülálló beszabaduljon valami békés peremkerületbe, háziasszonyokat belezzen ki és leharapja a gyerekek fejét, mert ha ez néhányszor megtörténik... nos, akkor az egész ami pofánkba robban bele.
– Miket beszélsz?! Leharapja a gyerekek fejét? Jézus... Megtörténhet ilyesmi? – kérdezte megborzongva Walt.
– Ebben nem hiszünk. A Kívülálló iszonyú agresszív – végül is arra találták ki, hogy agresszív legyen – és különös módon gyűlöli azokat, akik létrehozták, azaz minket, embereket. Ezzel Yarbeck nem számolt, és remélte, hogy ezt a tulajdonságot a következő generációknál ki tudja majd küszöbölni. A Kívülálló nagy élvezetet talál abban, ha mészárlást végez közöttünk. De nem csak agresszív, okos is, és tudja, hogy minden gyilkosság informál minket hollétéről. Tehát nem fogja túl gyakran szabadjára engedni a gyűlöletét. Legtöbbször távol fog maradni az emberektől, s éjszaka fog mozogni. Olykor kíváncsiságból meglátogathatja a megye fejlett keleti széle mentén a lakott területeket.
– Ahogy a Keeshan-birtok esetében tette.
– Igen. De fogadok, nem azért ment oda, hogy bárkit is megöljön. Csupán egyszerű kíváncsiságból. Nem akarja, hogy elkapják, mielőtt eléri a fő célját.
– Ami micsoda?
– Megtalálni és megölni a kutyát – mondta Lem.
– Miért érdekli annyira a kutya? – kérdezte meglepetten Walt.
– Nem tudjuk pontosan – felelt Lem. – De a Banodyne-ban ádáz gyűlölet dúlt benne a kutya iránt, ami mélyebb volt, mint amit az emberek iránt érzett. Mikor Yarbeck vele dolgozott, kifejlesztett, egy olyan jelbeszédet, amellyel összetett gondolatokat is el lehetett mondani. A Kívülálló többször kifejezte azt a vágyát, hogy meg akarja ölni a kutyát, de soha nem magyarázta meg, hogy miért. Megszállottja volt a kutyának.
– Szóval, most azt hiszed, a retrievert akarja megtalálni?
– Igen. Bizonyos jelek arra utalnak, hogy azon a májusi éjszakán a kutya volt az első, aki kiszabadult a laboratóriumból, és ez a szökés az őrületbe kergette a Kívülállót. A Kívülállót egy hatalmas, zárt területen tartották Yarbeck laboratóriumán belül, s ott minden – a fekvőhely, a tanításhoz használt eszközök, játékok – darabokra voltak szaggatva. Ráébredt, hogy a kutya örökre el fog tűnni előle, ha nem tesz valamit a saját szökése érdekében. Hát tett... Valahogy megtalálta a kiutat a laboratóriumból.
– De a kutya elég nagy előnyre tett szert.
– Van valamiféle kötelék a kutya és a Kívülálló között, amit senki sem ért. Egy mentális kapcsolat. Valahogy ösztönösen tudomásuk van egymásról. Nem tudjuk, milyen mértékű ez, de nem zárhatjuk ki azt a lehetőséget, hogy ez a telepatikus valami elég erős ahhoz, hogy tekintélyes távolságon belül is érezzék a másikat. Ám egyelőre csak találgatunk. Nem tudjuk biztosan. Rengeteg dolgot nem tudunk.
Egy ideig mind a két férfi hallgatott.
Az, hogy be voltak zárkózva egy fülledt levegőjű autóba, már nem is tűnt annyira kellemetlennek. Minden veszély kívül rekedt, a párás, zárt tér szinte biztonságos és kellemes volt, menedék a modern világ elől.
Walt nem akart több kérdést feltenni, mert félt a lehetséges válaszoktól. De valami azért nem hagyta nyugodni:
– A Banodyne egy kifinomult biztonsági berendezésekkel felszerelt épület. Azért tervezték így, hogy illetéktelenek ne tudjanak bejutni, de egész biztos, hogy kijutni onnan ugyanilyen nehéz. Mégis, mind a kutya, mind a Kívülálló megszökött.
– Így van.
– S nyilván senki nem gondolt arra, hogy ezt meg tudják tenni. Ami azt jelenti, hogy mindkettő okosabb, mint azt bárki feltételezte.
– Igen.
– A kutya esetében... nos, ha okosabb, mint az átlag, na és? A kutya barátságos állat.
Lem, aki eddig a belehelt szélvédőt bámulta, végül Walt szemébe nézett:
– Igaz, amit állítasz. Szóról-szóra igaz. És ha a Kívülálló okosabb, mint gondoltuk... ha majdnem olyan okos, mint egy ember, akkor még nehezebb lesz elkapni.
– Majdnem... Vagy pontosan olyan okos, mint egy ember...
– Nem! Az lehetetlen!
– Nem?
– Nem!
– Egész biztos?
Lem sóhajtott egyet, fáradtan megdörzsölte a szemét és nem szólt semmit. Hallgatása igazolta Walt félelmeit.

7

Nora és Travis egyenként nézték végig a fotókat, s apránként egyre többet tudtak meg Einsteinről. Egy ugatással vagy élénk farkcsóválással a kutya válaszolt a kérdésekre, és megerősítette például, hogy azért választotta a komputerhirdetéseket, mert azok a számítógépek jutottak eszébe, amelyeket a laboratóriumban látott. A labdázó fiatalokat ábrázoló kép azért keltette fel a figyelmét, mert az egyik tudós nyilván különböző méretű labdákat használt egy intelligenciateszt során, amit Einstein különösképpen élvezett. Viszont képtelenek voltak kideríteni, miért érdekelte a papagáj, a pillangók, a Mickey Mouse és sok más dolog, de ennek csak az volt az oka, hogy nem tudtak egyértelmű kérdéseket feltenni, amelyekre igennel vagy nemmel lehetett volna válaszolni.
Még akkor is izgatottak maradtak és örültek a felfedezéseknek, mikor egy-egy fotó jelentése csak száz meg száz kérdés után vált világossá. Egyetlen egyszer változott meg a hangulat, amikor Einsteint a bemutatás előtt álló horrorfilm főszereplő démonának fényképével szembesítették. A kutya szinte megzavarodott. Farkát a lába közé húzta, felhúzta az ínyét és mély torokhangon morogni kezdett. Párszor elmenekült a fényképtől, a dívány mögé bújt vagy egy másik helyiségbe, ahonnan csak egy-két perc múlva tért vissza igencsak vonakodva, és mindig egyfajta remegés jött rá, ha továbbra is a démonról kérdezték.
Végül, miután legalább tíz percen át próbáltak rájönni a kutya félelmének okára, Travis rámutatott a durva állkapcsú, veszedelmes karmokkal ellátott, világító szemű moziszörnyre, és így szólt:
– Lehet, hogy nem érted, Einstein. Ez nem egy igazi, élő valamiről készült kép. Ez egy műszörny, egy filmből. Érted mire gondolok, mikor azt mondom, mű?
Einstein igenlően megcsóválta a farkát.
– Nos, ez itt egy műszörny.
Egy ugatás: Nem.
– Mű, hamis, nem igazi, csak egy ember, gumiruhában – mondta Nora.
Nem.
– De igen – erősködött Travis.
Nem.
Einstein megint a dívány mögé akart bújni, de Travis elkapta a nyakörvét és visszatartotta:
– Azt állítod, hogy láttál már ilyesmit?
A kutya a képről Travisre emelte a tekintetét, megremegett, és nyüszíteni kezdett.
A nyüszítésben benne rejlő félelem szánalmas tónusa és a kutya sötét szemeiben ott bujkáló leírhatatlan, zavaró árnyalat olyan mértékben hatott Travisre, hogy maga is meglepődött. Egyik kezével a nyakörvét tartotta, a másikat Einstein hátán nyugtatta, és érezte a remegést, amely áthullámzott az állat testén – s hirtelen ő is remegni kezdett. A kutya tökéletes félelme átragadt rá, s azt gondolta, Istenem... ez az állat tényleg látott valami ilyesmit.
Nora megérezte Travisben a változást:
– Mi a baj?
Travis nem felelt, helyette megismételte a kérdést Einsteinnek, amire az állat még nem válaszolt:
– Azt állítod, hogy láttál már ilyen teremtményt?
Igen.
– Valamit, ami pontosan úgy néz ki, mint ez a démon?
Egy ugatás és farkcsóválás: Igen és nem.
– Valamit, ami legalább egy kicsit így néz ki? Igen.
Travis elengedte a pórázt, és megpaskolta a kutya hátát, hogy megnyugtassa, de Einstein továbbra is reszketett.
– Ezért nézel ki sokszor éjszakánként olyan kitartóan az ablakon?
Igen.
Nora teljesen kétségbeesett a kutya látható aggodalmától, és ő is simogatni kezdte az állatot:
– Én meg azt hittem, attól félsz, hogy az emberek a laboratóriumból megtalálnak téged.
Einstein ugatott egyet.
– Nem félsz, hogy az emberek a laboratóriumból megtalálnak?
Igen és nem.
– De jobban félsz attól, hogy... ez a másik dolog megtalál téged – mondta Travis. Igen, igen, igen.
– Ez ugyanaz a dolog, ami ott volt az erdőben azon a napon, mikor rád találtam? Ugyanaz a dolog, ami üldözött minket és amire rálőttem? – kérdezte Travis.
Igen, igen, igen.
Travis Norára nézett. A lány tanácstalanul meredt maga elé:
– De hiszen ez csak egy moziszörny. Semmi a világon nem hasonlít ehhez.
Einstein keresztülügetett a szobán, és a széjjelszórt fotókat szaglászta. Aztán megállt a Kék Kereszt hirdetésnél, ami a doktort, az anyát és a csecsemőt ábrázolta, egy kórházi szobában. Szájába kapta az újságot, visszavitte
Travishez és Norához, és ledobta a földre. Orrát a képen látható doktorhoz nyomta, aztán rájuk nézett, orrával megint megbökdöste a képet, majd várakozóan rájuk tekintett.
– Az előbb azt mondtad, a doktor az egyik tudóst jelenti számodra a laboratóriumból – jegyezte meg Nora.
Igen.
– Szóval, azt mondod, hogy az a tudós, amelyik veled dolgozott, tudná, hogy mi volt az a dolog az erdőben? – kérdezte Travis.
Igen.
Einstein újra elment, hogy körülnézzen a fényképek között, s ezúttal azzal a hirdetéssel a szájában tért vissza, amelyen a ketrecbe zárt autó volt látható. A kutya orrával a ketrecre bökött, aztán orrát tétovázva hozzáérintette a démont ábrázoló fotóhoz.
– Azt mondod, hogy az a valami az erdőben egy ketrechez tartozik? – kérdezte Nora.
Igen.
– Többet ennél – mondta Travis. – Azt hiszem, azt akarja mondani nekünk, hogy egyszer az a valami ketrecben volt, s hogy ő egy ketrecben látta.
Igen.
– Ugyanabban a laboratóriumban, ahol te is ketrecben voltál?
Igen, igen, igen.
– Ez egy másik kísérleti állat volt? – kérdezte Nora. Igen.
Travis meredten a démon fotójára bámult. Gonosz, vastag szemöldököt látott, mélyen ülő, sárga szemeket, torz, ormányszerű orrot és hegyes fogakat. Végül azt kérdezte:
– S ez a kísérlet... egy kicsit félresikerült?
Igen és nem, mondta Einstein.
Azzal a kutya átügetett a nappalin, felágaskodott az ablaknál, mancsait a párkányra tette, és kinézett a Santa Barbara-i éjszakába.
Nora és Travis a földön ültek a nyitott újságok és könyvek között, a felfedezésektől boldogan, lassan érezni kezdték a fáradtságot, amit izgatottságuk eddig elfeledtetett velük, és tanácstalanul egymásra néztek.
– Gondolod, hogy Einstein képes hazudni, és vad történeteket kitalálni, mint a gyerekek? – kérdezte halkan Nora.
– Nem tudom. Tudnak a kutyák hazudni, vagy ez kifejezetten emberi képesség? – Travis felnevetett saját kérdése abszurditásán. – Tudnak-e a kutyák hazudni? Meg lehet egy egeret választani elnöknek? Tudnak a tehenek énekelni?
Nora is felnevetett.
Einstein visszatért az ablakból, és felszegett fejjel próbált rájönni, miért viselkednek ezek ketten ilyen furcsán.
Úgy tűnt, Nora és Travis számára a retriever tanácstalan arckifejezése a legmulatságosabb dolog volt, amit valaha láttak. Egymásnak dőltek, s úgy nevettek, mint a bolondok.
A retriever horkantott, és visszament az ablakhoz.
Ahogy fokozatosan visszanyerték az önuralmukat és alábbhagyott a nevetésük, Travis azon kapta magát, hogy átölelte Norát, hogy a lány feje a vállán nyugszik, s hogy a fizikai kontaktus nagyobb volt kettejük között, mint eddig bármikor. A lány hajának illata tiszta volt és friss. Travis érezte testének forróságát is. Hirtelen kétségbeesetten megkívánta a lányt, és tudta, hogy meg fogja csókolni, amint felemeli a fejét a válláról. Egy pillanattal később Nora felnézett, Travis megcsókolta – és a lány viszonozta a csókot.
Egy-két másodpercig Nora nem ébredt rá, hogy mi történik; vagyis mindez jelentés nélküli volt, édes és teljesen ártalmatlan, nem a szenvedély csókja, hanem a barátságé és a szereteté. Aztán a csók megváltozott, a lány ajkai ellágyultak. Gyorsabban kezdett lélegezni, és megpróbálta közelebb húzni a férfit. Halk nyögés szakadt ki belőle – s a saját hangja visszahozta őt a valóságba. Hirtelen megmerevedett, tudatára ébredt Travisnek, mint férfinak, gyönyörű szemei tágra nyíltak a csodálkozástól – és a félelemtől – amiatt, ami majdnem megtörtént.
Travis azonnal visszahúzódott, mert ösztönösen megérezte, hogy az idő még nem jött el. Ha majd egyszer szeretkezni fognak, annak tétovázás és zaklatottság nélkül kell megtörténnie, mert a hátralévő életükben mindig emlékezni fognak az első alkalomra, és ennek az emléknek boldognak és szépnek kell lennie, amit érdemes lesz ezerszer is elővenni, ahogy együtt öregszenek. Bár még annak sem volt éppen itt az ideje, hogy a jövőjüket megbeszéljék, és ünnepélyes fogadalmakat tegyenek egymásnak, Travisnek nem volt kétsége afelől, hogy ő és Nora Devon együtt fogják leélni az életüket.
Pár feszélyezett pillanat után, ahogy szétváltak és próbálták eldönteni, vajon kommentálják-e a dolgot, Nora végül így szólt:
– Még mindig az ablaknál van...
Einstein az üveghez nyomta az orrát, és az éjszakát figyelte.
– Az igazat mondja? – töprengett Nora. – Tényleg lehetséges az, hogy valami más is megszökött abból a laboratóriumból, valami, ami ennyire különös?
– Ha volt egy ilyen okos kutyájuk, akkor, esetleg lehetett más, még ennél is furcsább dolog is a birtokukban. És azon a napon tényleg követett minket valami, ott az erdőben.
– De az csak nem lehetséges, hogy az a dolog megtalálja Einsteint, mivel elég messze eljöttetek északra...
– Persze, nincs veszély – bólogatott Travis. – Nem hiszem, hogy Einstein érti, milyen messze eljöttünk onnan, ahol rátaláltam. Bármi is volt az erdőben, most már nem tud a nyomára bukkanni. De azt lefogadom, hogy az emberek abból a laboratóriumból már javában kutatnak utána. Miattuk nyugtalankodom. És Einstein is. Ezért viselkedik ostoba kutya módjára nyilvános helyen, és ezért mutatja meg intelligenciáját akkor, amikor csak mi ketten vagyunk jelen. Nem akar visszamenni.
– Mi lesz, ha megtalálják? – kérdezte Nora.
– Nem fogják. – De ha mégis?
– Soha nem fogok megválni tőle – mondta Travis. – Soha.

8

Éjszaka tizenegy órára Porter seriffhelyettes fejnélküli holttestét és a művezető megcsonkított tetemét elszállították a halottkém emberei. Közben megszületett a fedősztori is, amit elmondtak a kordonnál álló riportereknek, akik, úgy tűnt, megették a történetet; feltették a kérdéseiket, csináltak néhány száz fényképet, leforgattak néhány ezer méternyi videóanyagot, amit majd megvágnak, és a holnapi hírekben lesz belőle egy másfél perces rövid kis hír. A tömeggyilkosságok és a terrorizmus korában két áldozat nem érdemelt többet maximum két perc műsoridőnél: tíz másodperc a jól fésült szakértőknek, akik kellő szomorúsággal tudnak nézni, aztán jöhet egy hír mondjuk egy bikini versenyről vagy beszélgetés valakivel, aki azt állítja, hogy idegen űrhajót látott.
A riporterek tehát elmentek, ahogy a laborosok is, meg az egyenruhás rendőrök és Lemuel Johnson minden ügynöke, Cliff Soames kivételével.
A holdat félig felhő takarta. A helyszínt megvilágító reflektorok eltűntek, az egyedüli fény Walt Gaines autójának fényszóróiból érkezett. Walt megfordult a kocsijával, s a fényszórókat Lem autójára irányította, amely az utca végében parkolt, így Lemnek és Cliffnek nem kellett a sötétben tapogatózni. A félig kész házak megkövült, történelem előtti hüllők csontvázaira hasonlítottak az utcai lámpákon túli homályban.
Ahogy a kocsi felé sétáltak, Lem olyan jól érezte magát, ahogy a jelenlegi körülmények között csak érezhette. Walt minden kifogás nélkül elfogadta, hogy átengedi az irányítást a szövetségi hatóságoknak. Lem ugyan megszegett egy tucat szabályzatot, és azzal, hogy beszélt a Francis Project részleteiről Waltnak, megszegte saját titoktartási esküjét, ám biztos volt benne, hogy Walt tartja majd a száját.
Cliff Soames ért először az autóhoz, kinyitotta az ajtót, és beült a vezető melletti ülésre. Lem éppen nyitotta a saját ajtaját, amikor Cliff felkiáltott: Jézus Isten! – és már ki is pattant a kocsiból.
Lem a másik oldalon benézett az utastérbe, hogy lássa, mi okozta a riadalmat.
Egy fej volt az.
Semmi kétség, Teel Porter feje.
Az első ülésen hevert, és pont Lemmel nézett farkasszemet, ahogy az kinyitotta az ajtót. A száj örök, néma kiáltásra nyílt.
A szemeket kitépték a helyükről.
Lem felegyenesedett, a zakója alá nyúlt és előhúzta a revolverét.
Walt Gaines is kiszállt a saját kocsijából, és pisztollyal a kezében szaladt Lem felé:
– Mi a baj?
Mikor odaért az NSA szedánhoz, Walt benézett a nyitott ajtón. Gyötrelmes sóhajjal fordult el a látványtól.
Cliff is megkerülte a kocsit, fegyvere csövét az égnek fordítva:
– Az átkozott itt volt, mikor megérkeztünk, s itt volt, amíg bent voltunk a házban.
– Lehet, hogy még mindig itt van – szemlélte aggódva a sötétséget Lem, amely körülölelte őket.
– Hívjuk az embereimet, hogy kutassák át a környéket! – indítványozta Walt.
– Semmi értelme – felelte Lem. – El fog menni, ha látja, hogy visszajönnek az embereid... Ha már el nem ment.
Bordeaux Ridge szélén álltak, amelyen túl nyílt terület húzódott, dombok és hegyek, ahonnan a Kívülálló idejött, s ahol újra eltűnhet. Azok a hegyek, szirtek és kanyonok bizonytalanul sejlettek fel a bágyadt holdfényben, inkább érezni, mint látni lehetett őket. Valahonnan, a kivilágítatlan utcáról hangos koppanások hallatszottak, mintha fadarabok, vagy kavicsok ütődtek volna össze.
– Itt van! – mondta Walt.
– Talán – bólintott Lem. – De nem fogjuk most megkeresni a sötétben. Csak így hárman ennek nem fogunk hozzá. Hiszen éppen ezt akarja.
Figyeltek. Semmi nesz.
– Átkutattuk az egész környéket az embereimmel, mikor ideértünk, s mielőtt még ti megérkeztetek – mondta Walt.
– Egy lépéssel mindig előttünk jár. Ravaszul kijátszotta őket – mondta Cliff. – Aztán látta, mikor mi megérkeztünk, és felismerte Lemet.
– Igen, felismerhetett, hiszen pár alkalommal látott, mikor ellátogattam a Banodyne-ba – helyeselt Lem. – Valójában... valószínűleg csak rám várt itt. Valószínűleg érti, mi az én szerepem ebben az egészben, és tudja, hogy az a feladatom, hogy megtaláljam őt és a kutyát. Szóval nekem akarta itthagyni a seriffhelyettes fejét.
– Hogy gúnyolódjon veled? – kérdezte Walt.
– Igen.
Egy darabig csendben álltak ott, a kihalt, félkész házak között.
A forró, júniusi levegő mozdulatlan volt.
Hosszú ideig az egyetlen zajt a seriff autójának motorja keltette.
– Figyel minket – szólalt meg Walt.
Egy újabb koppanás. Mintha valami felborult volna. A zaj ezúttal közelebbről jött.
A három férfi megmerevedett. Mindhárman különböző irányba néztek, hogy kivédhessék a támadást.
Az ezt követő csend csaknem egy teljes percig tartott.
Lem már majdnem megszólalt, mikor a Kívülálló felüvöltött. Idegen, hátborzongató üvöltés volt ez. Ezúttal be tudták azonosítani, honnan jött a hang: a Bordeaux Ridge-en túli hegyek felől.
– Elmegy – mondta Lem. – Rájött, hogy nem tud belerángatni minket a keresésbe, úgyhogy elmegy, mielőtt erősítést hívhatnánk.
– Holnap reggel mozgósítjuk a Haditengerészeti Különítményt, hogy fésüljék át a hegyeket, innen keletre. Elkapjuk az átkozottat! Istenemre, elkapjuk!
Walt odafordult Lem szedánjához, alig merve rápillantani Teel Porter testtől elválasztott fejére:
– Miért a szemeket? Miért tépi ki állandóan áldozatai szemét?
– Részben azért, mert átkozottul agresszív és vérszomjas – mondta Lem. – Ez a génjeiben van. Másrészt, élvezi, hogy megfélemlítheti az embereket. Aztán meg...
– Aztán meg...?
– Bár ne emlékeznék erre, de sajnos emlékszem, nagyon is tisztán...
Egyik, a Banodyne-ban tett látogatása alkalmával Lem tanúja volt egy zavarbaejtő "beszélgetésnek", ami Dr. Yarbeck és a Kívülálló között zajlott. Yarbeck és az asszisztensei megtanítottak a Kívülállónak egy jelbeszédet, ami hasonlított ahhoz, amit kutatók fejlesztettek ki a 70-es évek közepén, amikor a főemlősökkel folytatandó kommunikáció első kísérletei zajlottak. A Kívülálló lényegesen nagyobb szókinccsel dicsekedhetett, mint Koko, bár ez a "szókincs" is kezdetleges volt még. Yarbeck laboratóriumában Lem látta, ahogy a hatalmas ketrecben ülő, ember alkotta szörnyeteg bonyolult kézjeleket vált a tudóssal, míg egy asszisztens halkan és sebtében tolmácsolja ezt. A Kívülálló vad ellenségességet érzett mindennel és mindenkivel szemben, s többször félbeszakította a kommunikációt, hogy dühödten körberohanjon a ketrecében, a rácsokat döngetve, ádázul üvöltve. Lem számára rémisztő és visszataszító volt a jelenet, és sajnálta is a Kívülállót a helyzete miatt: a fenevad mindig ketrecbe lesz zárva, mindig ez a torzszülött marad, oly egyedül a világban, ahogyan egyetlen más teremtmény sem élt még a Földön – még Weatherby kutyája sem.
A kommunikáció egy pontjánál a Kívülálló azt jelezte: Kitépem a szemedet.
Ki akarod tépni a szememet? Kérdezett vissza kézjelekkel Yarbeck.
Kitépni mindenki szemét.
Miért?
Akkor nem látnak engem.
Miért nem akarod, hogy lássanak?
Csúnya.
Azt gondolod, csúnya vagy?
Igen. Mindenki azt gondolja rólam, csúnya vagyok. Utálnak engem.
Senki nem utál téged.
Mindenki.
Senki még csak nem is mondta neked, hogy csúnya vagy. Honnan tudod, mit gondolnak?
Tudom.
Honnan tudod?
Tudom, tudom, tudom!
Most, a forró, júniusi éjszakában állva, elmesélte Waltnak ezt az élményt. A seriff összerázkódott.
– Tehát gyűlöli saját magát, a másságát, s ennél csak azokat gyűlöli jobban, akik létrehozták. Most, hogy ezt elmondtad, meg vagyok lepődve, hogy senki nem érti, miért gyűlöli olyan szenvedélyesen a kutyát. Pedig világos! Ez az átkozott torzszülött és a kutya voltak a Francis Project egyetlen gyermekei. A kutya a szeretett gyermek, a kedvenc, ő pedig, a Kívülálló, a titkolni való. És ez a magyarázat a két összetört tükörre is, annak a háznak az emeleti fürdőszobájában, ahol Teel Porter meghalt – folytatta Walt. – A Kívülálló egyszerűen nem tudja elviselni a saját látványát.
A távolban, nagyon messze, felüvöltött valami, valami, ami nem Isten teremtménye volt.

H E T E D I K  F E J E Z E T

1

A június hátralévő részében Nora elkészült néhány festménnyel, egy csomó időt töltött Travisszel és megpróbálta olvasni tanítani Einsteint.
Se Travis, sem ő nem voltak biztosak abban, hogy a kutyának meg lehet tanítani ilyesmit, de úgy látták, érdemes megpróbálni. Ha az állat értette a beszélt nyelvet, márpedig ez volt a helyzet, akkor ebből az is következhet, hogy a nyomtatott szavakat is meg lehet tanítani neki.
Az is megfordult a fejükben, hogy a kutya nem a szavak pontos jelentését fogja fel, hanem egyfajta telepatikus úton el tudja olvasni a szóképeket az emberek agyában, ahogy azok beszéltek.
– De nem hiszem, hogy ez lenne a helyzet – mondta Travis egy délután, mikor Norával a verandán üldögéltek, s bort iszogatva nézték Einsteint, aki ugrándozva incselkedett a kerti öntözőcsővel. – Talán mert nem akarom elhinni. A gondolat, hogy olyan okos, mint én, plusz a telepátia, ez egyszerűen túl sok. Ha ez az ábra, akkor talán nekem kellene viselnem a nyakörvet és neki kéne tartania a pórázt!
Egy spanyol nyelvi teszt volt az, ami bebizonyította, hogy a retrievernek a legcsekélyebb köze sincs a telepátiához. Az egyetemen Travis három évig tanult spanyolul. Később, miután a katonai karrier mellett döntött és a Delta Osztag elitegységéhez csatlakozott, arra bátorították, folytassa spanyol nyelvi tanulmányait, mert a felettesei azt gondolták, Közép- és Dél-Amerikában a politikai instabilitás kiterjedése szükségessé teszi, hogy a Delta egyre növekvő gyakorisággal hajtson végre antiterrorista hadműveleteket a spanyolt beszélő országokban. Már sok éve otthagyta a Deltát, de a nagyszámú spanyol ajkú kaliforniaival való kapcsolatai miatt még mindig egész jól beszélt spanyolul.
S most, mikor spanyolul adta ki a parancsokat, vagy spanyolul kérdezett valamit Einsteintől, a kutya bután bámult rá, lomhán csóválta a farkát. Travis folytatta a kísérletet, s a retriever ekkor felszegett fejjel vakkantott egyet, mintha érdeklődne, hogy ez komoly, vagy csak hülyéskednek. Ha a kutya beszélő agyában létrejövő mentális képeket olvasta volna el, akkor ezt a nyelvre való tekintet nélkül tette volna.
– Ez a kutya nem gondolatolvasó – mondta Travis. – Hála Istennek, még az ő zsenialitásának is vannak határai!
Nora nap-nap után ott ült a földön Travis nappalijában vagy a verandán, az ábécét magyarázta Einsteinnek. Próbálta megértetni a kutyával, hogy miként formálódnak a szavak ezekből a betűkből, s azok a leírt szavak hogyan függnek össze azokkal a szavakkal, amelyeket már értett. Olykor Travis vállalta át a leckéket, de többnyire csak ott ült a közelben és olvasgatott, mert azt állította, nincs meg benne a kellő türelem, ami egy tanárnál ugye elengedhetetlen.
Nora egy spirálfüzetet használt, amibe összeállította a saját ábécéjét a kutya számára. Minden páratlan oldalra egy-egy újságból kiollózott képet ragasztott, a páros oldalakra pedig nagybetűkkel odaírta a tárgy nevét, ami a másik lapon volt látható: FA, AUTÓ, HÁZ, FÉRFI, NŐ, SZÉK... Einstein mögötte ült, feszülten nézte az ábécéskönyvet. Nora először a képre mutatott, aztán a szóra, miközben fennhangon ismételgette azt.
Június utolsó napján Nora szétszórt vagy húsz képet a padlón, és így szólt Einsteinhez:
– Itt az ideje egy újabb vizsgának. Nézzük, jobban megy-e, mint hétfőn.
Einstein egyenesen ült, mellkasát kidüllesztve, felszegett fejjel, öntudatosan. Travis a karosszékből figyelte őket:
– Ha kudarcot vallasz, szőrmók, el fogunk cserélni egy pudlira, aki halottnak tudja tettetni magát, és pitizik a vacsorájáért.
Nora elégedetten látta, hogy Einstein nem törődik Travisszel.
– Az idő nem alkalmas tréfálkozásra – figyelmeztette a férfit.
– Elismerem, professzor – mondta Travis.
Nora felemelt egy kártyát, melyre az volt írva, hogy FA. A kutya határozottan egy fenyőfát ábrázoló képhez lépett és megbökte az orrával. Nora most az AUTÓ feliratú kártyát mutatta a kutyának. Einstein az autót ábrázoló képre tette az egyik mancsát. Mikor Nora a HÁZ feliratú kártyát emelte a magasba, Einstein a gyarmati időkben épült udvarház fotóját kezdte el szaglászni. Vagy ötven szóval végezték el ugyanezt, és most először, a kutya helyesen párosított össze minden leírt szót a képekkel. A lány nem győzött lelkesedni a kutya fejlődésén, Einstein pedig nem bírta abbahagyni a farkcsóválást.
– Nyugi, Einstein, azért még messze vagy attól, hogy Proustot olvass – szólt oda Travis.
Úgy tűnt, Nora nem ismeri a tréfát, ha a kutyáról van szó:
– Miért piszkálod? Igenis, nagyon jól csinálja! Nem várhatod el tőle, hogy egyetlen éjszaka alatt perfekt olvasó legyen! De gyorsabban tanul, mint egy gyerek.
– Tényleg?
– Igen, tényleg! Sokkal gyorsabban.
– Akkor megérdemel pár darab kutyakekszet, nem? Einstein azonnal a konyhába rohant, és már hozta is a kekszes dobozt.

2

Ahogy múlt a nyár, Travis egyre inkább elképedt azon a gyors fejlődésen, amit Nora ért el Einstein olvasni tanításában.
Július közepére átrágták magukat a házilag készített ábécén, és áttértek a képeskönyvekre. Egy egész szekérderéknyi gyerekkönyvet hoztak el a könyvtárból, s további halom könyvet vásároltak össze a könyvesboltban.
Először Nora hangosan felolvasta őket, gondosan rámutatva ujjával az aktuális szóra. Einstein feszült figyelemmel hajolt a könyvek fölé. Később Nora már nem olvasta fel hangosan az egész könyvet, csak nyitva a kutya orra elé tartotta, és lapozott, amikor az állat jelzett egy vakkantással.
Az, hogy Einstein órákat ült ott a könyvek között, már eleve bizonyítéknak látszott, hogy valóban olvassa is azokat, és nemcsak a rajzokat nézegeti. Ennek ellenére Nora elhatározta, hogy leteszteli a kutyát, mégpedig úgy, hogy feltesz neki néhány kérdést az egyik történetről.
Miután Einstein elolvasta a Béka és Varangy egy éve című művet, Nora becsukta a könyvet és így szólt:
– Jól van. És most válaszolj igennel vagy nemmel a kérdéseimre.
A konyhában voltak. Travis éppen sajtos-paradicsomos ragut készített vacsorára. Nora és Einstein a konyhaasztalnál ültek. Travis most abbahagyta a főzőcskét, és figyelte, miként oldja meg a kutya a feladatot.
– Először is – kezdte Nora, – mikor egy téli napon Béka meglátogatta Varangyot, a Varangy az ágyban feküdt és nem akart kimenni. Így volt?
Einsteinnek kissé fel kellett emelkednie a székén, hogy kiszabadítsa a farkát és meg tudja csóválni. Igen.
– De a végén Béka rávette Varangyot, hogy menjenek el korcsolyázni.
Egy ugatás. Nem.
– Akkor szánkózni mentek – mondta Nora. Igen.
– Nagyon jó! Aztán később, karácsonykor Béka ajándékot adott Varangynak. Egy pulóver volt az? Nem.
– Egy új szánkó? Nem.
– Akkor egy óra a kandallópárkányra? Igen, igen, igen.
– Kitűnő! – ujjongott Nora. – S most mit olvassunk? Mit szólnál ehhez? Fantasztikus Róka úr.
Einstein élénk farkcsóválásba fogott.
Travis szívesen játszott volna aktívabb szerepet a kutya tanításában, de látta, hogy az állattal való foglalkozás milyen jótékony hatással van Norára, s ezt nem akarta megzavarni. Mikor megeresztett pár aranyköpést a kutya fejlődésének gyorsaságáról vagy irodalmi ízléséről, csak a lány elszántságát akarta erősíteni. Einstein sohasem reagált ezekre a negatív megjegyzésekre. Travis gyanította, hogy azért tanúsít türelmet, mert értette, milyen pszichológiai játszadozás folyik körülötte.
Egész pontosan nem volt világos, hogy Nora miért virult ki a fáradozásai nyomán. Talán azért, mert még sohasem foglalkozott senkivel olyan intenzíven, mint a kutyával, s az, hogy ilyen gyors fejlődést ért el az állat tanításában, arra bátorította őt, hogy egyre inkább előbújjon a páncéljából. Nora ugyanis természettől fogva az embereknek ahhoz a csoportjához tartozott, akik örömüket lelik abban, ha adhatnak, ha megoszthatnak mindent másokkal. Mégis egész addigi életében bezárva kellett élnie, s nem adatott meg neki a lehetőség, hogy személyiségének ezt az oldalát megmutassa. De most megvolt az esélye, hogy önmagát adja, s ő nagylelkűen bánt mind az idejével, mind az energiájával, s nagy örömét lelte saját adni-tudásában.
Travis azt is gyanította, ahogy elnézte a lányt a kutyával, hogy Nora természetes anyai hajlamait éli ki éppen. Határtalan türelme a gyermekével foglalkozó anya türelme volt, s gyakran olyan gyengéden és szeretetteljesen beszélt Einsteinhez, mintha a saját imádott csemetéjéhez intézné a szavait.
Bármi volt is az ok, Nora egyre nyugodtabbá és kiegyensúlyozottabbá vált az Einsteinnel töltött órák után. Sötét, alaktalan ruháit fokozatosan fehér, nyári nadrágokra, színes blúzokra, pólókra és farmerre cserélte, s ezáltal mintha legalább tíz évet fiatalodott volna. Újra megcsináltatta ragyogó haját a szépségszalonban, s ezúttal nem fésülte ki a kész frizurát. Egyre gyakrabban nevetett és egyre felszabadultabban. A beszélgetések alkalmával Travis szemébe nézett és ritkán fordította el szégyenlősen a fejét, ahogy ezt eddig tette. Sokszor már ő ért először a férfihoz, vagy átkarolta a derekát. Szerette, ha átölelik. Csókjai is egyre felszabadultabbá váltak, bár sokszor mindketten úgy viselkedtek, mint a bizonytalan tinédzserek az udvarlás első szakaszában.
Július 14-én Nora olyan híreket kapott, amelyek még inkább fokozták jókedvét. A Santa Barbara-i államügyész tudatta vele, hogy nem szükséges megjelennie a bíróságon, hogy Arthur Streck ellen tanúskodjon. Streck ugyanis időközben rájött, hogy az ő priuszával botorság teljes tagadásba vonulnia. Arra utasította az ügyvédjét, hogy próbáljon valami alkut kicsikarni az államügyésztől. Ennek eredményeképpen a magánlaksértés kivételével minden vádat ejtettek, és Streck hároméves börtönbüntetést kapott, azzal a kikötéssel, hogy legalább két évet leül, mielőtt alkalmasnak találják arra, hogy feltételesen szabadlábra helyezik. Nora rettegett a tárgyalástól. S most, hogy felszabadult a nyomás alól, életében először becsípett egy picit.
Ugyanezen a napon Travis egy halom új olvasnivalót hozott haza, s Einstein felfedezte, hogy van köztük pár Mickey Mouse képeskönyv is. Az továbbra is rejtély maradt, hogy miért igézte meg a kutyát Miki egér és Donald kacsa, meg a többi Disney-figura, de vonzódása hozzájuk tagadhatatlan volt. Einstein abba se tudta hagyni a farkcsóválást és hálája jeléül össze-vissza nyalta Travist.
Minden rózsaszínű lett volna, ha az éjszaka közepén Einstein nem járkált volna végig a házon, ablaktól-ablakig, látható félelemmel fürkészve a sötétséget.

3

Július 15-én, csütörtök reggel, majdnem hat héttel a Bordeaux Ridge-nél elkövetett gyilkosság után, s két hónappal azt követően, hogy a kutya és a Kívülálló megszökött a Banodyne-ból, Lemuel Johnson egyedül ült az irodájában, a Santa Ana-i szövetségi épület egyik emeleti helyiségében. Kibámult az ablakon a szennyeződéssel teli ködbe, mely beborította a megye nyugati felét, s amely még elviselhetetlenebbé tette a hőséget. Az epersárga reggel jól illett savanyú hangulatához.
Ugyan más feladatokat is el kellett látnia amellett, hogy meg kellett találnia a laboratórium szökevényeit, de ez az eset folyamatosan aggasztotta, akkor is, amikor nem ezen az ügyön dolgozott. Még éjjelente sem tudta kiverni a fejéből a Banodyne-ügyet, s odáig jutott, hogy csak négy-öt órákat aludt éjszakánként.
Képtelen volt elviselni a kudarcot. Még helyesebb, ha úgy fogalmazunk: megszállottan küzdött a sikerért. Apja, aki koldusszegényen kezdte az életét, majd sikeres üzletember lett, mélyen belevéste Lem elméjébe azt a szinte vallásos hitet, hogy az embernek el kell érnie a célját, hogy sikeresnek kell lennie. Mindegy mekkora sikert érsz el, mondogatta gyakran az apja, az élet kirántja alólad a talajt, ha csak egyszer is kihagysz, ha nem vagy szorgalmas. "S egy feketének aztán különösen résen kell lennie, Lem. Számunkra a siker olyan, mint egy kifeszített kötél a Grand Canyon felett. Ott vagy fent, magasan, s minden olyan szép, de ha csak egyszer hibázol, rögtön zuhansz a feneketlen mélységbe. És a kudarc azt jelenti, szegénynek lenni. És sok ember szemében, még ebben a felvilágosult korban is, egy szegény, nyomorult, kudarcot vallott fekete már egyáltalán nem is ember, hanem csak egy nigger." – Csupán ilyenkor használta apja ezt a gyűlöletes szót. Lem azzal a meggyőződéssel nőtt fel, hogy minden siker, amit elér, pusztán egy apró, bizonytalan megkapaszkodási lehetőség az élet szikláján, s az a veszély, hogy a balsors szele lefújja onnan, mindig fennáll, s hogy folyton felfelé kell kapaszkodni, a szélesebb, biztonságosabb peremre.
Nem aludt jól és az étvágya sem volt jó. Ha evett, akkor ezt elkerülhetetlenül emésztési zavar követte. A bridzsezést is megette a fene, mert egyszerűen nem tudott a kártyákra koncentrálni; hétvégi összejöveteleiken Johnsonék rendre vereséget szenvedtek a Walt házaspártól.
Lem tűnődve tekintett ki a lángoló júliusi világra.
Még májusban gyanította, hogy a retrievert talán befogadta valaki. Végül is, helyes állat volt, s ha csak töredékét mutatta meg intelligenciájának, az is ellenállhatatlannak bizonyulhatott. Nehezebb lesz tehát a kutya hollétét kideríteni, mint a Kívülálló nyomára bukkanni. Egy hét, míg rájön, hol van a Kívülálló, gondolta, s talán egy hónap, míg kézre keríti a kutyát – gondolta a nyomozás kezdetén.
Felhívást küldött szét Kalifornia, Nevada és Arizona minden állatmenhelyére, sintértelepére és állatorvosi rendelőjébe. A körlevélben sürgős segítséget kért a golden retriever felkutatásához. Azt állította, hogy az állat egy orvosi kutatóintézetből szökött meg, melyben rák ellenes gyógyszerekkel kísérleteztek. A kutya elvesztése – így a felhívás – több millió dollár kutatási pénz elvesztését jelentené, számtalan óra kárbaveszett munkát – s komolyan hátráltatná egy bizonyos gyógymód kifejlesztését. A közlemény tartalmazott egy fényképet a kutyáról, s olvasható volt benne az az információ, miszerint az állat bal fülének belső részén tetovált számok láthatóak: 33-9. A körlevélben nem csak együttműködésre szólítottak fel, hanem titoktartásra is.
A Banodyne laboratóriumból való kitörés óta hetente küldték ki ugyanezt a körlevelet, s egy csomó NSA-ügynöknek semmi más dolga nem volt, minthogy végigtelefonálták a három állam állatmenhelyeit, sintértelepeit és állatorvosát, hogy meggyőződjenek arról, továbbra is odafigyelnek egy bizonyos tetovált fülű retrieverre.
Ezalatt a Kívülálló utáni hajsza a ritkán lakott területeken folytatódott, mivel a teremtmény nem szívesen mutatkozott. A Kívülálló mindig ott hagyta maga mögött a halál nyomát, amit követni lehetett.
A Yorba Linda keleti részén fekvő Bordeaux Ridge-nél elkövetett gyilkosságok után a teremtmény a lakatlan Chino Hills felé vette az útját. Onnan észak felé tartott, keresztülvágva Los Angeles megye keleti végét, ahol hollétét pontosan meg lehetett állapítani június 9-én, a félig-meddig vidéki jellegű Diamond Bar külső kerületeiben. A Los Angeles Megyei Állatellenőrzési Hatóság több – hisztérikus – bejelentést kapott Diamond Bar-i lakosoktól, háziállatokat megtámadó ragadozókra vonatkozóan. Mások a rendőrséget hívták, abban a hiszemben, hogy a mészárlást valami elmebajos követte el. Két éjszaka leforgása alatt a környéken több mint húsz háziállatot téptek darabokra, s a tetemek állapotát látva Lemnek semmi kétsége nem maradt afelől, hogy az elkövető a Kívülálló volt.
Aztán a teremtménynek vagy egy hétre teljesen nyoma veszett, egészen július 18-áig, amikor a hatalmas Angeles National Forest déli részén található Johnstone Peak lábánál kempingező két fiatal turista azt jelentette, hogy olyasmit láttak, ami egész biztosan egy "másik bolygóról" jött. Bezárkóztak a mikrobuszukba, de a teremtmény újra meg újra megpróbált behatolni a kocsiba, s már odáig ment, hogy betörte az egyik oldalablakot egy kővel. Szerencsére a pár tartott egy 32-es pisztolyt a buszban, s egyikük tüzet nyitott a támadóra, elijesztve ezzel. A sajtó dilisnek állította be a két kempingezőt.
De Lem hitt nekik. A térképen nyomon követte azt a ritkán lakott folyosót, amelyen a Kívülálló eltűnhetett Diamond Bárból, a Johnstone Peak környékére: át a San Jose Hillsen, keresztül a Bonelli Regional Parkon, el San Dimas és Glendora között, aztán be a vadonba. Kereszteznie kellett három autópályát is, de ha az éj leple alatt vándorolt, amikor gyakorlatilag nincs forgalom, láthatatlan maradhatott. Lem a száz embert a Haditengerészeti Hírszerzéstől az erdőnek abba a részébe csoportosította, ahonnan a fiatal pár a "földön kívüli" lényt jelentette, s itt folytatták a kutatást, civil ruhába öltözve, hármas-négyes csoportokban.
Lem remélte, hogy a táborozók legalább egy golyóval eltalálták a Kívülállót. De nem találtak vérnyomokat a környéken.
Attól tartott, hogy a Kívülálló még hosszú ideig elkerülheti a neki állított csapdákat. A Los Angeles várostól északra fekvő Angeles National Forest elbátortalanítóan hatalmas volt.
– Majdnem akkora, mint egész Delaware állam – jegyezte meg Cliff Soames, miután lemérte a terület nagyságát a falitáblára szegezett térképen. Cliff Delaware-ből jött. Viszonylag új fiú volt Nyugaton és mint minden újonnan érkező, még mindig elámult a kontinens eme felét jellemző hatalmas méretekre. Meg fiatal is volt, tele az ifjúság lelkesedésével, s már szinte életveszélyesen optimista. Cliff neveltetése homlokegyenest különbözött Lemétől. Ő sosem érezte, hogy egy kifeszített kötélen táncol, nem érezte, hogy egyetlen hiba, egyetlen kudarc tönkreteheti az életét. Lem néha irigyelte ezért. Lem rápillantott Cliff odafirkantott számításaira:
– Ha beveti magát a San Gabriel hegységbe, vadhússal táplálkozik, a természetvédelmi terület perifériáján él, s csak ritkán merészkedik elő, hogy kitöltse a bosszúját az embereken... akkor lehet, hogy sose találjuk meg.
– De ne felejtsd el – mondta Cliff –, hogy jobban gyűlöli a kutyát, mint az embereket. Akarja a kutyát, és megvan a képessége, hogy meg is találja.
– Legalább is azt hisszük.
– Emellett el tudná viselni ezt a vad életmódot? Már úgy értem, hogy oké, elég vad és kegyetlen, de okos is egyben. Talán túl okos ahhoz, hogy megelégedjen egy ilyen fárasztó életmóddal, odakint a vadonban.
– Talán – bólintott Lem.
– Hamarosan mutatkozni fog, vagy csinál valamit, ami alapján megállapíthatjuk a helyzetét – jósolta Cliff.
Ez volt június 18-án.
Mikor a következő tíz napban nem akadtak a Kívülálló nyomára, nem viselhették tovább a száz ember külső terepen való felhasználásának a költségeit. Június 29-én Lemnek vissza kellett küldenie a rendelkezésre bocsátott tengerészeket a bázisaikra.
Cliffet felvidította a tény, hogy semmi hírt nem kapnak a Kívülállóról, mert szerette volna azt hinni, hogy a teremtmény balesetet szenvedett, meghalt, s hogy soha többé nem hallanak róla.
Lem azonban napról-napra egyre mélyebb melankóliába esett, mert azt érezte, hogy elveszítette az ellenőrzést a szituáció felett, s hogy a Kívülálló a legdrámaibb módon fogja újra megmutatni magát.
Kudarc.
Az egyetlen pozitívum az volt, hogy a fenevad most Los Angeles megyében tartózkodott, Walt Gaines körzetén kívül. Ha további áldozatok lennének, Walt még csak nem is tudna róluk, s nem kellene folyton arról győzködni, hogy tartsa távol magát az ügytől.
Július 15-ére, pontosan két hónappal a Banodyne Laboratóriumból történt szökés után, majdnem egy hónappal azt követően, hogy a kempingezőket halálra ijesztette egy földönkívüli, Lem meg volt győződve arról, hogy hamarosan azon kell gondolkodnia, mihez fogjon ezután. Senki sem vádolta a dolgok ilyetén állása miatt. Valójában néhány felettese ugyanolyan kedvező fényben látta a fejlemények hiányát, mint Cliff Soames. De Lem, legpesszimistább pillanataiban látta magát, amint tájékozatlan biztonsági őrként dolgozik valami áruházban, az éjszakai műszakban, látszatzsaruvá fokozva.
Az irodájában ült, az ablak felé fordulva, s mogorván bámulta a párás, forró, nyári levegőt:
– A franc egye meg, arra képeztek ki, hogy emberekkel vegyem fel a harcot. Hogy a fenébe várják el tőlem, hogy túljárjak egy rémálomból szalasztott szörnyeteg eszén? – kérdezte hangosan magától.
Ekkor kopogtak az ajtón. Lem megfordult a székével, mikor nyílt az ajtó. Cliff Soames lépett be sietve. Izgatottnak és zaklatottnak látszott:
– A Kívülálló! – mondta. – Van egy új támpontunk. De két ember meghalt!

***

Lem pilótája már Vietnamban, húsz évvel ezelőtt megtanult mindent, amit érdemes volt tudni arról, hogyan kell letenni egy helikoptert nehéz, göröngyös talajon. Most, folyamatos rádiókapcsolatban maradva az L. A. megyei seriff munkatársaival, akik már a helyszínen tartózkodtak, a pilótának nem okozott nehézséget, hogy vizuális navigációt használva, csak felszíni tájékozódási pontokra hagyatkozva rátaláljon a gyilkosság helyére. Néhány perccel egy óra után letette a helikoptert egy sivár hegygerincre, mely a Boulder Canyonra nézett. Mindössze párszáz méterre voltak attól a ponttól, ahol a holttesteket megtalálták.
Mikor Lem és Cliff kiléptek az utasfülkéből, és végigsiettek a hegytetőn az összegyűlt rendőrök és erdőőrök felé, arcul csapta őket a forró szellő. A levegőben a száraz bozót és a fenyők illata érződött. Az alacsony cserjék – mint a sivatagi grammafű – jelezték a kanyon peremét.
Légvonalban alig volt több, mint négy mérföldre északra Sunland városától, tizennégy mérföldnyire észak– Hollywoodtól és húsz mérföldnyire Los Angeles sűrűn lakott szívétől, mégis úgy tűnt, mintha végtelenül messze lennének a civilizációtól. A seriff munkatársai mintegy háromnegyed mérföldnyire, egy gazos ösvényen hagyták négykerék meghajtású kocsijaikat, és az erdőőrökkel együtt kapaszkodtak fel a gerincre, ahol a tetemeket megtalálták. Négy rendőr, két bűnügyi laboros és három erdőőr állta körül a holttesteket.
Mikor Lem és Cliff odaértek, a seriff emberei éppen végeztek a maradványok műanyag zsákokba helyezésével. A cipzárakat még nem húzták össze, így Lem láthatta, hogy az egyik áldozat férfi volt, a másik pedig nő. Mindketten fiatalok voltak, és túrázáshoz öltöztek. Gyalázatos sebek tátongtak rajtuk; szemeiket kitépték a helyükből.
Ezzel ötre emelkedett azoknak a száma, akik ártatlanul pusztultak el az eset kapcsán. Lemen elhatalmasodott a bűntudat. Időnként, mint most is, azt kívánta, bár úgy nevelte volna fel az apja, hogy egyáltalán nem veri belé a felelősségérzetet.
Hal Bockner magas, napbarnított rendőr volt, de meglepően vékony hangon beszélt. Röviden tájékoztatta Lemet az áldozatok személyazonosságáról, s arról, milyen körülmények között találtak rájuk:
– A férfit, a nála talált iratok alapján Sidney Tranken-nek hívták. Huszonnyolc éves volt és Glendale-ben lakott. A testén vagy húsz csúnya harapásnyomot találtunk, s még több, karomtól származó sérülést. A torka, ahogy láthatja, feltépve. A szemeit...
– Igen, látom – vágott közbe Lem. Nem látta szükségesnek, hogy végighallgassa a szörnyű részleteket.
A laborosok behúzták a műanyag zsákok cipzárjait. A máskor oly közönséges zörej hidegen hasított a forró júliusi levegőben.
– Először azt hittük, Trankent valami pszichopata késelte meg – folytatta Bockner. – Akad néha egy-egy gazember, aki ezekben az erdőkben vadászik a túrázókra. Szóval először azt gondoltuk, hogy megkéselték, s a többi sérülést állatok, dögevők okozták, amikor a fickó már halott volt. De most... már nem vagyunk olyan biztosak az egészben.
– Sehol nem látok vért itt a földön – jegyezte meg Cliff Soames. – Pedig nagyon sok vérnek kellene itt lennie.
– Nem itt ölték meg a két szerencsétlent – felelte Bockner, majd visszatérve a saját tempójához, folytatta a tájékoztatást. – A nő neve Ruth Kasavaris. Huszonhét éves, szintén Glendale-ből. Szintén tele van csúnya harapásokkal, karmolásokkal. A torka...
– Mikor ölték meg őket? – vágott közbe újra Lem.
– Tegnap, a késői órákban. Ha a labornak lesznek eredményei, pontosabban is meg tudjuk mondani. Úgy véljük, azért hozták fel ide a holttesteket, mert itt a hegygerincen könnyebben és gyorsabban meg lehetett őket találni. Népszerű túraútvonal halad itt végig. De a holttesteket nem turisták találták meg, hanem egy járőr repülőgép. A pilóta lenézett, s meglátta kiterítve a két tetemet.
Ez a Boulder Canyon felett fekvő terület több mint harminc mérföldnyire feküdt légvonalban észak-északnyugatra Johnstone Peaktől, ahol a két kempingező a saját mikrobuszába menekült a Kívülálló elől, június 18-án, huszonnyolc nappal ezelőtt. A Kívülálló az ösztöneit követve tarthatott észak-északnyugatra, és semmi kétség afelől, hogy többször vissza kellett fordulnia a zsákutcának bizonyuló kanyonokból; ami ezen a hegyes terepen azt jelenti, hogy hetven-nyolcvan mérföldet is meg kellett tennie, hogy ledolgozza azt a harminc mérföldet, ami a két helyszín között légvonalban volt. Mégis, ez maximum csak három mérföldet jelentett naponta. Lem azon töprengett, mit csinálhatott a teremtmény az alatt az idő alatt, mikor nem vándorolt, aludt, vagy nem cserkészett élelem után.
– Ha látni akarja, hol történt a gyilkosság, megmutatjuk! – mondta Bockner. – Megtaláltuk a helyszínt. És akkor biztos látni akarja a barlangot is.
– Barlangot?
– A búvóhelyet – szólalt meg az egyik erdőőr. – Azt az átkozott búvóhelyet.
A seriff emberei, az erdőőrök és a laborosok nagyon furcsa pillantásokat vetettek Cliffre és Lemre, mióta csak megérkeztek, de Lemet ez nem lepte meg. A helyi hatóságok mindig gyanakodva, egyben kíváncsian szemlélték őt, mert nem voltak hozzászokva, hogy megjelenik egy szövetségi ügynökség, mint az NSA, és igényt tart a körzetükre. De Lem most érzékelte az emberek félelmét is, ami abból táplálkozott, hogy számukra ez az ügy – akár az NSA-val, akár nélküle – sokkal furcsább, különösebb, rejtélyesebb minden eddigi esetüknél.
Se Lem, se Cliff nem volt igazán túrázáshoz öltözve – öltöny, nyakkendő, kifényesített cipő – de egyikük sem tétovázott, mikor az erdőőrök elindultak. Két rendőr, a laborosok és egy erdőőr ott maradt a holttestek mellett, így összesen hatan ereszkedtek le a hegyről. Egy keskeny vízmosást követtek, aztán rátértek egy szarvascsapásra. Mikor leértek a kanyon aljára, délkeletnek fordultak és megtettek vagy fél mérföldet. Lem hamarosan izzadni kezdett. Arcát vékony porréteg lepte be. Zoknija és nadrágja szára tele volt tüskés bogánccsal.
– Itt ölték meg őket – szólalt meg Bockner, mikor kiértek egy alacsony fenyőkkel, bokrokkal és nyárfákkal körülvett tisztásra.
A homokos talajon és a napszította füvön sötét foltok éktelenkedtek. Vér.
– És itt hátul találtuk meg a búvóhelyet – mutatta az egyik erdőőr.
Keskeny barlang volt ez, a kanyon falában, talán három méter mély, hat méter széles, csupán pár lépésnyire a tisztástól, ahol a túrázókat meggyilkolták. A barlang szája körülbelül két és fél méter széles volt, de elég alacsony, így Lemnek kissé le kellett hajolnia, mikor belépett. Belül már kényelmesen fel tudott egyenesedni. Az üregben kellemetlen, dohos volt a levegő. Fény csak a bejáraton keresztül hatolt idáig, meg egy vízvájta lyukon, a mennyezeten át, de a barlang nagyobbik része homályba burkolózott. A hőmérséklet több fokkal alacsonyabb volt, mint kint a kanyonban.
Csak Bockner követte Lemet és Cliffet. Lem érezte, hogy a többiek nem azért nem jönnek be, mert attól félnek, túl sokan lesznek a barlangban, és nem fognak elférni, hanem mert taszította őket a hely.
Bocknernél volt egy elemlámpa. Felkattintotta, végigpásztázott az üregen, s az árnyak egyszeriben megnyúltak.
Az egyik sarokban, olyan nyolc-tíz centi vastagságban száraz fű volt felhalmozva a homokkő talajon. A fekhely mellett egy galvanizált vödröt lehetett látni, benne relatíve friss vízzel, mely a közeli forrásból származhatott.
– Ez ő volt – mondta halkan Cliff.
– Igen – bólintott Lem.
Lem a vödörre pillantott, s azon tűnődött, honnan szerezhette a teremtmény. Valószínű, hogy miután megszökött, úgy döntött, keres valami odút, s elrejtőzik egy időre. Majd rájött, hogy szüksége lesz pár dologra, amivel kényelmesebbé teheti az életét. Talán betört egy istállóba, pajtába vagy üres házba, és onnan hozta el a vödröt meg a többi holmit, amire Bockner éppen rávilágított az elemlámpájával.
Például azt a flanel takarót. Ránézésre lópokrócnak tűnt. Ami Lem figyelmét leginkább felkeltette, az az volt, ahogy a takarót csinosan összehajtogatva odahelyezték egy sziklaszegélyre, a bejárat mellett.
Egy elemlámpa. Ugyanazon a "polcon" hevert, amelyiken a takaró. A Kívülálló rendkívül jól látott a sötétben. Hiszen ez volt az egyik kitétel, amelyen Dr. Yarbecknek dolgoznia kellett: egy genetikailag feljavított harcos olyan jól láthat a sötétben, akár a macska. De akkor minek neki az elemlámpa? Hacsak... Lehet, hogy az éjszaka teremtménye is fél olykor a sötétségtől?
Ez a gondolat meglepte Lemet, s hirtelen megsajnálta a szörnyeteget, ugyanúgy, mint mikor tanúja volt annak a kezdetleges jelekkel lebonyolított jelbeszédnek, amelyben a Kívülálló azt mondta, ki akarja tépni a saját szemeit, hogy ne kelljen újra magára néznie.
Bockner most vagy húsz darab cukorkáspapírra világított a lámpájával. A Kívülálló nyilván lopott valahonnan pár csomag édességet. A különös az volt, hogy a papírokat nem gyűrte össze, hanem szépen kisimítva odahelyezte a hátsó fal mellé. Talán tetszett neki a papírok színes mintázata. Vagy talán azért tartotta meg őket, mert az édesség nyújtotta élvezetre emlékeztették.
Az ágytól a legmesszebbre eső, sötét sarokban, egy halom csontra siklott rá az elemlámpa fénye. Kisebb állatok csontjaira. Mikor az édesség elfogyott, a Kívülálló rá volt kényszerítve, hogy valami mással táplálkozzon. Talán azért tartotta a csontokat a barlangban, mert félt, ha kint szórja szét azokat, könnyebben a nyomára bukkannak. S mivel a legtávolabbi, legsötétebb sarokban tárolta a csontokat, úgy tűnt, megvan benne a rend és tisztaság iránti civilizált érzék.
Mind közül a legszánalmasabban, néhány furcsa tárgy festett, az ágy feletti, mintegy húsz centi mély falmélyedésben. A Kívülálló nem egyszerűen tárolta ezeket. A tárgyak gondosan el voltak rendezve, mint valami kiállítás, ahogyan az üvegpoharak, maja edények vagy kerámiák rajongója rendez el egy értékes gyűjteményt. Volt ott egy kerek, színes üveg csecsebecse, az a fajta, amit az emberek a verandatetőről szoktak lelógatni, hogy szikrázzon a napfényben; körülbelül tíz centi volt az átmérője, és egy kék virágot ábrázolt, sárga háttérrel. A mütyür mellett egy fényes rézkanna állt, mely valószínűleg ugyanarról a verandáról származott. Aztán volt ott még két dolog, amelyeket egész biztosan egy ház belső helyiségéből hozhatott ide: az első egy kis porcelán szobrocska volt, s két tökéletesen kidolgozott, vöröstollú pintyet ábrázolt, melyek egy faágon ültek; a második pedig egy kristály papírnehezék. Mindezek arra utaltak, hogy Yarbeck szörnyetege értékeli a szépséget, vágyik arra, hogy ne állatként kelljen élnie, hanem gondolkodó lényként, és olyan környezetben, amelyet legalább egy kicsit megérintett a civilizáció.
Lem émelyegni kezdett, ahogy a magányos, önmagát utáló, nem emberi, mégis valamilyen szinten öntudattal bíró teremtményre gondolt, amelyet Yarbeck a világnak adott.
Végül, a fűágy feletti falmélyedés tartalmazott egy húszcentis, Mickey Mouse-ot mintázó perselyt is.
Lem most már végképp képtelen volt száműzni magából a szörnnyel szembeni szánalom érzését, mert jól tudta, miért vonzotta a persely a Kívülállót. A Banodyne Intézetben lefolytattak különböző kísérleteket, hogy megállapítsák a kutya és a Kívülálló intelligenciájának és természetének mélységét, s hogy lássák, mennyire áll közel az érzékelésük az emberéhez. Az egyik kísérletet arra találták ki, hogy megnézzék, a két teremtmény miként tud különbséget tenni képzelet és realitás között. Több ízben, külön-külön videószalagot játszottak le nekik, melyeket különböző filmrészletekből állítottak össze: régi John Wayne-filmekből, George Lucas Csillagok háborúja című eposzának részleteiből, hírekből és dokumentumfilmekből, valamint régi Mickey Mouse rajzfilmekből. A kutya és a Kívülálló reakcióit rögzítették, és később megvizsgálták, értette-e a két teremtmény, hogy a videoszalag mely részlete tartalmazott igazi eseményeket és melyek voltak a képzelet termékei. Fokozatosan mindketten megtanulták azonosítani a fantazmagóriát; de, furcsa módon, egyvalamiben nagyon hittek, egyvalaminek a valódiságához mindvégig ragaszkodtak, s ez Mickey Mouse volt. Elbűvölték őket Miki egér és rajzfilmbarátainak kalandjai. A Banodyne-ból való szökés után a Kívülálló valahogy rábukkant erre a perselyre, és megszerezte magának, mert szegény nyomorultat arra az egyetlen élvezetre emlékeztette, amelyben a laborban része volt.
Bockner elemlámpájának a fényében valami megvillant a párkányon. A persely mellett hevert, s majdnem elkerülte a figyelmüket. Cliff fellépett a fűágyra és levette a tárgyat a sziklapolcról: egy hatszor tízcentis, háromszögletű tükör volt.
A Kívülálló meghúzta itt magát, gondolta Lem, összegyűjtögette szegényes kincseit és próbált olyan otthonos körülményeket teremteni magának, amilyet csak lehetett. Olykor felvette ezt a csorba tükördarabot, vizsgálgatta magát, s ilyenkor talán abban reménykedett, hogy nem egy csúnya teremtmény fog visszanézni rá. De csalódott. Mindig csalódott.
– Édes Istenem! – mondta csendesen Cliff Soames is. – A szerencsétlen nyomorult!
Találtak még mást is: a People magazin egy példányát, Robert Redforddal a címlapon. A karmaival, egy éles kővel vagy valami egyéb szerszámmal a Kívülálló kitépte Redford szemeit.
Az újság gyűrött volt és rongyos, mintha ezerszer átlapozták volna. Bockner a kezükbe adta, hogy ők is nézzék át, s Lem láthatta, hogy az újságban található összes embert ábrázoló fényképen lyuk tátong a szemek helyén.
Hátborzongató volt, amilyen gondosan elvégezte ezeket a szimbolikus csonkításokat – egyetlen egy ember sem kerülhette el a sorsát.
Minden okuk megvolt rá, hogy a Kívülállót szánalmasnak, sajnálatra méltónak tartsák.
De egyben félelmetes is volt.
Öt áldozat – kibelezett, lefejezett áldozatok.
Ezeket az ártatlanokat egy pillanatra sem szabad elfelejteni. Sem a Mickey Mouse iránti szeretet, sem a szépség iránti vágy nem fedheti ezt el! Hiszen kiölhetetlenül benne volt az erőszak utáni vágy is, a gyilkolási ösztön – nem volt esély, hogy ez megváltozzék – hiszen arra tervezték, hogy egy láthatatlan, hosszú pórázra engedett gyilkos legyen, egy élő harcológép. Nem számított, mennyi időt töltött itt a kanyonban békés magányában, nem számított hány napig vagy hétig állt ellen az erőszak sürgetésének, nem tudott kibújni a saját bőréből. Egyre nőtt benne a feszültség, s egy idő után már nem elégítette ki a kisebb állatok lemészárlása, mivel ez nem nyújtott neki elég lelki megkönnyebbülést. Nagyobb és érdekesebb zsákmány után nézett tehát. Még az is meglehet, átkozta magát a kegyetlenségéért, s arra vágyott, hogy olyan teremtmény legyen, amely harmóniában él a világgal, de nem volt meg a hatalma a változáshoz. A gyilkolás benne volt a szörnyeteg génjeiben, szinte hét lakat alatt, s a szerencsétlen nem reménykedhetett a megnyugvásban.
– Mi a fene ez az egész? – kérdezte végül Bockner, mikor már nem tudta elfojtani a kíváncsiságát.
– Jobb, ha nem tudja – felelte neki Lem. – Higgye el!
– Mi az ördög tanyázott itt a barlangban? – kérdezte Bockner.
Lem csak megrázta a fejét. Ha két embernek meg kellett halnia, akkor szerencsének számított, hogy egy nemzeti parkban ölték meg őket. Ez szövetségi terület volt, ami azt jelentette, hogy az NSA sokkal könnyebben kiterjeszthette a fennhatóságát a nyomozásban.
Cliff Soames még mindig elgondolkodva forgatta a tükördarabot a kezében.
Lem Johnson még egyszer, utoljára körülnézett a barlangban, és ünnepélyes fogadalmat tett magában, melyet veszélyes ellenfelének címzett: Ha megtalállak, nem fogom azt fontolgatni, hogy élve kapjalak el; nincs háló, nincs altatólövedék, ahogy azt a tudósok és a hadsereg szeretné; gyorsan és tisztán végezni fogok veled.
Ez nemcsak a legbiztonságosabb terv volt. Ezt kívánta a szánalom és a könyörület is.

4

Augusztus elsejére Nora eladta Violet néni összes bútorát és más ingóságát. Felhívott egy ószerest, aki ajánlott egy szép összeget, amit Nora elsőre boldogan elfogadott. S most a szobák – a hálószoba kivételével – üresen álltak. Nora csak az edényeket és az ezüstkészletet tartotta meg. Az egész ház megtisztultnak tűnt, olyan helynek, ahonnan éppen most űzték ki az ördögöt. Minden ártó szellem eltávozott, és Nora tudta, most már meglenne a bátorsága ahhoz, hogy az egészet újradekorálja. De nem akart többé itt lakni, úgyhogy felhívott egy ingatlanügynökséget, hogy adják el a házat.
Nora régi ruhái is eltűntek, s a lány most egy teljesen új ruhatárban válogathatott, amely tele volt bő nadrágokkal, szoknyákkal, blúzokkal, farmerekkel – egyszóval olyan ruhákkal, amelyeket bármelyik nő elfogadott volna. Olykor-olykor még feltámadt benne, hogy a világos darabok nem neki valók, de ellenállt a sötét színek vonzásának.
Arra azonban még mindig nem futotta a bátorságából, hogy művészi tehetségét próbára tegye, azaz piacra dobja, s megnézze, munkái érnek-e valamit. Travis nógatta néha-néha, de Nora még nem készült fel arra, hogy törékeny énjét bárki összetörje egy esetleges elutasítással. Mindennek eljön az ideje.
Olykor, mikor a tükörbe nézett, vagy megpillantotta magát egy kirakatüvegben, néha már úgy találta, hogy csinosnak mondható. No nem egy filmsztár, de elég csinos volt.
Augusztus 5-én, késő délután Travis konyhájában ültek, és betűkirakóst játszottak. Néhány perce, hogy Nora a fürdőszobában a tükörbe nézett, s ezúttal jobban tetszett magának, mint eddig bármikor. Visszatérve a betűkirakós táblájához, vidámabb és boldogabb volt – és egy kicsit pajkosabb is. Játékzsetonjaival értelmetlen szavakat kezdett kirakni, aztán lármásan védelmébe vette azokat, mikor Travis rákérdezett a helyénvalóságukra.
– "Bunkli"? – nézett szemöldökráncolva a táblára Travis. – Ilyen szó nem létezik, hogy "bunkli".
– Ez egy háromszögletű sapka, amit a favágók viselnek – mondta Nora.
– Favágók?
– Igen. Mint Paul Bunyan.
– Azok kötött sapkát hordanak, vagy fülvédős, kerek bőrsapkát.
– Én nem arról beszélek, hogy mit viselnek munka közben az erdőben – magyarázta türelmesen Nora. – Bunkli. Így hívják azt a sapkát, amit az ágyban hordanak.
– Ugratsz? – nevetett fel a férfi.
– Nem. Ez az igazság – mondta faarccal Nora.
– A favágók külön sapkát hordanak az ágyban?
– Igen. A bunklit.
Travis nem volt hozzászokva, hogy a lány tréfálkozik, ezért bedőlt a füllentésnek.
– De miért hívják bunklinak?
– Halvány gőzöm sincs – mondta Nora.
Einstein a hasán feküdt a földön, és egy regényt olvasott. Meglepő gyorsasággal tért át a képeskönyvekről a gyerekirodalomra, s azóta nyolc-tíz órát is olvasott naponta. Egyszerűen nem tudott betelni a könyvekkel. A regények megszállottjává vált. Tíz nappal ezelőtt – mikor a kutya olvasási szenvedélye végül olyan mértékűvé vált, hogy Norának elfogyott a türelme, ami ahhoz kellett, hogy tartsa a könyveket és lapozzon – megpróbáltak kitalálni valamit, ami lehetővé tenné Einstein számára, hogy nyitva tartson maga előtt bármilyen kiadványt és maga lapozhasson. Egy kórházi segédeszközöket gyártó cégnél találtak egy szerkezetet, melyet olyan páciensek számára fejlesztettek ki, akik se a kezeiket, se a lábaikat nem tudták használni. Egy fémállványon lévő táblára kellett a könyvet felerősíteni; a lapozást egy három gombbal működtethető mechanikus kar végezte. A mozgásképtelen beteg a fogai között tartott pálcával irányíthatta a gépet; Einstein az orrát használta. A kutyát mérhetetlenül boldoggá tette a megoldás. Felvinnyogott, mert valami érdekeset olvashatott. Megnyomta az egyik gombot, hogy a következő oldalra lapozzon.
Travis kirakta a "gonosz" szót, s ezzel kapott egy csomó pontot, miután a duplát érő mezőket használta. Aztán Nora következett és kirakta a "serka" szót, ami még többet ért.
– "Serka"? – nézett rá kétkedően Travis.
– Ez a jugoszlávok kedvenc eledele – magyarázta Nora.
– Tényleg?
– Igen. A kifejezés a sertés és a sonka szóból keletkezett... – De Nora nem tudta befejezni, mert harsány nevetésben tört ki.
Travisnek tátva maradt a szája az elképedéstől: – Te ugratsz engem? Ugratsz engem!!! Nora Devon, mi lett belőled?! Mikor először találkoztam veled, azt mondtam magamban: "ő a legmogorvább-legkomolyabb fiatal nő, akit valaha láttam".
– És a legmókusabb.
– Nem, azt nem gondoltam.
– De bizony – ragaszkodott a szóhoz a lány. – Azt gondoltad, hogy mókusszerű vagyok.
– Jól van, igaz, azt gondoltam, olyan mókusszerű vagy, hogy a padlásod valószínűleg tele van dióval.
– Ha Violet és én délen éltünk volna, azt lehetett volna hinni, hogy egyenesen egy Faulkner-regényből pottyantunk ide, nem?
– Ez még Faulknernek is túl sok lenne. De most nézz magadra! Bárgyú szavakat raksz ki a táblára, még bárgyúbb tréfákat eszelsz ki, s jól beugratsz engem, mert sose vártam volna Nora Devontól, hogy ilyesmit fog csinálni. Pár hónap alatt alaposan megváltoztál.
– Hála neked – mondta a lány. – Talán inkább Einsteinnek, mint nekem.
– Nem. Főleg neked – mondta Nora és hirtelen újra meglepte az a régi szégyenlősség, ami régebben annyiszor megbénította. Lehajtotta a fejét, és az előtte pihenő betűkre nézett. Halkan elismételte: – Főleg neked. Sosem találkoztam volna Einsteinnel, ha nem találkozom veled. Törődtél velem... aggódtál értem... láttál bennem valamit, amit én nem láttam, átformáltál engem.
– Nem – mondta Travis. – Túl sokat tulajdonítasz nekem. Téged nem kellett átformálni. Ez a Nora mindig ott volt, benne a régiben. Mint egy virág, mely ott lapul egy közönséges kis mag belsejében. Csak bátorítani kellett téged... hogy a virág előbújjon és kiviruljon.
Nora képtelen volt a férfira nézni. Úgy érezte, mintha egy rettenetes kő volna a tarkóján, mely arra kényszeríti őt, hogy lehajtsa a fejét. Égett az arca. Aztán valahogy összeszedte magát, és így szólt:
– Átkozottul nehéz dolog kivirulni... megváltozni. Még akkor is, ha az ember ezt akarja a legjobban a világon. Nem elég csak vágyni a változásra. S a kétségbeesés is kevés. Nem lehet végigcsinálni... szerelem nélkül. – Hangja elcsuklott és suttogássá halkult. – A szerelem olyan, mint a víz és a napfény, amitől a magból előbújik a virág.
– Nora, nézz rám!
Az a kő a lány nyakán mintha több száz mázsát nyomott volna.
– Nora?
Vagy inkább több száz tonnát.
– Nora, én is szeretlek.
Valahogy, nagy erőfeszítések árán, a lány felemelte a fejét. A férfira nézett. Travis sötét, már-már feketébe hajló szemei melegen, kedvesen néztek vissza rá. Nora imádta ezeket a szemeket. Szerette a férfi orrának keskeny vonalát. Szerette ezt a sovány aszketikus arcot.
– Nekem kellett volna először kimondanom! – mondta a férfi. – Már napokkal, hetekkel ezelőtt ki kellett volna mondanom: Nora, Istenemre, szeretlek. De nem mondtam ki, mert féltem. Akárhányszor hagytam, hogy megszeressek valakit, azt elveszítettem, de ezúttal azt hiszem másként lesz. Tudom, te épp úgy megváltoztatod bennem, amibe már-már végképp beletörődtem, ahogy én segítettem neked.
Norának kalapált a szíve. Alig kapott levegőt, de kimondta:
– Szeretlek.
– Hozzám jönnél feleségül?
Nora elképedt. Nem tudta, mire számított, de erre biztosan nem. Hallani a férfit, amint szerelmet vall, összeszedni a bátorságot és kifejezni felé ugyanezeket az érzéseket – ez elégnek látszott arra, hogy hetekig, hónapokig ugráljon a boldogságtól. Arra számított, hogy lesz idejük körbejárni a szerelmüket, mint valami hatalmas és titokzatos építményt, mint mondjuk egy újonnan felfedezett piramist, amit előbb minden szögből tanulmányozni kell, mielőtt az ember egyáltalán be mer menni, hogy a belsejét is feltárja.
– Hozzám jönnél? – ismételte meg a kérdést a férfi.
Ez túl gyors volt, nagyon-nagyon gyors. Ott, a konyhaszéken ülve Norát szédülés fogta el, körülölelte valami örvény, és arra gondolt, igyekszik megértetni a férfival hogy lassítaniuk kellene a tempót, hiszen rengeteg idejük van még megfontolni a következő lépést...
Maga is meglepődött, mikor hallotta saját magát így felelni:
– Igen. Igen.
Travis megfogta a lány mindkét kezét.
Nora sírva fakadt.
Bár Einstein látszólag a könyvébe mélyedt, tudatában volt annak, mi történik. Az asztalhoz kocogott, megszaglászta őket, a lábukhoz dörgölőzött és boldogan nyüszített.
– A jövő héten? – kérdezte Travis.
– Összeházasodni? De hiszen időbe telik beszerezni az engedélyeket, meg mindent!
– Las Vegasban nem. Odatelefonálok, és megbeszélek egy időpontot egy eskető kápolnában. Jövő héten odautazhatunk és összeházasodhatunk.
– Rendben – szipogta Nora. Sírt és nevetett a boldogságtól.

5

Augusztus 4-én, szerdán, a San Franciscó-i Tetragna családdal kötött szerződés alapján Vincent Nasco elintézett egy Lou Pantangela nevű kis csótányt. Ezt az embert szeptemberben akarták bíróság elé állítani, hogy a Tetragna szervezet tagjai ellen tanúskodjon.
Johnny "a Drótos" Santini, a számítógépes hiéna, bevetette minden szaktudását, hogy behatoljon a szövetségi adatbankba, és megtalálja Pantangelát. A fickó két testőr védelme alatt élt egy biztonságos házban, Los Angeles déli részén, Redondo Beach-en. Azt tervezték, hogy tanúskodása után új személyazonosságot adnak neki, amivel Connecticutban új életet kezdhet.
Mivel valószínűnek látszott, hogy Vincentnek el kell intéznie az egyik vagy mindkét testőrt, vagyis a munka rázós lesz, a Tetragna-család igen magas összeget ajánlott neki – 60 000 dollárt. Persze, nem tudták, hogy ezek az extra gyilkosságok ajándéknak számítottak Vincent számára, méginkább vonzóvá tették a feladatot.
Csaknem egy hétig figyelte Pantangelát. Minden nap más járművet használt, nehogy a testőrök kiszúrják őt. Nem túl sűrűn engedték ki Pantangelát, de jobban bíztak a rejtekhelyükben, mint amennyire kellett volna, mert heti három-négy alkalommal elkísérték egy négy háztömbnyire lévő olasz vendéglőbe.
Megváltoztatták Pantangela külsejét, annyira, amennyire csak lehetett. Egykor sűrű, fekete haja volt, amit olyan hosszúra növesztett, hogy a gallérját is eltakarta. A haját rövidre vágták, és világos barnára színezték. A bajuszát is leborotváltatták vele. Huszonöt kilós súlyfeleslegéből is leadott vagy húszat a bujkálásban eltöltött két hónap alatt. Azonban Vincent felismerte őt.
Augusztus 4-én, szerdán, szokás szerint egy órakor kísérték Pantangelát a vendéglőbe. Tíz perccel egy után Vincent is betért, hogy ő is megebédeljen.
A vendéglőben csupán nyolc asztal állt középen és hat boksz húzódott a falak mentén. Megannyi giccses tárgy, így római kori romokat ábrázoló festmény, csiricsáré asztalterítők, gyertyatartóként használt borospalackok s legalább ezer műanyag szőlőfürt adta meg a hely hangulatát.
Mivel a kaliforniaiak szeretnek korán ebédelni, legalábbis az európai mércéhez mérten, tíz perccel egy után, a legtöbben már végeztek az étkezéssel. Valószínű volt, hogy kettőkor csupán Pantangela, a két testőr és Vincent fog az étteremben tartózkodni. A hely tehát tökéletes az akcióra.
A trattoria túl kicsi volt ahhoz, hogy külön személyt alkalmazzon, aki a helyükre kíséri a vendégeket. Ezt egy táblán jelezték is. Vincent keresztülsétált a helyiségen, elvonult Pantangela asztaltársasága mellett és leült a mögöttük lévő bokszban.
Vincent nagy gondot fordított a ruházatára. Szandált viselt, piros gyapjú rövidnadrágot és fehér pólót, melyen kék hullámok voltak láthatóak, meg a sárga nap és a felirat: ANOTHER CALIFORNIA BODY. Orrán ott díszelgett alaposan befoncsorozott repülős szemüvege. Egy vászon strandszatyrot tartott a kezében. Ha az ember belepillantott a szatyorba, egy összehajtogatott törülközőt láthatott, napozókrémes tubusokat, egy kisrádiót, meg egy hajkefét, viszont az automata, hangtompítóval felszerelt Uzi pisztolyt nem vehette észre, ami a szatyor alján lapult. Mindezek mellé hozzájött bőrének alapos barnasága, ami tovább erősítette azt a benyomást, amit Vincent el akart érni: egy bár korosodó, de igen sportos hullámlovas látszatát akarta kelteni, aki egy ráérő, lusta seggfej, minden nap a tengerparton tölti az idejét, úgy tesz, mintha még mindig fiatal volna, és folyton el van kábulva saját magától.
Csak futólag pillantott Pantangelára és a két testőrre, ám azt érzékelte, hogy azok viszont alaposan megbámulják őt, de aztán nem törődtek vele, nyilván arra a következtetésre jutva, hogy ártalmatlan.
A bokszokat magas, párnázott háttámlával építették meg, így Vincent a helyéről nem láthatta Pantangelát. De azt hallotta, hogy időnként néhány szót vált a testőreivel, többnyire a baseballról és a nőkről.
Az egyhetes megfigyelés után Vincent tudta, hogy Pantangela soha nem távozik az étteremből fél három vagy inkább három óra előtt, nyilván mert ragaszkodott az előételhez, salátához, a felfogáshoz, a desszerthez, tehát egy komplett étkezéshez. Így Vincentnek is volt ideje arra, hogy salátát és kagylószószos linguinit rendeljen magának.
Az őt kiszolgáló pincérnő körülbelül húszéves lehetett, vakító szőke volt, csinos és ugyanúgy le volt sülve, mint Vincent. Egész megjelenése és hanghordozása tengerparti lányra vallott. Miközben felvette a rendelést, máris flörtölni kezdett Vincenttel, aki rájött, hogy a lány azokhoz a strandbabákhoz tartozik, akiknek az agya éppen olyan napégette, mint a testük. Ez itt valószínűleg minden nyári estéjét a parton tölti, mindenfajta kábítószert kipróbált már, és szétteszi a lábát bármelyik csődörnek, aki csak egy kicsit is érdeklődik utána – s a legtöbben persze érdeklődnek is –, ami azt jelenti, hogy bármilyen egészségesnek látszik, azért mégis mindenféle betegség tenyészhet benne. A puszta gondolattól, hogy ágyba viszi a lányt, Vincentnek hányingere támadt, de el kellett játszania azt a szerepet, amit magának választott, így flörtölt a lánnyal és megpróbálta úgy végigmérni, mintha minden vágya az lenne, hogy maga alá szögezze.
Kettő után öt perccel Vincent befejezte az ebédjét. Rajta kívül már csak Pantangela és a két testőr tartózkodott a helyiségben. A három pincérnő közül az egyik leadta a munkát és elment, a másik kettő pedig a konyhában traccsolt. Nem is történhetett volna kedvezőbben.
A strandszatyor ott pihent mellette. Belenyúlt és előhúzta az Uzi pisztolyt.
Pantangela éppen arról csevegett a testőreivel, hogy milyenek a Dodger's esélyei a Világkupába való bejutásra.
Vincent felállt, odalépett a három fickó boksza elé és húsz-harminc golyót rájuk eresztett az Uziból. A rövid, high-tech hangtompító ragyogóan működött, s a lövések nem szóltak hangosabban, mint mikor egy dadogó ember próbál kimondani egy "sz"-betűvel kezdődő szót. Az egész villámgyorsan zajlott le. A testőröknek esélyük sem volt arra, hogy előkapják a saját fegyvereiket. Jóformán még meglepődni se volt idejük.
Pssssssz.
Pssssssz.
Pssssssz.
Pantangela és őrzői három másodpercen belül halottak voltak.
Vincent összerázkódott a heves élvezettől és áthatotta az energia, amelyet az imént magába szívott. Egy szót sem tudott kinyögni. De aztán remegő, érdes hangon így szólt:
– Köszönöm.
Mikor elfordult a boksztól, látta, hogy a pincérnője ott áll a helyiség közepén, megdermedve a döbbenettől. Hatalmas kék szemeivel a hullákat bámulta, majd tekintete lassan Vincentre siklott.
Mielőtt felsikolthatott volna, Vincent beleürítette a maradék tárat, talán tíz golyót, s a lány vérben ázva összeesett.
Psssssz.
– Köszönöm – mondta újra Vincent, mert a lány fiatal volt, eleven, s ezért hasznosabb a számára.
Attól tartva, hogy valaki más is kijöhet a konyhából – vagy az utcáról bepillantva egy járókelő megláthatja az étterem közepén heverő hullát – Vincent gyorsan a bokszához lépett, felkapta a strandszatyrot és az Uzit a törülköző alá préselte. Feltette a napszemüvegét és távozott.
Az ujjlenyomatok miatt nem aggódott. Az ujjbegyeit jó előre bekente Elmer's ragasztóval. Ez szinte nyom nélkül száradt meg és nem lehetett észrevenni, hacsak az ember nem hívta fel rá a figyelmet. A ragasztóréteg elég vastag volt ahhoz, hogy kitöltse a ráncokat az ujjbegyén, így az ujjlenyomata sima maradt.
Odakint elsétált a háztömb végéig, befordult a sarkon és beszállt a járda mellett parkoló mikrobuszába. Amennyire meg tudta ítélni, senki nem vetett rá egy pillantást sem.
Az óceánhoz hajtott, alig várva, hogy ússzon egyet az éltető hullámokban. Túl nagy vakmerőségnek látszott Redondo Beach-en maradni, így a part menti országúton dél felé vezetett, Bolsa Chica irányába, ami lakóhelyétől, Huntington Beach-től északra feküdt.
Vezetés közben a kutyára gondolt. Még mindig fizette Drótos Johnny-t azért, hogy kísérje figyelemmel a sintértelepek, a rendőrőrsök vagy bármilyen más testület jelentéseit, amelyek bekapcsolódhattak a retriever utáni hajszába. Vincent tudott az NSA felhívásáról, amelyet három állam állatorvosaihoz és állatellenőrzési hatóságaihoz juttattak el, s azt is tudta, hogy az NSA eddig nem járt szerencsével.
A kutyát talán elütötte egy autó, vagy megölte a teremtmény, amelyet Hudston úgy nevezett, "A Kívülálló", vagy egy falka préri farkas tépte szét. De Vincent nem akart arra gondolni, hogy a kutya elpusztulhatott, mert ez álmodozásai végét jelentette volna. Sok pénzről ábrándozott. Azt tervezte, a kutyát egy vagyonért visszaadja létrehozóinak, vagy eladja valami gazdag fickónak, aki a szórakoztató iparban működik, vagy az állat titkos intelligenciáját használva valami más módon húz hasznot belőle.
Szerette volna azt hinni, hogy a kutyát megtalálta valaki, és a házába fogadta. Ha rábukkanna azokra, akik hazavitték a kutyát, megvehetné tőlük – vagy egyszerűen elintézhetné őket, és elvinné az állatot.
De hol kezdje a keresést? Hogyan találja meg azokat az embereket? Ha ez ilyen egyszerű lenne, egész biztos az NSA találná meg őket először.
Ha a kutya még nem pusztult el, a legjobb módszer a kézrekerítésére az lenne, ha először a Kívülállót találná meg, aztán hagyná, hogy a szörnyeteg vezesse a kutya nyomára. Legalábbis Hudston szerint így történne. De ez szintén nem látszott könnyű feladatnak.
Drótos Johnny még mindig szállította neki az információkat a Kalifornia déli részén elkövetett különösen kegyetlen gyilkosságokról, melyeknek emberek és állatok egyaránt áldozatul estek. Vincent tudott az Irvine Park-beli állatkertben lezajlott mészárlásról, Wes Dalberg és a két másik férfi meggyilkolásáról Bordeaux Ridge-nél. Johnny rátalált azokra a jelentésekre, amelyek kibelezett háziállatokról szóltak a Diamond Bar körüli területről. Vincent látta a tévéhíradóban annak a fiatal párnak a történetét, akik a Johnstone Peak alatti rengetegben összeakadtak valami lénnyel, amiről azt gondolták, csak földönkívüli lehetett. Három héttel ezelőtt két szétmarcangolt túrázót találtak az Angeles National Forestben, és az NSA komputerrendszerébe hatolva Johnny megerősítette, hogy az NSA ezúttal is kiterjesztette a hatáskörét az ügyre, ami azt jelentette, hogy ez a gyilkosság is a Kívülálló műve volt.
Azóta semmi.
Vincent nem volt hajlandó feladni. Azt már nem. Türelmes ember volt. A türelem munkájának fontos részét képezte. Csak várni kell, figyelni, fizetni Johnnyt, hogy továbbra is dolgozzon neki, s előbb-utóbb rá fog akadni arra, amit keres. Ebben biztos volt. Tudta, hogy a kutya, csakúgy, mint a halhatatlanság, sorsának részévé vált.
Bolsa Chica State Beach-nél megállt egy kis időre, s a vízben állva hagyta, hogy a hullámverés körbenyaldossa a combjait. Bámulta a kavargó víztömeget. Olyan hatalmasnak érezte magát, mint a tenger. Temérdek életet szívott már magába. Nem lepődött volna meg, ha az ujjaiból szikrák pattannának elő, ahogy a mennykő villámlik szét a mitológia Isteneinek kezéből.
Végül a vízbe vetette magát és úszni kezdett az erős hullámzásban. Messze beúszott, mielőtt párhuzamosan fordult volna a parttal, s addig szelte a habokat, míg teljesen kimerült, s aztán hagyta, hogy a dagály visszavigye a partra.
Szunyókált egy darabig a forró, délutáni napon. Gyakran álmodott arról, hogy gyerekeket öl meg, mert egy gyermek életenergiája a legbőségesebb, legtisztább, a leginkább olyan, amit érdemes az embernek magába szívnia. De messze a legveszélyesebb. Nem engedhetett meg magának gyerekgyilkosságot addig, amíg nem volt biztos abban, hogy elnyerte a halhatatlanságot, melyben már nem kell többé a rendőrségtől, vagy bárki mástól tartania. Bár gyakorta álmodott ilyesmiről, ez a mostani álom mintha több jelentést hordozott volna magában. Valahogy... más volt. Profetikus. Vincent ásítva felült, és a nyugat felé haladó napba pislogott. Úgy tett, mintha nem vette volna észre azokat a fürdőruhás lányokat, akik végigmérték őt. Azt mondogatta magában, hogy az álom az eljövendő élvezetek előfutára volt.
Remekül érezte magát. Visszament a mikrobuszhoz, hazahajtott, lezuhanyozott, aztán elment vacsorázni a legközelebbi Stuart Anderson Steak House-ba, ahol magába tömött egy hatalmas vesepecsenye szeletet.

6

Einstein elrohant Travis mellett, ki a konyhából, keresztül az apró ebédlőn és eltűnt a nappaliban. Travis a pórázt a kezében tartva utánament. Einstein elbújt a dívány mögött.
– Ide hallgass, nem fog fájni! – mondta Travis.
A kutya bizalmatlanul figyelte őt.
– El kell intéznünk, mielőtt elmegyünk Vegasba! Az állatorvos ad neked pár oltást, veszettség és szopornyica ellen. A te érdekedben történik és tényleg nem fog fájni. Komolyan. S akkor megkapjuk az ebtartási engedélyt, amit már hetekkel ezelőtt el kellett volna intéznünk.
Egy ugatás. Nem.
– De bizony.
Nem.
Travis kissé görnyedt testtartással tett egy lépést a kutya felé. A pórázt a karabinernél tartotta, készen arra, hogy a nyakörvre csatolja.
A retriever a karosszékhez viharzott, felugrott rá és onnan figyelte Travist.
– Ide figyelj, szőrmók, én vagyok a gazdád! – közeledett felé lassan Travis.
Egy ugatás.
– De igen, én vagyok a gazdád! – ráncolta a homlokát Travis. – Lehet, hogy te egy baromi okos kutya vagy, de akkor is én fogom megmondani neked, mikor kell elmennünk az állatorvoshoz.
Egy ugatás.
– Úgy látom, megpróbál ízelítőt adni abból, milyenek lehetnek a gyerekek. Már arra az esetre, ha úgy döntesz, elvállalsz párat – dőlt neki az étkező és a nappali közötti boltíves átjárónak Nora, és mosolyogva karba tette a kezét.
Travis hirtelen a kutya felé vetette magát.
Einstein már le is pattant a kakasülőről és kirohant a szobából. Travis pedig, képtelen lévén megállni, átesett a karosszéken.
Travis az egyik hálószobában találta meg a retrievert. A kutya az ágyon állt, arccal az ajtó felé.
– Nem győzhetsz! – győzködte Travis. – Csak neked akarunk jót, a fene egye meg, és akár tetszik, akár nem, meg fogod kapni azokat az oltásokat!
Einstein felemelte az egyik hátsó lábát és az ágyra vizelt.
– Mi a fenét csinálsz? – kiáltott rá elképedve Travis.
A kutya ellépett a tócsa mellől, amelyet lassan beszívott a steppelt ágy terítő. Bizalmatlanul méregette a férfit.
Travis hallott már arról, hogy kutyák és macskák ilyen módon fejezik ki nemtetszésüket. Mikor még működött az ingatlanügynöksége, dolgozott nála egy nő, aki egyszer két hétre beadta mini collie-ját egy kutyapanzióba, amíg elutazott nyaralni. Mikor visszajött és hazavitte a kutyát, az állat így büntette meg őt, hogy levizelte a nő ágyát és kedvenc székét.
De Einstein nem volt egy közönséges kutya. Figyelembe véve kivételes intelligenciáját, az ágy beszennyezése sokkal elítélendőbb volt, mintha egy átlagos négylábú tette volna.
Travis egyre dühösebb lett.
– Ez megbocsáthatatlan! – lépett a kutya felé.
Einstein leugrott az ágyról. Travis rájött, hogy a kutya megpróbál kisiklani mellette a szobából, ezért hátraperdült és becsapta az ajtót. Mivel ezzel elvágta a kutya menekülési útvonalát, Einstein gyorsan irányt változtatott, a hálószoba másik végébe rohant és megállt az öltözőasztalka előtt.
– Nincs több bolondozás! – mondta szigorúan Travis és meglóbálta a pórázt.
Einstein a sarokba hátrált.
Travis meggörnyedve közeledett a kutyához. Kezét széttárta, így próbálva megelőzni, hogy Einstein kisurranjon mellette. Végül sikerült elkapnia a nyakörvet és felcsatolta a pórázt.
– Na végre!
Einstein legyőzötten, fejét lehorgasztva állt a sarokban és reszketni kezdett.
Travis győzelemmámora hamar elpárolgott. Döbbenten nézett a kutya görnyedt hátára és a látható remegésére, ami végighullámzott az állat oldalán. Einstein egy alig hallható, de annál szívszaggatóbb nyüszítést adott ki magából.
– Tényleg csak neked akarok jót – paskolta meg a hátát nyugtatóan Travis. – Szopornyica, veszettség – ez mind olyasmi, amivel nem jó szórakozni. És nem fog fájni. Esküszöm, hogy nem fog fájni.
A kutya nem nézett rá, és nem jött meg a bátorsága a férfi biztató szavaira.
Travis a tenyerén érezte, milyen intenzíven reszket az állat. Egy gondolat hasított belé:
– Abban a laboratóriumban... sokszor szúrtak meg tűvel téged? Fájdalmat okoztak a tűkkel? Ezért félsz az oltásoktól?
Einstein felnyüszített.
Travis kivonszolta a kutyát a sarokból, hogy szabaddá tegye a farkát a kérdés-felelet játékra. Einstein vonakodva engedelmeskedett. Travis elengedte a pórázt, a kutya fejét két tenyerébe fogta és kényszerítette az állatot, hogy a szemébe nézzen.
– Tűket szurkáltak beléd a laboratóriumban?
Igen.
– Ezért félsz az állatorvostól?
Bár még mindig remegett, a kutya ugatott egyet: Nem.
– Fájdalmat okoztak neked a tűkkel, de mégsem félsz tőlük?
Nem.
– Akkor miért viselkedsz így?
Einstein csak nézett rá, s közben azokat a rémisztő, aggódó hangokat adta ki magából.
Ekkor Nora nyitotta ki résnyire a hálószoba ajtaját, és bepillantott:
– Feltetted már a pórázt a gazdádra, Einstein? – kérdezte, aztán elfintorította az arcát. – Hű! Mi történt itt?
– Az állat határozottan kifejezte nemtetszését – felelte Travis, a kutya fejét még mindig a tenyerében tartva.
– Tényleg határozott – bólintott Nora. Az ágyhoz lépett, hogy lehúzza az összepiszkolt ágyterítőt, takarót és lepedőket.
Travis próbált rájönni, mi a magyarázata a kutya különös viselkedésének:
– Ide hallgass Einstein, ha nem a tűktől félsz, akkor az állatorvos az, amitől tartasz?
Egy ugatás. Nem.
Travis csalódottan a következő kérdésen töprengett, míg Nora lehúzta a matrachuzatot.
Einstein megremegett.
Hirtelen Travisbe belenyilalt a felismerés, és egyszeriben megértette a kutya ellenkezését és félelmét. Átkozta a saját keményfejűségét.
– A fenébe, hát persze! Nem az állatorvostól félsz, hanem azoktól, akiknek az állatorvos jelentést küldhet rólad.
Einstein remegése alábbhagyott egy kicsit. Kurtán meglebbentette a farkát. Igen.
– Ha az emberek a laborból vadásznak rád – és egész biztosan vadul keresnek téged, hiszen te vagy a történelem legfontosabb kísérleti állata – akkor érintkezésbe lépnek az állam összes állatorvosával, ugye? Minden állatorvossal... minden állatmenhellyel... és törzskönyvet kiállító hivatallal!
Egy sor élénk farkcsóválás és kevesebb remegés volt a válasz. Nora megkerülte az ágyat és lehajolt Travis mellé:
– De a golden retriever egyike a legelterjedtebb fajtáknak. Az állatorvosok nap mint nap dolgoznak velük. Ha a mi zseniális kutyánk elrejti a tehetséget és játssza az ostoba kutyust...
– ... amit nagyon ügyesen tud.
– ... akkor semmiképpen nem jönnek rá, hogy ő a szökevény.
De igen, állította Einstein.
– Hogy érted ezt? – kérdezte a kutyától Travis. – Azt mondod, hogy képesek lennének azonosítani téged?
Igen.
– Hogyan? – tűnődött Nora.
– Valamiféle jel segítségével? – kérdezte Travis.
Igen.
– A bundád alatt van a jel? – érdeklődött Nora.
Egy ugatás. Nem.
– Akkor hol?
Einstein kihúzta a fejét Travis tenyeréből és hevesen megrázta magát. Lelógó fülei csattogó hangot hallattak.
– Talán a tappancsán – vélte Nora.
– Nem – mondta Travis, Einstein nemleges ugatásával egyidőben. – Mikor rátaláltam, a lábai véreztek a kemény vándorlástól, s ki kellett tisztítanom a sebeit. Ha a mancsain lennének a jelek, azt észrevettem volna. Einstein újra megrázta a fejét.
– Talán a belső ajkán – mondta Travis. – A versenylovaknak gyakran a belső ajkukra tetoválják az azonosítójelet. Hadd nézzem csak a belső ajkadat, öregfiú.
Einstein ugatott egyet – nem – és megrázta a fejét.
Végül Travis rájött a megfejtésre. Megvizsgálta a kutya jobb fülét, de nem talált semmit. Ám a balban látott valamit. Odahívta az állatot az ablakhoz, ahol jobbak voltak a fényviszonyok és megtalálta a jelet, amit lila tintával tetováltak a barnás-rózsaszín húsba: 33-9.
– Valószínűleg sok kutyával kísérleteztek – kukucskált oda Travis válla fölött Nora – amelyek mind különböző almokból származtak. Valahogy azonosítani kellett őket.
– Jézusom. Ha elvittem volna egy állatorvoshoz, s ha az állatorvos utasítást kapott, hogy jelezzen, ha egy ilyen-és-ilyen számú, tetovált fülű retrieverrel találkozik...
– De meg kell kapnia azokat az oltásokat. – Lehet, hogy már megkapta őket – mondta Travis reménykedve.
– Erre nem számíthatunk. Laboratóriumi állat volt, és izolált környezetben élt, ahol talán nem is volt szükség ilyen oltásokra. Meg az is lehet, hogy a szokásos oltások zavarták volna a kísérleteket.
– Nem kockáztathatjuk az állatorvost.
– Ha megtalálják, egyszerűen nem adjuk oda! – mondta Nora.
– Kényszeríthetnek minket. – Akármi legyek, ha meg tudják tenni!
– Akármi legyek, ha nem teszik meg! Több mint valószínű, a kormány pénzelte a kutatást. Ha akarnak, szétmorzsolnak minket. Ezt nem kockáztathatjuk. Einstein semmitől sem fél jobban, mint visszamenni a laboratóriumba.
Igen, igen, igen.
– De mi van, ha elkapja a szopornyicát vagy a veszettséget? – kérdezte Nora.
– Majd később beoltatjuk. Később. Mikor a helyzet nyugisabb lesz. Mikor egy kicsit elfelejtődik az egész.
A retriever boldogan felnyüszített, s hálásan odadörgölte nedves orrát Travis nyakához és arcához.
Nora a homlokát ráncolta:
– Einstein a huszadik század első számú csodája. Tényleg azt hiszed, hogy elcsitulnak körülötte a kedélyek, és valaha is abba fogják hagyni a keresését?
– Talán pár évig nem – simogatta a kutyát Travis. – De lassan egyre kevesebb lelkesedéssel és kevesebb reménnyel fognak kutatni utána. És az állatorvosok lassan elfeledkeznek róla, hogy egy retrieverre figyeljenek, amelynek egy bizonyos szám van a fülébe tetoválva. Azt hiszem, addig az oltások nélkül kell élnie. Ez a legjobb, amit tehetünk. Ez az egyetlen dolog, amit tehetünk.
– Remélem, igazad van – borzolta össze Nora Einstein bundáját.
– Igazam van.
– Remélem is.
– Ne izgulj!

***

Travist igencsak felkavarta, hogy Einsteint hajszál híján az őt keresők karjaiba juttatta, és ebben is élete balszerencsesorozatának folytatását látta. Sorsa végre elviselhető lett a Nora iránt érzett szerelem és a különös kutya miatt. S végzete most Norát és a kutyát akarja elszakítani tőle.
Tudta ugyan, hogy a végzet csupán mitológiai fogalom. Nem hitt abban, hogy kaján istenek figyelik egy mennyei kulcslyukon keresztül, és tragédiát eszelnek ki a számára. Akármikor, ha kiejtett a száján egy jövőre vonatkozó, optimista megjegyzést, rögtön lekopogta, hogy elűzze a sorscsapásokat. Vacsoránál, ha feldöntötte a sótartót, rögtön az ujja közé csippentett egy adagot, hogy a háta mögé szórja. Aztán, mert ostobának érezte magát, nem fejezte be a mozdulatot, leporolta a tenyerét. De szíve kalapálni kezdett, elhatalmasodott rajta valami nevetséges, babonás félelem, és nem érezte jól magát addig, míg újra fel nem csípett egy kis sót, és a háta mögé nem szórta.
Bár Nora természetesen látta Travis különös viselkedését, nem szólt semmit. Ehelyett úgy űzte el rosszkedvét, hogy szerette őt a nap minden percében, élvezettel beszélt a várva-várt Las Vegas-i utazásról, megcsillogtatta humorát és nem kopogta le, ha valami optimista megjegyzés hagyta el a száját.
Travis rémálmairól azonban Nora nem tudhatott, mert a férfi nem beszélt róluk.
Visszatérő álom volt ez. A Santa Ana-i hegységek fákkal benőtt kanyonjai között vándorolt, ugyanabban az erdőben, hol először találkozott Einsteinnel. Ezúttal a kutyával és Norával ment oda, de elvesztette őket. Meredek lejtőkön ereszkedett alá, hegytetőkre kapaszkodott fel, sűrűségeken hatolt át, őrült módjára kiáltozva a lány és a kutya nevét. Néha hallotta Nora válaszát vagy Einstein ugatását, s hangjuk olyan volt, mintha bajban lettek volna. Elindult a hangok irányába, de aztán megint máshonnan hallotta őket, sokkal messzebbről, s bármilyen kitartóan figyelt, bármilyen gyorsan vágott keresztül a rengetegen, elvesztette őket – amíg zihálva, vágtató szívveréssel fel nem ébredt. Torkában még ott érezte az el nem hangzott kiáltást.
Augusztus 6. péntek, olyan sűrű nap volt, hogy Travis-nek kevés ideje maradt a mostoha végzet miatti töprengésre. Reggel az volt az első dolga, hogy felhívott egy Las Vegas-i esketőkápolnát. A ceremóniát augusztus 11-én, szerdán tizenegy órára kérte. Érzelmeinek, hangulatának engedve: rendelt még húsz tucat vörös rózsát, húsz tucat fehér szegfűt, egy remek orgonistát (a fenébe a gépzenével), annyi gyertyát, amennyivel kellően meg lehet világítani az oltárt, villany használata nélkül, egy üveg Dom Perignon pezsgőt a szertartás végére, és egy elsőrangú fényképészt, aki majd megörökíti az esküvőt. Miután megegyeztek a részletekben, telefonált a Las Vegas-i Cirkus Hotelba, amely családbarát vállalkozás hírében állott, és remek lakókocsi táborhellyel büszkélkedhetett. Augusztus 8-ára, vasárnap éjszakára lefoglalt egy táborhelyet. Ezután felhívott egy másik kempinget Barstow-ban, ahol szombat estére foglalt le egy helyet, hogy félúton Las Vegas felé meg tudjanak pihenni. Ezt követően ellátogatott egy ékszerboltba, végigböngészte az egész kínálatot, s végül vásárolt egy eljegyzési gyűrűt, melyet hatalmas, makulátlan, háromkarátos gyémánt díszített és egy jegygyűrűt, melyet tizenkét, fél-karátos kő ékesített. Travis a furgon ülése alá rejtette a gyűrűket, majd Einsteinnel egyetemben elautózott Noráért, és együtt mentek el Garrison Dilworth-höz, Nora ügyvédjéhez, akivel már korábban megbeszélték ezt a találkozót.
– Összeházasodnak? Ez csodálatos! – szorította meg Travis kezét Garrison. Norának adott egy puszit az arcára. Úgy tűnt, komolyan el van ragadtatva. – Érdeklődtem maga után, Travis.
– Tényleg? – nézett rá a férfi meglepetten.
– Nora érdekében.
Az ügyvéd kijelentése zavarba hozta Norát, de Travis örült, hogy Garrison a szívén viseli a lány boldogulását.
– Úgy tudom, elég jól ment az ingatlanügynökség, mielőtt eladta.
– Igen, tűrhetően ment – erősítette meg az ügyvéd állítását Travis. Úgy érezte magát, mintha Nora apjával beszélgetne, s éppen jó benyomást kellene tennie.
– Nagyon jól – mondta Garrison. – És azt is hallottam, hogy a nyereséget is remekül fektette be.
– Nem panaszkodhatom az anyagi helyzetem miatt – ismerte el Travis.
– Azt hallottam, hogy derék, megbízható ember – mosolygott Garrison.
Most Travisen volt a sor, hogy elpiruljon. Zavartan vállat vont.
Garrison Norához fordult:
– Kedvesem, elmondhatatlanul boldog vagyok maga miatt!
– Köszönöm – mondta Nora, és küldött egy sugárzó mosolyt Travis felé.
Mivel az esküvő utánra egy legalább tíznapos nászutat terveztek, Nora nem akart visszarohanni Santa Barbarába arra az esetre, ha az ingatlanügynöknek sikerülne eladnia Violet Devon házát. Megkérte Garrison Dilworth-öt, hogy kössenek egy megbízási szerződést, melynek alapján az ügyvéd felhatalmazást nyerne arra, hogy az eladást lebonyolítsa. Nem egészen fél óra alatt ezt el is intézték. Garrison újabb gratulációi és jókívánságai után végre elindultak, hogy vásároljanak egy lakókocsit.
Einsteint nemcsak Las Vegas-ba, az esküvőre, de a nászútra is szerették volna magukkal vinni. Azon a környéken nem volt olyan egyszerű feladat jó és tiszta motelt találni, amely hajlandó kutyát is a vendégei közé fogadni, úgyhogy ésszerűnek látszott egy négykeréken gördülő hálóhelyet magukkal vontatni. Ezenkívül se Travis, se Nora nem lettek volna képesek szeretkezni egy helyiségben a retrieverrel. "Mintha egy harmadik személy is lenne a szobában", mondta Nora elpirulva. Ha motelba mennének, két szobát kellene foglalniuk – egyet maguknak, egyet Einsteinnek – ami ostobaságnak tűnt.
Négy órakor megtalálták azt, amit akartak: egy közepes méretű, enyhén henger formájú, ezüst színű lakókocsit, mely magában foglalt egy főzősarkot, nappalit, hálószobát és egy zuhanyozófülkét. Ha nyugovóra térnek, Einsteint kint hagyhatják a lakókocsi előtt, és magukra zárhatják a háló ajtaját. Travis furgonja alkalmas volt vontatásra, így semmi akadálya nem volt a lakókocsi elszállításának, miután nyélbe ütötték az üzletet.
Einstein Travis és Nora között ült az első ülésen. Egyfolytában a csillogó lakókocsit bámulta a hátsó ablakon keresztül, mintha csodálkozna az emberiség találékonyságán.
Vásároltak pár függönyt, műanyag tányérokat és poharakat, olyan élelmiszereket, melyeket lehetséges volt a főzőfülke szekrényében tárolni és sok más, az utazáshoz szükséges egyéb holmit. Mire visszaértek Nora házához, hogy omlettet készítsenek maguknak vacsorára, már alig vonszolták magukat. Most az egyszer Einstein ásításában sem volt semmi jelzésértékű; a kutya egyszerűen fáradt volt.
Azon az éjszakán, Travis az őskövületek mély álmát aludta, rémálmok nélkül.

***

Szombat reggel nekivágtak az utazásnak. Igyekeztek a széles autópályákon haladni, ahol kényelmesen elfértek a lakókocsival. A 101-es, majd a 134-es út után rátértek a 210-es államközi autópályára, átmentek Los Angelesen, aztán következett az Angels National Forest. Később, a kietlen Mojave sivatagban, Nora megborzongott a kopár, mégis csodálatos táj láttán. Mindenfelé csak homokot, köveket, cserjéket és jukkákat lehetett látni. Meg kaktuszokat. A világ, mondta Nora, hirtelen sokkal nagyobb lett számára, mint azt valaha is képzelte.
Barstow a sivatagban elterpeszkedő város volt. Délután háromra értek a lakókocsi-táborhelyre. Mellettük egy középkorú házaspár, Frank és Mae Jordan táborozott. Salt Lake Cityből jöttek és ők is magukkal hozták a kutyájukat, egy fekete, Jack névre hallgató labradort.
Nora és Travis meglepetésére Einstein nagyot hancúrozott a másik négylábúval. Jól megkergették egymást a lakókocsik körül, össze-vissza ugrándoztak, felhengeredtek, aztán folytatták az üldözősdit. Frank Jordán egy piros gumilabdát dobált nekik, s ők utánarohantak, versenyezve, melyikük lesz a győztes. Egy másik játékban megpróbálták elvenni a másiktól a labdát és olyan sokáig megtartani, ameddig csak lehetséges. Travis már abban is kimerült, ahogy figyelte őket.
Einstein kétségtelenül a legokosabb kutya volt a világon, minden idők legokosabb kutyája, egy jelenség, egy csoda, egy állat, mely emberi felfogóképességgel rendelkezett – de kutya mivoltát mégsem tudta levetkőzni. Travis néha elfelejtette ezt a tényt, de elbűvölte, ha Einstein olyasmit csinált, ami ismét emlékeztette erre.
Később, miután Jordanékkel elköltötték faszénen sütött hamburgerből és főtt kukoricából álló vacsorájukat, és ledöntöttek néhány sört a tiszta, sivatagi éjszakában, elbúcsúztak a szomszédjaiktól, s úgy tűnt, Einstein is jó éjszakát kíván Jacknek. Bent a lakókocsiban Travis megpaskolta a kutya fejét:
– Ez nagyon szép volt tőled.
A kutya felszegte a fejét és Travisre bámult, mintha azt kérdezné, ezt meg hogy a fenébe értette.
– Tudod te jól, mire gondolok, szőrmók!
– Én is tudom – mondta Nora és megölelte a kutyát. – Mikor Jackkel játszadoztál, bolondot csinálhattál volna belőle, ha akartál volna, de hagytad, hadd győzzön ő is, ugye?
Einstein boldog vigyorral a képén lihegett rájuk.
Lefekvés előtt még ittak egy utolsó kupicával, aztán Nora bement a hálófülkébe, Travis meg a nappaliban található kihúzható ágyra telepedett le. Travis gondolt arra, hogy a lánnyal alszik, és Nora is fontolgatta, hogy beengedi a férfit az ágyába. Végül is, már négy nap sem volt hátra az esküvőjükig. Isten volt a megmondhatója, Travis mennyire akarta a lányt. S bár Nora egész biztosan szenvedett a szüzek érthető félelmétől, ő is akarta a férfit; efelől Travisnek nem is volt kétsége. Egyre gyakrabban ölelték meg egymást, egyre gyakrabban – és egyre meghittebbül. De miért ne tartanák be a dolgok rendjét? Hisz olyan közel álltak egymáshoz. Miért ne házasodnának össze szűzen?
Azon az éjjelen Travis azt álmodta, hogy Nora és Einstein eltévedtek a kietlen Mojave sivatagban. Álmában, mint valami nyomorék, a földön kúszva próbált a nyomukra bukkanni, s ez kibírhatatlan volt, mert Travis tudta, bármerre is járnak, fenyegeti őket... valami.

***

A vasárnapot, a hétfőt és a keddet Las Vegasban töltötték. Készülődtek az esküvőre, nézték Einsteint, amint lelkesen játszik a kempingjükben lakó többi kutyával, s kirándulásokat tettek Charleston Peakhez és a Mead-tóhoz. Esténként Einsteint otthagyták a lakókocsiban a könyveivel, s megtekintettek több showműsort. Travis bűntudatot érzett, amiért egyedül hagyják a kutyát, de különböző módszerekkel Einstein kifejezte, hogy nem kell a lakókocsiban maradniuk pusztán azért, mert a Las Vegas-i hotelek és kaszinók olyan rövidlátóak, hogy nem engednek be egy példásan viselkedő kutyazsenit.
Szerdán reggel Travis szmokingot öltött magára. Nora egy egyszerű, földig érő, fehér ruhát viselt, csipkedíszítésekkel az ujjánál és a nyakkivágásánál. Einsteint maguk közé ültették a furgonba, s így hajtottak az esküvő színhelyére.
A felekezethez nem kötött, széria-szertartásra berendezkedett kápolna a legfurább hely volt, amit Travis életében látott. A berendezés egyszerre volt romantikus, ünnepélyes és giccses. Nora szerint vidámságot áraszthatott, s ahogy beléptek, alig bírták elfojtani a nevetésüket. A kápolna a Las Vegas Boulevardon állt, neonfényes, csillogó szállodák közé préselve. Csupán egy földszintes házikó volt, halványrózsaszínre stukkózott falakkal. Az ajtókat fehérre festették. A bejárat fölé a következő feliratot vésték bele egy réztáblába: S EGYÜTT MENTEK TOVÁBB... Vallásos képek helyett híres szerelmi történetekből kiragadott jeleneteket festettek a színezett üvegű ablakokra, például a Rómeó és Júliából, az Abelard és Heloise-ből, az Elfújta a szélből, a Casablancából – és hihetetlen módon az I love Lucy-ből és az Ozzie & Harriet-ből.
A hely csiricsárésága csak fokozta kirobbanó jókedvüket. Ezt a napot semmi sem tudta elrontani. Tudták, minden rikító részletre emlékezni fognak az évek múlásával, mindig szeretettel gondolnak majd az ő bolondos kápolnájukra.
Kutyákat általában nem engedtek be a kápolnába, de Travis bőséges borravalót adott, s ezzel biztosította, hogy Einsteint nemhogy megtűrték odabent, de a személyzet egyenesen üldözte szeretetével az állatot.
Dan Dupree tisztelendő atya – "Szólítsanak kérem Dan atyának" – pirospozsgás, hordóhasú férfiú volt, és fáradhatatlanul mosolygott. Barátkozós stílusával leginkább egy használtautó-kereskedőhöz hasonlított. A két fizetett tanú mellette állt – a felesége és a húga –, akik az alkalomhoz illő nyári ruházatot viseltek.
Travis elfoglalta a helyét a kápolna előtt.
A női orgonista belekezdett az "Esküvői menet" dallamába.
Nora még korábban kifejezte azt a vágyát, hogy szeretne végigsétálni a padsorok között, hogy ne rögtön az oltár előtt kezdődjön a ceremónia. Azt akarta, hogy az oltár elé vezessék, mint a többi menyasszonyt. Ez az apa tiszte szokott lenni, vagy olyan valakié, akit kijelölnek erre a megtiszteltetésre, s úgy nézett ki a dolog, hogy vagy egyedül kell besétálnia, vagy egy idegen oldalán. De idefelé jövet Nora ráébredt, hogy senki sem alkalmasabb arra, hogy őt oltár elé vezesse, mint Einstein.
S most, hogy az orgonista játszani kezdett, Nora belépett a főhajóba. A kutya mellett lépkedett. Ahogy fejét felszegve elővette legbüszkébb, legméltóságosabb járását, látszott rajta, hogy tudatában van a nagy megtiszteltetésnek. Lassú lépéseit Noráéhoz igazította.
Úgy látszott, senkit sem zavar – és senkit sem lep meg – hogy egy kutya vezeti be a menyasszonyt a templomba. Végül is Las Vegasban voltak.
– A legbájosabb menyasszony, akit életemben láttam – súgta oda Travisnek Dan atya felesége, s Travis érezte, az asszony őszintén beszél, nem puszta rutinból osztogatja a bókjait.
A rózsák és szegfűk megtöltötték illatukkal a szűk főhajót. A réz kandeláberekben és fogadalmi kelyhekben elhelyezett gyertyák gyengéden remegtették lángjukat. Mire Nora odaért mellé, Travis már el is feledkezett a rikító dekorációról. A szívében lángoló szerelem katedrálissá változtatta a kis kápolnát.
A ceremónia rövid volt és váratlan módon méltóságteljes. Mindketten ünnepélyes fogadalmat tettek, majd gyűrűt cseréltek. Norának könnycseppek csillogtak a szemében, melyekben ott tükröződött a rengeteg gyertya fénye, és Travis elcsodálkozott, hogy a lány könnyei miért homályosítják el az ő látását, aztán rájött, hogy ő is a sírás határán van. Első hitvesi csókjukat drámai zenei tetőpont kísérte. Életük legédesebb csókja volt ez.
Dan atya kibontotta a Dom Perignont és az újdonsült házaspárral kezdve, mindenkinek töltött, beleértve az orgonistát is. Valahonnan kerítettek egy csészealjat Einsteinnek is, így hangosan szürcsölve, a retriever is csatlakozhatott a poharukat az ifjú pár boldogságára és örökké tartó szerelmére ürítő társasághoz.

***

Einstein, a lakókocsi elülső részében, olvasással töltötte a délutánt.
Travis és Nora pedig az ágyban.
Miután bezárták maguk mögött a hálófülke ajtaját, Travis belehelyezte egy jegesvödörbe a második palack Don Perignont, majd a CD-lejátszóba betöltött négy kompakt lemezt, George Winston leglágyabb zongoramuzsikájával.
Nora leengedte a rolót az egyetlen ablakon, és felkattintott egy kislámpát. A puha, sárga fénytől olyan érzése támadt az embernek, mintha egy álomba lépett volna be.
Egy darabig beszélgetve, nevetgélve feküdtek az ágyon, csókolóztak, aztán egyre kevesebbet beszéltek és egyre többet ért össze a szájuk.
Travis lassan levetkőztette a lányt. Még sohasem látta őt ruha nélkül, de sokkal gyönyörűbbnek találta, mint ahogy azt előtte elképzelte. Karcsú nyaka, vállának finomsága, melleinek teltsége, homorú hasa, csípőjének hajlatai, szemtelen feneke, hosszú lábainak rugalmas simasága – minden egyes vonal, görbület, hajlat felizgatta Travist, de ugyanakkor végtelen gyengédséggel töltötte el.
Miután ő maga is levetkőzött, türelmesen és óvatosan bevezette a lányt a szerelem művészetébe. Eltöltötte a vágy, hogy örömet szerezzen, de nem felejtette el, hogy amit mutat, az az élvezet, amit a nyelvével, ujjaival és férfiasságával szerezhet, az Nora számára mind új.
A férfi felkészült rá, hogy Nora tétovázni fog, szégyenlős lesz, vagy fél majd, mivel élete első harminc éve nem készítette fel őt arra, hogy ilyen meghitten együtt legyen valakivel. De a lányban nyoma sem volt a frigiditásnak, és mohón fogadott bármilyen kezdeményezést, amely mindkettőjüknek örömet okozott. Halk kiáltásai és ziháló nyögdécselése, melyeket az izgalom csalt elő belőle, elbűvölték Travist. Ahányszor felsóhajtott és megrázkódott a gyönyörtől, Travis vágya még jobban felkorbácsolódott, úgy érezte szétrobban, s annyira akarta a lányt, hogy az már szinte fájt.
Mikor végül elárasztotta a lány belsejét meleg magjával, arcát a nyakába fúrta, a nevét suttogta, s újra, meg újra elmondta, mennyire szereti. Az élvezet másodpercei olyan hosszúnak tűntek, hogy Travis úgy érezte, egy kiapadhatatlan kutat nyitott meg. Szinte megállt az idő.
A beteljesülés után még hosszú ideig feküdtek csendben egymás karjaiban. Nem volt szükség szavakra. Hallgatták a zenét. Kis idő elteltével elmesélték, mit éreztek fizikailag és érzelmileg. Ittak egy kis pezsgőt, aztán újra szeretkeztek. S aztán megint.
Bár a halál kitartó árnyéka mindig ott lebeg a mindennapok felett, az élet örömei és élvezetei olyan mélyek lehetnek, hogy lecsendesítheti a háborgó szíveket.

***

Vegasból észak felé mentek a 95-ös úton, keresztül a mérhetetlen nevadai pusztaságon. Két nappal később, augusztus 13-án, pénteken elérték a Tahoe-tavat, ahol egy kempingben letáboroztak és a lakókocsit rácsatlakoztatták a tábor elektromos- és vízvezeték-rendszerére.
Nora már nem ámult el olyan könnyen minden új élménytől, ahogyan még nemrégiben is tette, de a Tahoe-tó olyan elképesztően gyönyörű volt, hogy erre újra a régi, gyerekes ámulattal csodálkozott rá. A tó huszonkét mérföld hosszú és tizenkét mérföld széles. A nyugati partján a Sierra Nevada húzódik, a keleti szélén pedig a Carson Range. A Tahoe-tóról azt állítják, hogy a legtisztább vizű tó, a kék és a zöld ezernyi árnyalatából összeálló, csillogó gyémánt.
Nora, Travis és Einstein hat napon át túráztak a környék nemzeti parkjaiban, a hatalmas ősfenyők rengetegében. Béreltek egy csónakot és kimentek a tóra is, és felfedeztek néhány paradicsomi öblöt. Kifeküdtek napozni, és sokat úsztak. Einstein a fajtájához méltó lelkesedéssel vetette magát a vízbe. Néha reggel, olykor késő délután, de leggyakrabban éjszakánként Nora és Travis szeretkeztek. A lányt meglepte saját nemi étvágya. Egyszerűen nem tudott betelni a férfival.
– Imádom az eszedet és a szívedet – mondta Travis-nek. – De, Isten bocsássa meg nekem, a testedet majdnem ugyanannyira imádom! Züllött nőszemélynek tartasz?
– Te jó ég, dehogy! Egészséges, fiatal nő vagy. Az eddigi életmódodból adódóan érzelmileg egészségesebb, mint bárki. Komolyan. Nora, megdöbbentesz!
– Leginkább lovagolni szeretnék rajtad.
– Lehet, hogy mégiscsak züllött, feslett nőszemély vagy? – nevetett Travis.
Huszadikán, egy derűs, pénteki reggelen maguk mögött hagyták a Tahoe-tavat, és elindultak a Monterey-félsziget felé, amihez át kellett hajtaniuk az egész államon. Ott, ahol a szárazföld karéja találkozott a tengerrel, a természet szépsége ha lehet még elkápráztatóbb volt, mint a Tahoe-tónál. Négy napig maradtak ott. Augusztus 25-én, szerda délután indultak el hazafelé.
Az utazás alatt annyira eltöltötte őket a házasságkötés miatt érzett boldogság, hogy Einstein emberi intelligenciájának csodája nem foglalta le oly mértékben a gondolataikat, mint előtte. De ezen a délutánon Einstein eszükbe juttatta különleges természetét. Negyven vagy ötven mérföldnyire lehettek Santa Barbarától, mikor a kutya nyugtalan lett. Izgett-mozgott Nora és Travis között az első ülésen, felült, majd Nora ölébe hajtotta a fejét, aztán újra felült. Olyan tíz mérföldnyire lehettek otthonuktól, mikor reszketni kezdett.
– Mi a baj szőrmók? – kérdezte Nora.
Kifejező barna szemeivel Einstein valami fontos üzenetet akart közölni, de Nora nem értette.
Fél órával sötétedés előtt, mikor elérték a várost és letértek az autópályáról, Einstein felváltva nyüszített és torokhangon morogni kezdett.
– Mi lehet vele? – kérdezte Nora.
– Nem tudom – ráncolta a homlokát Travis.
Ahogy felhajtottak Travis bérelt háza elé, és leparkoltak a datolyapálma árnyékában, a retriever ugatásba fogott. A furgonban eddig sohasem ugatott és a hosszú utazás alatt se lehetett hallani a hangját. Az ugatás fülsértően visszhangzott az utasfülkében, de a kutya a világért sem hagyta abba.
Mikor kiszálltak a kocsiból, Einstein nekiiramodott, megállt közöttük és a ház között és folytatta az ugatást. Nora a bejárati ajtó felé indult, de a kutya odaugrott és rávicsorgott. Megragadta a lány farmerjának a szárát és próbálta kibillenti őt az egyensúlyából. Norának sikerült talpon maradnia, s mikor visszavonult a madárfürdőig, a kutya elengedte.
– Mi ütött belé? – kérdezte Travistől a lány. – Ugyanígy viselkedett az első napon az erdőben... – nézett a ház felé Travis. – Mikor nem akarta, hogy tovább menjek azon a sötét szarvascsapáson.
Nora megpróbálta magához csalogatni a kutyát, hogy megsimogassa.
De nem használt. Travis megkísérelt pár lépést tenni a ház felé, ám Einstein vicsorogva visszavonulásra kényszerítette.
– Maradj itt! – szólt Travis Norának. A felhajtóhoz sétált és beszállt a kocsiba.
Einstein ide-oda ügetett a ház előtt, morogva, vinnyogva szemlélve az ajtót és az ablakokat.
A nap lassan legördült a nyugati oldalon. A környező utcák csendesnek, békésnek látszottak. Sehol semmi szokatlan, de most már Nora is érezte, hogy valami rossz van a levegőben. A Csendes-óceán felől fújó meleg szellő lágy suttogást csalt elő a pálmák, eukaliptuszok és fikuszok levelei közül. Ez máskor kellemes volt a fülnek, de most valahogy vészjóslónak tűnt. Az elnyúló árnyékokban, a nap utolsó narancs és bíborszínű fényeiben Nora érzékelte a meghatározhatatlan, körülírhatatlan veszélyt.
Mikor Travis visszatért a lakókocsitól, egy hatalmas revolvert tartott a kezében, ami az egész utazás alatt töltetlenül pihent a hálófülke egyik fiókjában. Travis a helyére illesztette a tárat és készenlétbe helyezte a fegyvert.
– Szükség van erre? – kérdezte aggódva a lány.
– Valami volt ott az erdőben azon a napon – mondta Travis. – S bár valójában sosem láttam... nos, felállt tőle a szőr a hátamon. Igen, azt hiszem, fel kell készülnünk minden eshetőségre.
Einstein abbahagyta a fel-alá mászkálást, és elfoglalta őrhelyét a járdán, megakadályozva gazdáit abban, hogy a házhoz menjenek.
– Valaki van odabent? – kérdezte a kutyától Travis.
Egy gyors farkcsóválás. Igen.
– Az emberek a laboratóriumból?
Egy ugatás. Nem.
– Akkor az a másik kísérleti állat, amelyikről beszéltél nekünk?
Igen.
– Ugyanaz, amelyik ott volt az erdőben?
Igen.
– Jól van. Bemegyek a házba!
Nem!
– De igen! – ragaszkodott az elhatározásához Travis. – Ez az én házam, és nem fogunk elszaladni, akármi is van odabent.
Nora emlékezett arra a moziszörnyet ábrázoló fotóra, amelyikre Einstein olyan hevesen reagált. Nem hitt abban, hogy valóban létezik olyasmi, ami akár csak távolról is, de hasonlít arra a teremtményre. Azt gondolta, Einstein túlzott, vagy ők értették félre, amit a fotó közölni akart velük. De most hirtelen azt kívánta, bárcsak lenne náluk egy puska is a revolveren kívül.
– Ez egy 357-es Magnum – magyarázta Travis a kutyának. – Eltalálhatom az ellenfelet akár a karján, akár a lábán, egyetlen lövés elég ahhoz, hogy a legnagyobb, leggonoszabb embert a földre terítse. Akit ezzel eltalálok, az úgy érzi magát, mintha ágyúgolyóval lőttek volna rá. Sokat tréningeztem lőfegyverekkel és még mostanában is gyakorlok, hogy formában maradjak. Pontosan tudom, hogy mit csinálok. El tudom intézni ezt az ügyet egymagam, odabent. Azonkívül nem hívhatjuk ki a zsarukat, ugye? Hiszen akármit találnak a házban, az gondolkodásra késztetné őket, ami egy csomó kérdéshez vezetne, aztán előbb vagy utóbb visszavinnének téged abba az átkozott laboratóriumba.
Einstein szemmel láthatóan boldogtalan volt Travis elhatározásától, de felügetett a verandára vezető lépcsőig, mintha azt mondaná: oké, rendben, de nem engedem, hogy egyedül menj be.
Nora is velük akart tartani, de Travis hajthatatlan volt és nem engedett abból, hogy Nora maradjon kint az udvaron. A lány vonakodva elismerte, hogy – mivel fegyvere nincs, de ha lenne se tudna bánni vele – nem tudna segíteni nekik, sőt inkább útban lenne.
A revolvert maga mellett tartva, Travis is fellépett a verandára Einstein mellé, és a kulcsot a bejárati ajtóba helyezte.

7

Travis kinyitotta a zárat, és zsebre tette a kulcsot. Aztán belökte az ajtót, s a 357-est maga előtt tartva óvatosan átlépte a küszöböt. Einstein mellette maradt.
A házban csend volt, ahogy kell, de a levegőt átitta valami rossz szag, ami nem tartozott ide.
Einstein halkan felmordult.
A gyorsan halványuló, bágyadt napfény alig tudott behatolni az ablakokat takaró, összehúzott függönyökön át. De ahhoz elegendő volt a fény, hogy Travis lássa, a dívány kárpitját felhasogatták. A padlót szétszaggatott habszivacsdarabok borították. Egy fából készült újságosállványt valaki darabokra tört a falon, lyukakat ütve a gipszborításba. A televízió képernyőjét bezúzták egy állólámpával, amely még mindig kifelé kandikált a készülékből. A könyveket lesöpörték a polcokról, széttépték őket, és szanaszét szórták a nappaliban.
Travis felkattintotta a falikapcsolót. A sarokban meggyulladt egy lámpa. Nem adott túl nagy világosságot, de ahhoz éppen eleget, hogy felfedje a pusztítás további részleteit.
Olyan, mintha valaki végigment volna itt egy láncfűrésszel meg egy kaszálógéppel, gondolta Travis.
A házban továbbra is csend honolt.
Az ajtót nyitva hagyva maga mögött, Travis tett néhány lépést befelé. A széttépett könyvek összegyűrt lapjai zörögve megcsikordultak a talpa alatt. Észrevette, hogy némelyik papírlapon és a habszivacsdarabokon sötét, rozsdaszínű foltok éktelenkednek. Megtorpant, mikor rájött, hogy ez nem más, mint vér.
Egy pillanattal később meglátta a holttestet. Nagyméretű férfi volt. Az oldalán hevert a földön, a dívány mellett, félig beborítva véres könyvlapokkal.
Einstein morgása hangosabbá, fenyegetőbbé vált.
Közelebb lépve a halotthoz, mely csak pár lépésnyire feküdt az étkezőbe vezető átjárótól, Travis felismerte. Ted Hockney volt, a háztulajdonos. Mellette ott pihent a szerszámosládája. Tednek volt kulcsa a házhoz és Travisnek nem volt kifogása az ellen, hogy bármikor bejöjjön. Mostanában sok javítanivaló akadt, többek között egy csöpögő csap és egy elromlott mosogatógép. Ted, mivel pár háztömbnyire lakott, nyilván idesétált, hogy megbütyköljön valamit. S ez lett a veszte.
Az áporodott bűz miatt Travis először azt gondolta, hogy a férfit legalább már egy hete meggyilkolták. De a holttestet nem puffasztották meg a bomlási gázok, és a rothadásnak még semmilyen jelét nem mutatta, úgyhogy nem lehetett itt olyan régen. Talán csak egy napja, talán még annyi sem. A förtelmes bűznek más oka volt: egyrészt, a háztulajdonost kibelezték. Ezenkívül, a gyilkos a székletét és a vizeletét is a holttest köré ürítette.
Ted Hockney szemeit kitépték a helyükből.
Travis émelyegni kezdett, s nemcsak azért, mert kedvelte Tedet. Az ember beleszédül az ilyesfajta eszement erőszak láttán, akárki is az áldozat. Az ilyen halál nem hagy méltóságot az áldozatnak.
Einstein mély morgása bősz vicsorgássá változott, melyet olykor dühös, éles ugatások szakítottak meg.
Travis idegesen elfordult a holttesttől és látta, hogy a retriever az étkező felé néz, ahol mély sötétség honolt, mivel a függönyöket mindkét ablakon összehúzták, s csak a konyhából hatolt oda valamicske bágyadt fény.
Kifelé, el innen!, szólalt meg Travisben egy belső hang.
De nem fordult meg és nem rohant ki, mert még soha életében nem szaladt el semmitől. Nos, rendben, ez nem egészen volt igaz: az elmúlt években lényegében magától az élettől menekült, mikor hagyta, hogy a kétségbeesés elhatalmasodjon rajta. Az elszigetelődéshez vezető út volt a végső gyávaság. Ezen azonban túlesett már; új emberré vált, Einstein és Nora átformálták, s nem fog elrohanni, ha a fene fenét eszik sem!
Einstein megmerevedett. Hátát meggörbítette és olyan dühödten ugatott, hogy a nyál csak úgy fröcskölt a szájából.
Travis tett egy lépést az étkezőbe vezető ajtó felé. A retriever mellette maradt és még fenyegetőbben ugatott.
Travis maga elé tartva a revolvert, próbált erőt meríteni a hatalmas fegyverből. Előre lépett még egyet, óvatosan ügyelve a lába alatt zörgő papírhulladékra. Csupán két-három lépésre lehetett az átjárótól. Hunyorogva bepillantott a homályos étkezőbe.
Einstein ugatása úgy betöltötte a szobákat, mintha egy egész falka kutyát engedtek volna szabadon a házban.
Travis tett még egy lépést, s ekkor úgy látta, valami megmozdult az árnyékba borult étkezőben.
Megdermedt.
Semmi. Semmi mozgás. Csak képzelődött volna?
Az átjárón túl az árnyak rétegei fekete krepp-papírhoz hasonlítottak.
Travis már nem volt biztos abban, hogy tényleg látta a mozgást, vagy csak képzelődött.
Ne menj tovább, ki innen!, szólalt meg újra a belső hang.
Fittyet hányva rá, Travis felemelte a lábát, hogy belépjen a boltíves átjáróba.
Az a valami megint megmozdult az étkezőben. Ezúttal semmi kétség nem lehetett a jelenléte felől, mert előrontott a helyiség legmélyebb sötétjéből, felugrott az ebédlőasztalra, aztán vérfagyasztó sikoltást hallatva egyenesen Travis felé vetette magát. A férfi sárga szemeket látott a sötétben és egy csaknem embernagyságú alakot, amely – az elégtelen megvilágítás ellenére – valahogy formátlannak tűnt. S ez a valami most rárontott.
Einstein előrelendült, hogy megtámadja, míg Travis próbált egy extra másodpercet nyerni, hogy leadhasson egy lövést. Ahogy meghúzta a ravasz, elcsúszott a szanaszét szóródott papírlapokon és hanyatt esett. A revolver felugatott a kezében, de Travis tudta, hogy elhibázta és csak a plafonba lőtt. Egy pillanatig, hogy Einstein az ellenség felé rohant, Travis tisztán látta azt a lángoló szemű valamit. Látta az alligátor-szerű állkapcsokat, a lehetetlenül széles szájat, az idomtalan fejet, és a gonoszul kampós fogakat.
– Einstein, ne! – kiáltotta Travis. Tudta, hogy ez az ördögi teremtmény bármilyen összecsapásban darabokra tépné a kutyát. Kétszer újra tüzelt, onnan ahol volt, a földről.
A kiáltás és a lövések nemcsak Einsteint állították meg, de az ellenség is elgondolkodott egy másodpercig, hogy nekirohanjon-e egy fel fegyverzett embernek. A teremtmény megfordult – gyors volt, sokkal gyorsabb, mint egy macska – és keresztülrohant a sötét étkezőn a konyha irányába. Egy pillanatig Travis látta a sziluettjét a konyha ajtónyílásán át beszűrődő félhomályban. Alaktalan feje kétszer akkora volt, mint amekkorának lennie kellett volna, hátát begörbítette. Karjai hosszúak voltak és olyan karmokban végződtek, mint egy gereblye fogai.
Travis újra tüzelt, s ezúttal közelebb járt a célhoz. A golyó szilánkokat hasított le az ajtófélfából.
Egy üvöltéssel a szörnyeteg eltűnt a konyhában.
Az Isten szerelmére, mi a fene ez? Honnan jött? Valóban ugyanabból a laboratóriumból szökött meg, ahol létrehozták Einsteint? De hogyan teremtették meg ezt a szörnyűséget? És miért? Miért?
Olvasott ember volt: az utóbbi években gyakorlatilag a könyveknek szentelte a legtöbb időt, úgyhogy eszébe jutott pár lehetőség. A DNS-újraelrendezés az első volt közöttük.
Einstein ugatva állt az étkező közepén, s az ajtó felé fordult, ahol az a valami eltűnt a szemük elől.
Travis feltápászkodott a földről a nappaliban és a kutyát hívta. Einstein gyorsan ott termett mellette.
A férfi csendre intette a kutyát. A konyha felől semmi zaj nem ütötte meg a fülét. Kintről Nora hangját hallotta, amint őrülten kiáltozza a nevét.
Nora érdekében kiabált:
– Minden rendben! Nincs semmi bajom! Maradj odakint!
Einstein megremegett.
Travis hallotta a saját szívének lüktetését, és szinte hallotta azt is, ahogy a veríték lecsurog az arcán és a hátán, de semmi olyasmit nem hallott, amivel be tudta volna határolni, merre jár ez a rémálomból szalasztott szörnyeteg. Nem hitte, hogy a konyhaajtón át kiment volna a hátsó udvarra. Először is, rájött, a teremtmény nem akarja, hogy túl sok ember megpillantsa, ezért csak éjszakánként vándorolt, a sötétség leple alatt, amikor még az ilyen jókora városban is, mint amilyen Santa Barbara, be tud surranni anélkül, hogy meglátnák. Most még ezért világos volt ahhoz, hogy a teremtmény kimerészkedjen. Ezenkívül Travis érezte a jelenlétét a közelben, valahogy úgy, ahogy az ember gyakran megérzi, ha valaki bámulja őt a háta mögül, vagy ahogy megérezzük a vihar közeledtét a párás napokon. Igen, az a valami ott volt a konyhában, készen állt, s várakozott.
Travis óvatosan visszatért az átjáróhoz és belépett a félig sötét étkezőbe.
Einstein szorosan mellette lépkedett, nem nyüszített, nem morgott és nem ugatott. Úgy látszott, tudja, Travis-nek teljes csendre van szüksége ahhoz, hogy meghallja a szörnyeteg legkisebb neszezését is.
A férfi tett még két lépést.
Elöl, a konyhaajtó nyílásán túl látta az asztal egyik sarkát, a mosogatót, a pult egy részét, és a mosogatógép felét. A lenyugvó nap a ház másik felénél bukott le, így a konyhában sötét homály uralkodott, s Travis nem reménykedhetett abban, hogy egy árulkodó árnyék segít majd ellenfele helyzetének megállapításában. Lehet, hogy az ajtó mögött várakozik, vagy felmászott a pultra és onnan akarja magát rávetni arra, aki belép a helyiségbe.
Travis azon gondolkodott, miként tegye próbára a teremtményt. Azt remélte, az ellenség habozás nélkül reagálni fog, ha valami mozgást észlel az ajtóban. A pisztolyát az öve alá csúsztatta, halkan felemelte az egyik széket az étkezőben, kicsit közelebb ment a konyhához, aztán a széket behajította a nyitott ajtón. A szék még a levegőben volt, mikor előrántotta a revolvert és lóállásba helyezkedett. A szék nekivágódott a műanyagborítású asztalnak, és a mosogatógépnek csapódva landolt a földön.
A világítószemű ellenfél egy lépést sem tett érte. Semmi sem mozdult. Miután a szék okozta zaj elült, ismét csak a várakozás elfojtott csendjét lehetett érzékelni.
Einstein furcsa hangot hallatott, egy vacogó horkantást, s egy pillanattal később Travis rájött, hogy ezt a kutya kontrollálhatatlan remegése okozta.
Nem volt kétséges, a konyhában rejtőzködő betolakodó ugyanaz a dolog volt, amely keresztülhajszolta őket az erdőn több mint három hónappal ezelőtt. A közben eltelt hetek alatt észak felé fordult, valószínűleg többnyire a kevésbé sűrűn lakott területeken vándorolva, kérlelhetetlenül a kutya nyomában maradva, olyan okok miatt, melyeket Travis nem értett, még csak találgatni sem tudott.
Feleletül a konyhába hajított székre, egy hatalmas fehérre zománcozott doboz csapódott a földre az étkezőben. Travis hátraugrott meglepetésében, s leadott egy lövést, mielőtt rájött volna, hogy csak gúnyolódtak vele. A doboznak lerepült a teteje, mikor a földre érkezett, s a liszt kiömlött a burkolatra.
A Travis kísérletére adott válasz a betolakodó elbátortalanító intelligenciájáról tett tanúbizonyságot. A férfi hirtelen ráébredt, hogy ha ugyanabból a laboratóriumból szökött meg, mint Einstein, s ha ugyanolyan jellegű kísérletek eredményeképp hozták létre, akkor a teremtmény ugyanolyan okos is lehet, mint a retriever. Ami megmagyarázza, miért fél tőle annyira Einstein. Ha Travis nem szoktatta volna hozzá magát a gondolathoz, hogy létezik egy emberi intelligenciával bíró kutya, akkor talán most csak állati ügyességnek tartotta volna az ellenség reakcióit; azonban az elmúlt néhány hónap eseményei megtanították, hogy elfogadjon szinte bármit, s alkalmazkodjon ahhoz.
Csend.
Csak egy lövésre való maradt a pisztolyban.
Síri csend.
Travist annyira meglepte a lisztesdoboz, hogy nem is látta, az ajtónyílás melyik része felől érkezett. Nem tudta kikövetkeztetni a teremtmény helyzetét. Még mindig nem tudta, a betolakodó merre helyezkedik el az ajtótól.
De nem is volt biztos abban, hogy érdekli-e az igazán. Hiába tartotta a 357-est a kezében, nem tartotta bölcs dolognak, hogy bemenjen a konyhába. Semmi esetre sem, ha az az átkozott olyan okos, mint egy ember. Ez olyan lenne, mintha egy intelligens körfűrésszel kezdene csatázni.
A fény a kelet felé néző konyhában még inkább apadni látszott. A helyiség csaknem teljes homályba borult. Az étkezőben, ahol Travis és Einstein álltak, szintén elmélyült a sötétség. Még mögöttük is, a nyitott bejárati ajtó és a felkapcsolt állólámpa ellenére a nappalit megtöltötték a sötét árnyak.
A konyhában hangosan felsziszegett a betolakodó, mint mikor szökik a gáz, s ezt azonnal kopogó hangok követték, klikk-klikk-klikk, amit valószínűleg lábának, vagy kezének éles karmai okozhattak, valamilyen kemény felületen.
Travisre átragadt Einstein remegése. Úgy érezte magát, mint a légy a pókhálóban. Mint aki éppen egy csapdába lép bele.
Eszébe jutott Ted Hockney vértelen arca, s a helyükről kitépett szemek.
Klikk-klikk.
Az antiterrorista-képzés alatt megtanították neki, miként cserkésszen emberek után. Most viszont az jelentette a problémát, hogy a sárga szemű betolakodó olyan okos volt, mint egy ember, de mégsem lehetett arra számítani, hogy úgy is gondolkodik, mint egy ember, vagy Travis nem tudhatta, mi lesz a következő cselekedete, miként reagál bármilyen kezdeményezésre. Ezért iszonyú nehéz túljárni az eszén ennek a borzalmas teremtménynek, mely a meglepetés halálos előnyét birtokolja.
Klikk.
Travis csendben tett egy lépést hátrafelé, aztán még egyet, túlzott óvatossággal helyezgetve a lábait egymás mögé. Nem akarta, hogy az a dolog felfedezze, hogy visszavonul. Einstein hangtalanul kiügetett a nappaliba, ugyancsak égve a vágytól, hogy távolsága a betolakodótól növekedjék.
Mikor odaért Ted Hockney holttestéhez, Travis megfordult, hogy megnézze, a padló melyik részét borítja a legkevesebb papírdarab és egyéb törmelék, hogy hangtalanul eljuthasson a bejárati ajtóig – s ekkor észrevette Norát, aki a karosszék mellett állt. Megijedt a lövésektől, a lakókocsi főzőfülkéjéből előhalászott egy henteskést, s aztán bejött a házba, hogy segítséget nyújtson a férfinak.
Travisre nagy hatást gyakorolt a lány bátorsága, de meg is rémült, hogy ott látja az állólámpa bágyadt fényében. Egyszeriben nagyon úgy tűnt, hogy a rémálmok, melyekben elveszítette Einsteint és Norát is, a legjobb úton voltak afelé, hogy valóra váljanak. Megint működésbe lép az életét beárnyékoló átok, hiszen mind a lány, mind a kutya itt voltak a házban, sebezhetően, olyan közel a betolakodóhoz, hogy az bármelyikőjüket játszva elérhette.
Nora beszélni kezdett.
Travis megrázta a fejét és a mutatóujját a szája elé helyezte.
A lány az ajkába harapott és tekintete Travisről a földön heverő halottra siklott.
Ahogy Travis csendben átlépkedett a törmeléken, belehasított a balsejtelem, hogy a betolakodó kisurrant a hátsó ajtón, s a házat megkerülve előre jött a bejárathoz, hogy sebesen a hátukba kerüljön, kockáztatva, hogy a szomszédok esetleg megláthatják a szürkületben. Nora az ajtó és Travis között állt, így a férfi nem tudott a támadóra lőni, ha az valóban arról közeledett volna; az egy szempillantás alatt a lányra vethetné magát. Travis próbált nem pánikba esni, próbált nem gondolni Hockney arcára, s igyekezett gyorsabban átvágni a nappalin, kockáztatva ezzel, hogy a törmelék megcsikordul a cipője talpa alatt, de remélte, hogy ezek az apró neszek nem hallatszódnak el a konyháig, ha a betolakodó egyáltalán ott volt még. Végre odaért Norához, megragadta a karját és a bejárati ajtó felé tuszkolta, ki a verandára, s le a lépcsőkön. Közben jobbra-balra nézegetett, arra számítva, hogy az az élő rémálom egyszer csak rájuk ront. De az ellenség nem mutatkozott.
A lövések és Nora kiáltozása előcsalták a szomszédokat, végig az utcában. Néhányan kijöttek a verandára, vagy a házuk elé. Valaki egész biztosan felhívta a zsarukat is. Tekintettel arra, hogy Einstein igen keresett szökevénynek számított, a rendőrség csaknem akkora veszélyt jelentett a számukra, mint a sárgaszemű teremtmény a házban.
Mindhárman a furgonhoz szaladtak és beugrottak az első ülésre. Travis beindította a motort, s a furgonnal – meg a lakókocsival – letolatott a felhajtóról, majd kikanyarodott az utcára. Tudta, hogy az emberek döbbenten nézik őket.
A szürkület, ahogy ez az óceán mellett lenni szokott, rövid életű volt. Keleten már feketébe fordult az égbolt, feljebb még bíborszínben úszott, nyugat felé pedig sötétedő vérvörössé változott. Travis hálát adott a beköszönő éjszakának, és tudta, hogy a sárgaszemű betolakodó ebben osztozik velük.
Elhajtottak a szájtátva bámuló szomszédok mellett, akik közül eggyel sem találkozott az elmúlt évek önként választott magányában, és befordultak az első sarkon. Nora erősen tartotta Einsteint, s Travis olyan gyorsan vezetett, amennyire csak mert. A lakókocsi hevesen himbálózott mögöttük, ahogy bevették a soron következő pár sarkot.
– Mi történt odabent? – kérdezte Nora.
– Az a valami megölte Hockneyt. Ma vagy tegnap. – Valami?
– És ránk várt, hogy hazaérjünk.
– Az a valami? Einstein felnyüszített.
– Majd később elmondom – mondta Travis. Kíváncsi volt, el tudná-e magyarázni. Semmiféle személyleírás nem fedné a valóságot; Travis egyszerűen nem talált olyan szavakat, melyekkel kifejezhetné a teremtmény különösségét.
Alig tettek meg nyolc háztömbnyi távolságot, mikor meghallották a szirénákat. Travis vezetett még négy háztömbnyit, aztán behúzott a gimnázium kihalt parkolójába.
– És most? – kérdezte Nora.
– Itt hagyjuk a furgont és a lakókocsit – mondta Travis. – Mindkettőt keresni fogják.
A revolvert Nora táskájába tették. A lány ragaszkodott ahhoz, hogy a henteskést is vigyék magukkal.
Kiszálltak a furgonból és a sűrűsödő sötétségben végigmentek az iskola mellett, majd keresztülvágtak egy futópályán, aztán egy kapun át kijutottak egy fákkal szegélyezett utcára.
Az éjszaka beköszöntével a szellő hevesen süvöltő, de meleg széllé változott, mely néhány száraz falevelet és kavargó port sodort magával, végig a járdán.
Travis tudta, hogy még a furgon és a lakókocsi nélkül is elég feltűnőek. A szomszédok el fogják mondani a rendőröknek, hogy egy férfit, egy nőt és egy golden retrievert keressenek. Keresni fogják őket, hogy kérdéseket tegyenek fel Ted Hockney halálával kapcsolatban, úgyhogy a keresés nem lesz felületes. Villámgyorsan el kell tűnniük.
Travisnek nem voltak barátai, akiknél esetleg menedékre számíthattak. Miután Paula meghalt, elhúzódott barátaitól, a neki dolgozó ingatlanügynökökkel sem tartotta a kapcsolatot. Hála Violet Devonnak, Nora sem dicsekedhetett barátokkal.

8

Garrison Dilworth Santa Barbara és Montecito határán élt, egy buja, negyedhektáros birtokon, egy méltóságteljes, Tudor-stílusú házban, mely nemigen illett a kaliforniai flórához. Mikor ajtót nyitott, meglepetten pislogott rájuk, de tekintetében nyoma sem volt nemtetszésnek. Fekete papucscipőt viselt, szürke pantallót, tengerészkék sportzakót és fehér inget. Orrán szarukeretes szemüveg billegett.
– Nicsak, a friss házasok!
– Egyedül van? – kérdezte Travis, ahogy Norával és Einsteinnel együtt beléptek a márványborítású előtérbe.
– Hogy egyedül vagyok-e? Igen.
Idefelé jövet Nora elmesélte Travisnek, hogy az ügyvéd felesége három évvel ezelőtt meghalt, s most egy Gladys Murphy nevű házvezetőnő viseli gondját a háznak.
– És Mrs. Murphy? – kérdezte Travis.
– Mára már végzett – csukta be mögöttük az ajtót az ügyvéd. – De olyan zaklatottnak tűnnek. Az ég szerelmére, mi a baj?
– Segítségre van szükségünk! – mondta Nora.
– De aki segít nekünk, az összeütközésbe kerülhet a törvénnyel – figyelmeztette Travis.
Garrison felvonta a szemöldökét:
– Mit követtek el? Ebből az ünnepélyes tekintetből ítélve éppen most rabolhatták ki az elnököt.
– Semmi rosszat nem csináltunk! – biztosította őt Nora.
– De igen! – mondta Travis. – És még mindig azt tesszük. Rejtegetjük a kutyát.
Garrison homlokráncolva tekintett le a retrieverre. Einstein felnyüszített, A helyzetnek megfelelően, igen nyomorult képet vágott.
– És van egy hulla a házamban – tette hozzá Travis. Garrison tekintete a kutyáról Travisre siklott: – Egy hulla?
– Nem Travis ölte meg! – mondta Nora. Garrison újra Einsteinre nézett.
– És nem is a kutya! – folytatta sietve Travis. – De az biztos, hogy engem keresni fognak, mint fontos tanút.
– Hm – dörmögte Garrison. – De miért nem megyünk be a dolgozószobámba, hogy megbeszéljük és rendbetegyük a dolgokat?
Keresztülvezette őket egy hatalmas, félig-megvilágított nappalin, aztán végigmentek egy rövid hallon, s végül odaértek a tölgyfakazettákkal burkolt dolgozószobához. A gesztenyebarna bőrfotelok és a bőrkanapé igen finomnak és felettébb kényelmesnek látszottak. A fényes, tölgyfa íróasztal egyik sarkán egy ötárbocos szkúner aprólékosan kidolgozott modellje állt. Dekorációul különféle hajózási eszközök szolgáltak – például egy kormánykerék, egy sárgaréz szextáns, egy faggyúval töltött, hajlított tulokszarv, melyben a vitorlajavításhoz szükséges tűket tartották, vagy hatféle hajólámpás, egy kormányos harang, tengerészeti térképek. Travis fényképeket fedezett fel a falon, melyek egy férfit és egy nőt ábrázoltak, különféle vitorláshajókon. A férfi Garrison volt.
Az egyik fotel melletti kisasztalon nyitott könyv hevert, egy félig ürített Scotch-os pohár társaságában. Az ügyvéd nyilván itt pihent, mikor ők megnyomták a csengőt. Garrison megkérdezte, kérnek-e valamit inni, s ők mindketten az felelték, bármit szívesen megisznak, ami van.
Einstein átengedte a díványt Norának és Travisnek, ő pedig a másik fotelt választotta. Ülő pozíciót vett fel, mintha arra készülne, hogy aktív részese lesz a beszélgetésnek.
A sarokban álló minibárnál Garrison megtöltött két poharat Chivas Regallal és jégkockát pottyantott rájuk. Bár Nora nem volt hozzászokva a whiskyhez, két hosszú korttyal ledöntötte az italát, és rögtön kért még egyet. Travis is követte, hamarosan ő is ott állt a minibárnál, ahol Garrison éppen újratöltötte Nora poharát.
– Elmondok mindent, és azt szeretném, ha segítene nekünk! – szólt Travis. – De tudnia kell, hogy szembekerülhet a törvénnyel. Ezt kérem, tartsa szem előtt.
Garrison visszacsavarozta az üveg kupakját:
– Úgy beszél, mint egy laikus. De hiszen az is. Mint ügyvéd, biztosítom önt, hogy a törvény nem egy márványba vésett valami, ami a századok során semmit sem változott. Inkább... a törvény olyan, mint egy húr, ami a két végén rögzítve van, de rengeteg lehetőség nyílik arra, hogy az ember játsszon rajta. Ide-oda lehet nyújtani, megváltoztathatjuk az ívét, szóval az ember majdnem mindig – hacsak nem egy betörő, vagy hidegvérű gyilkos – biztonságban a jó oldalon maradhat. Tudom, hogy rémisztően hangzik, de igaz. Úgyhogy nem félek attól, hogy amit mondani akar nekem, Travis, elég lesz ahhoz, hogy egy börtöncellában találjam magam.
Másfél óra alatt Travis és Nora mindent elmeséltek Einsteinről. Az ősz ügyvéd hetvenegy évét meghazudtoló gyors és nyitott elmével rendelkezett. Mindig a megfelelő kérdéseket tette fel. Egy tízperces bemutató segítségével meggyőződött Einstein nem kutyához illő képességeiről, s egyszer sem állította, hogy az egész csalás vagy sületlenség. Elfogadta, amit látott, módosította az elképzeléseit arról, hogy mi normális és lehetséges ezen a világon.
Garrison a nagy bőrfotelben ült. Einstein az ölében nyugtatta a fejét, s az ügyvéd gyengéden vakargatta a kutya füle tövét:
– Ha elmennek a médiákhoz, tartanak egy sajtókonferenciát, felfedik az egész ügyet, akkor a bíróságon talán el lehetne érni, hogy felügyeletet vállalhassanak a kutya felett.
– Komolyan azt hiszi, hogy ez sikerülne? – kérdezte Nora.
– A legjobb esetben is ötven-ötven százalék az esély – ismerte el Garrison.
Travis megrázta a fejét:
– Nem. Ezt nem kockáztathatjuk.
– Mit forgat a fejében? – kérdezte Garrison. – Menekülnünk kell! – mondta Travis. – Mozgásban maradni. – És ezzel mit ér el?
– Megőrizhetem Einstein szabadságát.
A kutya egyetértően felmordult.
– Megőrizheti a szabadságát... de mennyi ideig? – kérdezte Garrison.
Travis túlságosan izgatott volt ahhoz, hogy ülve maradjon:
– Nem fogják abbahagyni a keresést. Néhány évig biztosan nem.
– Vagy sohasem – mondta az ügyvéd.
– Rendben, kemény lesz, de ez az egyetlen, amit tehetünk. Átkozott legyek, ha átengedjük nekik a kutyát. Retteg a laboratóriumtól. Emellett többé-kevésbé ő hozott vissza az életbe...
– És megmentett Strecktől – tette hozzá Nora. – Neki köszönhetjük, hogy megismertük egymást – mondta Travis.
– Megváltoztatta az életünket.
– Radikálisan megváltoztatott minket. Annyira hozzánk tartozik, mintha a saját gyermekünk lenne – Travis gombócot érzett a torkában, mikor tekintete találkozott a kutya hálás pillantásával. – Harcolunk érte, ahogy ő harcolt értünk. Mi egy család vagyunk. Együtt élünk... vagy meghalunk.
– Nemcsak a labor emberei keresik magukat – paskolta meg a retrievert Garrison – és nem is csak a rendőrség.
– Hanem az a másik – bólintott Travis. Einstein megremegett.
– Jól van, nyugi! – simogatta meg Garrison, aztán Travishez fordult. – Mit gondol arról a teremtményről? Hallottam a személyleírást, de az nem segít túl sokat.
– Bármi is az, nem Isten teremtménye – mondta Travis. – Emberek alkották meg. Ami azt jelenti, hogy valamiféle DNS-kutatás terméke. Isten tudja, mi célból hoztak létre egy ilyen szörnyeteget. De megtették.
– S úgy tűnik, megvan a képessége ahhoz, hogy kövesse a nyomukat.
– Hogy kövesse Einsteint – pontosította az ügyvédet Nora.
– Úgyhogy mozgásban kell maradnunk – mondta Travis. – S az utazás hosszú lesz.
– Amihez pedig pénz kell, de a bankok még több mint tizenkét órán át zárva lesznek – mondta Garrison. – Ha menekülni fognak, akkor valami azt súgja nekem, hogy ma éjszaka indulniuk kell.
– Ez az amiben a segítségünkre lehetne – nézett az ügyvédre Travis.
Nora kinyitotta a táskáját és előhúzott két csekkfüzetet, Travisét és a sajátját:
– Garrison, szeretnénk írni egy csekket Travis számlájára és egyet az enyémre, amit kifizethetnek magának. Travisnek csak háromezer dollár van a folyószámláján, de tekintélyes takarékbetéttel rendelkezik ugyanannál a banknál. A bankot felhatalmazták arra, hogy esetleges túldiszponálás esetén a betétről helyezzenek át tőkét a folyószámlára. Az én számlámmal ugyanez a helyzet. Ha adunk magának egy húszezer dollárra kiállított csekket Travis csekkjeiből egy korábbi dátummal, hogy úgy tűnjön, még a zűrzavar előtt töltöttük ki, s egyet az enyémekből szintén húszezer dollárról, maga el tudná helyezni azokat a saját számláján. Aztán kiválthatna nyolc darab, egyenként ötezer dolláros bankutalványt, és utánunk küldhetné azokat.
– A rendőrség keresni fog engem, hogy kihallgassanak – mondta Travis. – De azt tudni fogják, hogy nem én öltem meg Ted Hockneyt, mert nincs ember, aki így szét tudta volna szaggatni. Úgyhogy nem hinném, hogy zárolják a számláimat.
– Ha a szövetségi hivatalok vannak a kutatások mögött, amelynek Einstein és az a másik az eredményei, akkor azok égni fognak a vágytól, hogy a nyomukra bukkanjanak, és ők befagyaszthatják a számlákat – vélte Garrison.
– Talán. De valószínűleg nem rögtön. Ön ugyanabban a városban van, úgyhogy az Ön bankja legkésőbb hétfőn beválthatja a csekkjeimet.
– És miből fognak élni, amíg arra várnak, hogy én elküldjem a negyvenezer dollárt?
– Van egy kis készpénzünk, meg a nászútról maradt pár utazási csekk – mondta Nora.
– Meg a hitelkártyáim – tette hozzá Travis.
– A nyomukra bukkanhatnak a hitelkártyák és utazási csekkek alapján.
– Tudom – mondta Travis. – Csak olyan helyen fogom használni őket, ahol nem akarunk időzni, s gyorsan elpucolunk majd onnan.
– Ha megvannak a bankutalványok, hová küldjem őket?
– Telefonon kapcsolatban maradunk egymással – ült vissza Travis a díványra Nora mellé. – Valamit majd kitalálunk.
– És mi lesz a többi pénzükkel?
– Amiatt ráérünk később aggódni – mondta Nora. Garrison a homlokát ráncolta:
– Mielőtt elmennek innen, Travis, aláírhat egy iratot, melyben felhatalmaz engem, hogy bármilyen esetlegesen felmerülő jogi ügyben képviseljem magukat. Ha bárki megpróbálja befagyasztani a pénzüket, én megkísérelhetem megakadályozni azt, minden lehetséges eszközzel – bár igyekszem majd háttérben maradni, amíg ők maguk kapcsolatba nem hoznak engem magukkal.
– Nora tőkéje valószínűleg egy ideig biztonságban lesz. Magán kívül senkinek nem mondtuk el, hogy házasságot kötünk. A szomszédok azt fogják mondani a rendőrségnek, hogy egy nő társaságában mentem el, de azt nem fogják tudni, ki ő. Esetleg ön beszélt valakinek rólunk?
– Csak a titkárnőmnek, Mrs. Ashcroftnak. De ő nem pletykás.
– Akkor jó – mondta Travis. – Nem hinném, hogy a hatóságok tudomás szereznek a házasságról, tehát beletelik majd egy kis időbe, amíg felmerül Nora neve. De amikor ez bekövetkezik, fel fogják fedezni, hogy ön az ügyvédje. Ha ellenőrzik a számláimat, érvénytelenített csekkek után kutatva, abban a reményben, hogy rájönnek, hová tűntem, tudomás szereznek a húszezerről, amit önnek kifizettem, és akkor eljönnek...
– Ez a legkevésbé sem izgat – mondta Garrison.
– De amint összefüggésbe hoznak engem Norával, aztán mindkettőnket magával, szigorúan figyelni fogják. És amikor ez megtörténik... nos, akkor ezt legközelebb, ha telefonon beszélünk, azonnal közölnie kell, s akkor letesszük a kagylót, és megszakítunk minden kapcsolatot.
– Tökéletesen értem – mondta az ügyvéd.
– Garrison! – szólalt meg hirtelen Nora. – Nem kell belekeverednie! Túl sokat kérünk magától.
– Ide hallgasson, kedvesem! Majdnem hetvenegy éves vagyok. Még élvezem az ügyvédi munkát és még mindig eljárok vitorlázni. De az igazat megvallva, mostanában egy kicsit unalmasan élem az életemet. Éppen egy ilyen ügy hiányzott, hogy egy kissé megpezsdüljön a vérem. Azonkívül, tényleg úgy gondolom, hogy kötelességük Einstein szabadságának biztosítása – és nemcsak a maguk által említett okok miatt. Az emberiségnek egyszerűen nincs joga ahhoz, hogy géniuszát más intelligens fajok megteremtésére használja, aztán úgy bánjon velük, mint valami vagyontárggyal. Ha eljutottunk odáig, hogy teremtünk, mint ahogy Isten teremt, akkor meg kell tanulnunk élni Isten igazságával és könyörületével. Ebben az esetben az igazság és könyörület azt kívánja, hogy Einstein maradjon szabad.
Einstein felemelte a fejét az ügyvéd öléből, elismeréssel felpillantott, aztán hideg orrát odadörgölte Garrison álla alá.

***

Garrison garázsában három autó állt. Egy vadonatúj, fekete Mercedes 560 SEL, egy valamivel idősebb, fehér Mercedes 500 SEL, melynek halványkék volt a műszerfala meg a kárpitozása, és egy zöld Jeep, amelyet az ügyvéd elsősorban arra használt, hogy lemenjen vele a kikötőbe, ahol a hajója horgonyzott.
– A fehér Francine-é, a feleségemé volt – mondta az ügyvéd, ahogy a járművekhez vezette őket. – Nem használom túl sokat, de működőképes állapotban tartom, s annyit azért járok vele, hogy frissen tartsam a gumikat. Meg kellett volna szabadulnom tőle, mikor Franny meghalt. Végül is, az ő autója volt. De... úgy imádta az ő fényes, fehér Mercedesét, s emlékszem, milyen volt az arca, mikor a kormánynál ült... Szeretném, ha elvinnék!
– Egy hatvanezer dolláros kocsival meneküljünk? – simította végig egyik kezével a csillogó motorháztetőt Travis. – Stílusos szökés lesz, nem mondom.
– Senki sem fogja keresni – mondta Garrison. – Mégha a végén rá is jönnek a köztünk lévő kapcsolatra, nem fogják tudni, hogy odaadtam az egyik autómat.
– Nem fogadhatunk el egy ilyen drága kocsit! – rázta a fejét Nora.
– Akkor tekintsék kölcsönnek! – ajánlotta az ügyvéd. – Mikor vége lesz, vagy szereznek egy másik kocsit, ezt csak parkolják le valahol – egy buszpályaudvaron, egy repülőtéren – és hívjanak fel, hogy hol van. Én meg odaküldök valakit, hogy visszahozza.
Einstein mellső lábait a Mercedes egyik ajtajára helyezte, és bekukkantott az oldalablakon. Aztán hátrapillantott Travisre és Norára, mintha azt mondaná nekik, őrültség lenne visszautasítani egy ilyen ajánlatot.

9

Szerda este negyed tizenegy volt, mikor elindultak Garrison Dilworth házától. Az észak felé vezető 101-es úton haladtak. Éjjel fél egykor elhagyták San Luis Obispot. Kettőkor megálltak egy önkiszolgáló benzinkútnál. Ekkor egy órányira jártak Salinastól.
Nora úgy érezte, neki semmi hasznát nem veszik. Nem tudta felváltani Travist a kormánynál, mert nem tudott vezetni. Ez is Violet Devon hibája volt és nem Noráé, csupán még egy eredménye az elzárkózott, magányos életmódnak; ettől függetlenül végtelenül elégedett volt önmagával. De nem és nem! Nem fog ilyen szerencsétlen maradni élete hátralévő részében! Nem, a fenébe! Megtanul vezetni és megtanulja hogyan kell a lőfegyverekkel bánni! Travis mindkettőre megtaníthatná. Az előképzettségét alapul véve, kioktathatná a harcművészetekre is, a judóra vagy a karatéra.
A következő két és fél órában, ahogy észak felé haladva áthajtottak Salinason és közeledtek San Jose felé, Nora el-elszunyókált. Mikor nem aludt, a mögöttük lévő mérföldekkel vigasztalódott. A hatalmas kiterjedésű földek az autópálya mindkét oldalán mintha a végtelenbe nyúltak volna. Mikor a hold eltűnt, hosszasan haladtak az egyhangú sötétségben, míg fel nem bukkant előttük valami fény, ami egy-egy farm környékéről vagy egy útmenti bisztró fényreklámjától származott.
A sárgaszemű szörnyeteg a Santa Ana környékén lévő erdőségektől az Orange megyében lévő Santa Barbaráig követte Einsteint. Ez, három hónap alatt, több, mint százhuszonöt mérföldet jelentett légvonalban, vagyis csaknem háromszáz mérföldet, ha ezt a távolságot gyalog tette meg az erdőkön át. Nem túl gyors tehát – gondolta Travis. Vagyis ha légvonalban megtesznek háromszáz mérföldet Santa Barbarától északra távolodva, mielőtt találnak egy helyet a San Francisco öbölben, ahol meghúzhatják magukat, az üldöző talán hét vagy nyolc hónapig nem fogja utolérni őket. Az is meglehet, hogy sose bukkan a nyomukra. Vajon milyen távolságból képes kiszimatolni Einsteint? Egész biztos, hogy még az ő hihetetlen képességeinek is vannak határai. Egészen biztos...

10

Csütörtök délelőtt tizenegy órakor Lemuel Johnson a Travis Cornell által bérelt Santa Barbara-i ház egyik hálószobájában állt. Az öltözőasztal tükre összetörve. A helyiség többi része is feldúlva, mintha a Kívülállót megőrjítette volna a féltékenység, mikor látta hogy a kutya otthonos kényelemben élt, míg ő arra kényszerült, hogy a vadonban bolyongjon, és összehasonlíthatatlanul primitívebb körülmények között tengesse a napjait.
A törmelékkel borított padlón Lem talált négy darab ezüstkeretes fényképet, melyek valószínűleg az éjjeliszekrényen álltak. Az első Cornellt és egy csinos szőkét ábrázolt. Lem sok mindent megtudott Cornellről ahhoz, hogy rájöjjön, a képen mellette álló szőke nő egész biztosan Paula, a néhai feleség. Egy másik, fekete-fehér fotóról meg nem volt nehéz kitalálni, hogy a kamerába mosolygó, viszonylag idős pár csak Cornell szülei lehetnek. A harmadik, szintén régi, fekete-fehér felvételen egy tizenegy-tizenkét éves kisfiú volt látható, aki lehetett volna akár Travis Cornell is, de sokkal valószínűbb volt, hogy a fotó Cornell fiatalon elhunyt bátyját ábrázolja.
A negyedik képen tíz katona ült egy barakknak látszó épület falépcsőjén, a kamerába vigyorogva. Egyikük Travis Cornell volt. Némelyikük egyenruháján Lem észrevette a Delta Osztag, az elit antiterrorista alakulat jelzését.
Ettől az utolsó képtől Lem kissé kényelmetlenül érezte magát, de visszatette az éjjeliszekrényre, és a nappali felé indult, ahol Cliff éppen átvizsgálta a vérrel bontott törmeléket. Olyasmit kerestek, ami semmit nem mondana a rendőrségnek, számukra viszont igen nagy jelentéssel bírna.
Az NSA későn értesült a Santa Barbara-i gyilkosságról. Lemet is csak reggel hatkor riasztották. Ennek eredményeképpen a sajtó már beszámolt Ted Hockney meggyilkolásának szörnyű részleteiről. Lelkesen terjesztették a vad spekulációkat arról, hogy mi ölhette meg Hockney-t. Az az elképzelés volt a legnépszerűbb, hogy Cornell valami egzotikus és veszélyes háziállatot tartott otthon, talán egy gepárdot vagy párducot, és ez az állat támadta meg a gyanútlan háziurat, mikor belépett a házba. A tévékamerák hosszasan időztek a széttépett, vérpettyes könyveken.
Lem már el is indított egy dezinformációs kampányt, mely arra irányult, hogy megerősítse a sajtó hiedelmét, miszerint egy dzsungel macskája szabadult el a Santa Barbara-i kertvárosban. Előkerültek az NSA által fizetett informátorok, akik azt állították, ismerték Cornellt, és bizonygatták, hogy valóban egy párducot tartott a házban, a kutyája mellett. Mások, akik szintén sose találkoztak vele, Cornell barátaiként mutatkoztak be, és szomorúan mesélték, hogy már régóta nógatták Cornellt, tegyen óvintézkedéseket a párduc miatt. A rendőrség is ki akarta kérdezni Cornellt – és az ismeretlen nőt – a párducot és jelenlegi tartózkodási helyüket illetően.
Lem biztos volt abban, hogy a kampánya sikeres lesz, a sajtó még csak közelébe sem került az igazságnak.
Természetesen lent, Orange megyében Walt Gaines is hallani fog a gyilkosságról, barátságos kérdéseket intéz majd a helyi hatóságokhoz, és gyorsan rá fog jönni, hogy a Kívülálló ilyen messze eljött észak felé, a kutya nyomát követve. Lem örült, hogy számíthat Walt együttműködésére.
– Találtál valamit? – lépett be a nappaliba, ahol Cliff Soames szorgoskodott.
A fiatal ügynök felemelkedett a szemétkupac mellől és leporolta a kezét:
– Igen. Odatettem az ebédlőasztalra.
Lem követte őt az étkezőbe, ahol egy vastag spirálfüzet feküdt az asztalon. Szórakoztató magazinokból kiollózott fényképeket látott a füzet bal oldali lapjaira ragasztva. Minden fotóval szemben, a jobb oldalon ott állt a fényképen látható tárgy neve, nyomtatott nagybetűkkel: FA, HÁZ, AUTÓ...
– Mit gondolsz erről? – kérdezte Cliff.
Lem komoran, szótlanul lapozgatta a füzetet. Tudta, tudta, hogy fontos, de először nem jött rá, hogy miért. Aztán megvilágosodott:
– Ez egy olvasókönyv. Ebből meg lehet tanulni olvasni.
Cliff bólintott.
Lem látta, hogy mosolyog:
– Szerinted rájöttek, milyen intelligens a kutya, és az állat felfedte előttük a képességeit? Úgyhogy elhatározták, hogy... megtanítják olvasni?
– Nagyon úgy néz ki – mondta Cliff, még mindig mosolyogva. – Te jó ég, szerinted ez lehetséges? Lehetséges megtanítani olvasni?
– Kétségtelenül – mondta Lem. – Az olvasni tanítás most őszre volt betervezve Dr. Weatherby menetrendjében.
– Ez képtelenség! – nevetett fel hitetlenkedve Cliff.
– Mielőtt túlságosan is belelovalod magad a lelkesedésbe – mondta Lem – jobb lenne, ha megfontolnánk a helyzetet! Ez a fickó tudja, hogy a kutya elképesztően okos. Lehet, hogy sikerült megtanítania olvasni. Tehát fel kell tételeznünk, hogy kidolgozhatott valamiféle kommunikációs rendszert a kutyával. Tudja, hogy egy kísérleti állattal van dolga. És azt is tudnia kell, hogy egy csomó ember keresi.
– És tudnia kell a Kívülállóról is – tette hozzá Cliff – mert a kutya biztosan talált valami módot rá, hogy közöljön róla valamit.
– Igen. S mégis, mindezen tudás birtokában, nem azt választotta, hogy nyilvánosságra hozza a dolgokat. Eladhatta volna a sztorit a legtöbbet ígérő vevőnek. De nem tette. Vagy ha ő egy kereszteslovag-típus, értesíthette volna a sajtót, és megtámadhatta volna a Pentagont, hogy ilyen kutatásokat pénzel!
– De nem tette! – ráncolta a homlokát Cliff.
– Ami mindenekelőtt azt jelenti, hogy elkötelezte magát a kutya mellett, s elhatározta, hogy megtartja és megakadályozza, hogy megint fogságba essen.
Cliff bólintott:
– Ez összeülik azzal, amit megtudtunk róla. Már úgy értem, ez a fickó fiatalkorában elvesztette az egész családját. Elvesztette a feleségét. Elvesztette a bajtársait a Delta Osztagnál. Úgyhogy elvonult a világtól, és minden ismerősével megszakította a kapcsolatot. Olyan magányos lehetett, mint a fene. És akkor jött ez a kutya...
– Pontosan – mondta Lem. – S egy férfi számára, aki a Delta Osztagnál kapott kiképzést, nem lesz nehéz rejtve maradni. És ha végül mégis megtaláljuk, tudni fogja, hogyan harcoljon a kutyáért. Jézusom, ő aztán tudni fogja!
– Még nem erősítették meg a Delta Osztag-feltételezést.
– De én tudom, hogy igaz – mondta Lem, és elmesélte, milyen fényképeket látott a feldúlt hálószobában.
Cliff felsóhajtott:
– Jó nagy szarban vagyunk!
– Mégpedig nyakig – hagyta helyben Lem a helyzetértékelést.

11

Csütörtök reggel hatkor értek San Franciscóba, és fél hétre találtak egy megfelelő hotelt, mely modernnek és tisztának látszott. Kutyát elvileg nem lehetett bevinni, de nem ütközött nehézségekbe becsempészni Einsteint a szobába.
Bár fennállt a lehetősége annak, hogy Travis ellen letartóztatási parancsot adnak ki, ő mégis a saját nevén jelentkezett be a hotelbe. Nem volt más választása, mivel Nora nem rendelkezett se hitelkártyával, se jogosítvánnyal. A recepciósok hajlandóak voltak készpénzt elfogadni, de csak valamilyen személyazonosságot igazoló irat bemutatásával; a szállodalánc komputerének szüksége volt a vendégek adataira.
Travis azonban nem a valódi rendszámot és gyártmányt diktálta be. A kocsit kicsit távolabb parkolta le, hogy legalább ez a részlet titokban maradjon.
Csak egy szobát fizettek ki, és Einsteint is magukkal vitték. Nem úgy festett, hogy szükségük lesz magányra az intim együttléthez. Travis olyan kimerült volt, hogy éppen csak megcsókolta Norát és azonnal mély álomba merült. Sárgaszemű, torzfejű, krokodilszájú szörnyetegekről álmodott.
Öt órával később, délben negyed egykor ébredt fel.
Nora még előtte felkelt, lezuhanyozott és újra felvette egyetlen ruháját. Nedves haja csábosan tapadt a tarkójára.
– Jó forró a víz – mondta Travisnek.
– Én is – ölelte át a lányt Travis.
– Akkor jobb, ha lehűtöd magad – bontakozott ki a karjaiból Nora. – Kis fülek hallgatóznak.
– Einsteinre gondolsz? Neki nagy fülei vannak. Travis a fürdőszobában találta Einsteint. A kutya a mosdóra ágaskodva lefetyelte a hideg vizet, amit Nora engedett ki neki.
– Tudod, apafej, a legtöbb kutyának a vécé is tökéletesen megfelel, ha megszomjaznak.
Einstein prüszkölt egyet, négylábra ereszkedett és kiügetett a fürdőszobából.
Travisnek nem volt borotválkozófelszerelése, de rájött, hogy az egynapos szakáll éppen megfelelő lesz azokhoz az elintéznivalókhoz, amiket estére tervezett, a Tenderloin kerületben.
Kimentek a szállodából, és beültek az első McDonald'sba, amit találtak. Ebéd után elhajtottak Travis Santa Barbara-i bankjának egyik helyi fiókjához. A komputeres-kártya, egy MasterCard és két Visa kártya segítségével kivettek ezernégyszáz dollárt. Aztán egy American Express irodához mentek, s Travis egyik csekkjével és Golden Cardjával hozzájutottak a maximálisan megengedett ötszáz dollárhoz készpénzben és négyezerötszáz dollárhoz utazási csekkekben. A nászútról még maradt kétezeregyszáz dollárjuk készpénzben és csekkben, így összesen nyolcezerötszáz dollár állt a rendelkezésükre.
A délután hátralévő részét és a kora esti órákat vásárlással töltötték. Hitelkártyák segítségével vettek egy kis bőröndkészletet és vásároltak annyi ruhát, amennyivel megtöltötték a bőröndöket. Ellátták magukat tisztálkodószerekkel is. Travis kapott egy villanyborotvát.
Mikor Travis vett egy betűkirakós játékot is, Nora megkérdezte:
– Tényleg ilyen nagy kedved van játszani? 
– Nem – felelte Travis rejtélyesen, és élvezte Nora tanácstalanságát. – Majd később megmagyarázom, mire kell.
Fél órával napnyugta előtt, miután az összevásárolt holmit bepaszírozták a Mercedes csomagtartójába, bekocsiztak San Francisco szívébe. Tenderloinnak a város O'Farrell Street, Market Street és Van Ness Aveneu közé ékelt részét hívják. Ez a kerület tele volt olcsó bárokkal, ahol topless táncosok szórakoztatták a vendégeket, bárokkal, ahol a lányok egyáltalán nem viseltek semmit, vagy ahol a férfiak percenként fizettek, hogy fiatal, meztelen lányokkal beszélgessenek a szexről, s ahol általában a beszélgetésnél is továbbmentek.
Ez a romlottság sokkolóan hatott Norára, aki kezdte tapasztalt nőként szemlélni magát. Nem volt felkészülve a Tenderloin pöcegödrére. Tátott szájjal bámulta a cifra neonokat, amelyek peep-show-kat, női iszapbirkózókat, nőimitátorokat, buzifürdőket és masszázsszalonokat hirdettek.
– Mit értenek azalatt, hogy "Kukkants be a Rózsaszínbe"? – kérdezte.
– Azt jelenti, hogy a lányok teljesen meztelenül táncolnak – mondta Travis, miközben parkolóhely után nyújtogatta a nyakát. – És tánc közben széthúzzák a szeméremajkukat, hogy még teljesebben megmutassák magukat.
– Nem!
– De!
– Istenem! Nem hiszem el! Illetve, elhiszem, de mégsem hiszem. És mit jelent az, hogy "Extrém Közelkép"?
– A lányok a vendégek asztalain táncolnak. A törvény szerint nem lehet hozzájuk érni, de a lányok ott táncolnak az ember orra előtt, csupasz melleiket a vendégek arcába himbálva. Három papírlapot már nem tudnál behelyezni a mellbimbók és a férfiak szája közé, olyan közel vannak.
A hátsó ülésen Einstein horkantott egyet, mintha undorodna.
– Egyetértek, haver! – szólt hátra neki Travis. Elhaladtak egy hely mellett, ahol a villogó neoncsövek klaviatúrája azt hirdette, ÉLŐ SEX SHOW.
– Te jó Isten! – borzadt el Nora. – Vannak olyan bárok is, ahol halottakkal folytatnak szexuális játszadozásokat?
Travis olyan harsányan nevetett fel, hogy majdnem összeütközött egy kocsirakomány szájtáti gimnazistával.
– Nem, nem, nem! Még a Tenderloinban is vannak határok. Azt, hogy "élő", úgy értik, nem videóról megy a műsor. Ezek a helyek élő szexet kínálnak, amit a színpadon művelnek. De nem tudom, mennyire tartják be az ígéretüket.
– Nem is akarom megtudni! – mondta Nora, olyan hangon, mintha ő lenne Dorothy, és most ért volna Óz leírhatatlan birodalmába. – Mit keresünk mi itt?
– Ez az a hely, ahova akkor jön az ember, ha olyasmit akar venni, amit nem árulnak az áruházakban a Nob Hill-en – például fiatal fiúkat, vagy nagy mennyiségű kábítószert. Vagy hamis jogosítványt és más hamis személyi iratokat.
– Á...! – kiáltott fel Nora – értem már! Ezt a környéket az alvilág ellenőrzi. Olyan emberek, mint a Corleone-család a Keresztapában.
– Az biztos, hogy a maffia többet birtokol a területből, mint amennyit nem – bólintott Travis, s közben a Mercedest egy járda melletti üres parkolóhelyre kormányozta. – De soha ne ess abba a hibába, hogy azt hidd, az igazi maffia csupán tiszteletreméltó, csinos fiúból áll, mint a Corleonék.
Einstein egyetértett azzal, hogy a kocsiban hagyják.
– Ide figyelj, haver – tréfálkozott Travis – ha igazán szerencsések leszünk, még neked is szerezhetünk egy új személyit. Lehet, hogy uszkárrá kell majd változnod.

***

Nora meglepetten fedezte fel, hogy ahogy a szürkület rátelepedett a városra, az öböl felől fújó szellő elég hűvössé vált ahhoz, hogy belebújjanak steppelt dzsekijeikbe, amiket délután vásároltak.
– Az éjszakák még nyáron is hűvösek lehetnek itt – mondta Travis. – Mindjárt leszáll a köd. A napközben elraktározódott meleg előcsalogatja a víz felől.
Travis akkor is felvette volna a dzsekijét, ha enyhe lett volna az idő, mert a töltött fegyver ott lapult az övében, és szüksége volt valamire, amivel eltakarja.
– Komolyan megvan annak a lehetősége, hogy szükség lesz a fegyverre? – kérdezte Nora, ahogy távolodtak a kocsitól.
– Nem valószínű. Főleg az azonosítás kedvéért tartom magamnál.
– Mi?
– Majd meglátod.
Nora visszanézett az autóra. Einstein elhagyatottan bámult ki a hátsó ablakon.
Travis kizárólag az olyan bárok iránt érdeklődött, amelyek angol és spanyol vagy csak spanyol nyelvű felirattal büszkélkedtek. Némelyik hely igazán kopott volt, hámló festékréteggel és penészes szőnyeggel, míg mások tükröket és vibráló világítást használtak, hogy megpróbálják elfedni a csótányfészek-jelleget. Voltak persze olyanok is, melyek valóban tisztának és drágán dekoráltnak tűntek. Travis mindegyikben spanyolul beszélt a bárpincérrel, néha zenészekkel, ha voltak s éppen nem játszottak, s olykor gyűrött húszdolláros bankjegyeket adott a személyzetnek. Mivel Nora nem beszélt spanyolul, nem tudta, mit kérdezett Travis ezektől az emberektől, vagy miért ad nekik pénzt. Az utcán, egy újabb olcsó bárt keresve, Travis elmagyarázta, hogy a legnagyobb illegális emigránscsoportok Mexikóból, Salvadorból és Nicaraguából érkeznek – kétségbeesett emberek, akik a gazdasági káosz és a politikai elnyomás elől menekülnek. Ezért sokkal több spanyolajkú illegális bevándorló mozog a piacon, megpróbálva hamis papírokat szerezni, mint amennyi vietnami vagy kínai, vagy mindezek együttvéve.
– Szóval a legrövidebb út, hogy egy vezetőt szerezzen az ember, aki a hamis papírokat szállító egyénhez irányítja, a latin alvilágon át vezet.
– Van már vezetőd?
– Még nincs. Apránként. Amiért itt fizettem, annak a kilencvenkilenc százaléka valószínűleg hazugság, átverés. De ne aggódj, megtaláljuk, amire szükségünk van. Ezért nem megy tönkre a Tenderloin: az emberek, akik ide jönnek, mindig megtalálják azt, amit keresnek.
Norának az utca közönsége is meglepetéssel szolgált. Az utcákon, a topless bárokban minden fajtájukat meg lehetett találni. Ázsiaiakat, latinokat, fehéreket, feketéket, indiánokat, jobbára alkoholos ködben összekapaszkodva, szóval úgy tűnt, a faji harmónia a bűnözés egyik jótékony mellékterméke. Farmernadrágos, bőrdzsekis fickók sétafikáltak ott, fickók, akik huligánoknak látszottak. De voltak ott üzletember kinézetű férfiak is, meg jólfésült gimnazista srácok. Mások úgy öltöztek, mint a cowboyok, mellettük meg ott sétáltak az egészséges hullámlovas-típus képviselői. Csavargók ültek a járdán vagy álltak a sarkokon, büdös ruhájú, ősz hajú, alkoholisták társaságában, de még az üzletember kinézetű férfiaknak is olyan furcsán csillogott a szemük, hogy az ember legszívesebben elfutott volna előlük. Nora el volt képedve.
Nem túl sok nőt lehetett látni az utcákon vagy a férfiak társaságában a bárokban. Illetve helyesbítsünk: voltak nők, de sokkal kéjsóvárabbnak látszottak, mint a táncosok, s csak nagyon kevésről lehetett bizton megállapítani, hogy nem eladó.
Egy Forró Cicik elnevezésű topless bárban, melynek hirdetőtábláján angol és spanyol felirat is díszelgett, olyan hangos volt a gépzene, hogy Norának megfájdult a feje. Hat pompás testű, gyönyörű lány vonaglott az asztalokon. Csak tűsarkú cipőt és flitterezett bikinit viseltek. Kígyószerű mozgással tolták melleiket a férfiak izzadt arcába, akik megigézve bámulták őket, vagy tapsolva kiabáltak és füttyögtek. Néhány ugyanilyen csinos, félmeztelen lány a pincér szerepét töltötte be.
Amíg Travis spanyolul váltott pár szót a bárpincérrel, Nora észrevette, hogy néhány vendég kutató tekintettel vizsgálgatja őt. A lány megborzongott és belekarolt Travisbe. Egy ökrösszekér sem tudta volna elvonszolni a férfi mellől.
A poshadt sör, a whisky bűze, a testszag, az olcsó parfümök változatos kipárolgása, a cigarettafüst olyan nehézzé tette a levegőt, mint egy gőzfürdőben, csak ez kevésbé volt egészséges.
Nora összeszorította a fogát és megfogadta, nem lesz rosszul, nem fog bolondot csinálni magából. Nincs olyan Isten!
Egy néhány perces, gyors beszélgetés után Travis adott pár húszast a bárpincérnek, aki a bár hátsó részébe irányította őket. Ott egy Arnold Schwarzenegger termetű fickó ült egy ajtó mellett, melyen sűrű gyöngyfüggöny lógott. A fickó fekete bőrnadrágot és fehér trikót viselt. Karjai fatörzsvastagságúak voltak. Arcát mintha betonból öntötték volna, és szürke szemei olyan átlátszóak voltak, mint az üveg. Travis spanyolul beszélt vele valamit, majd adott neki két húszast.
A zene a fültépő lármából puszta üvöltéssé változott. Ekkor egy nő hangját lehetett hallani, aki a mikrofonba beszélt:
– Oké, fiúk, és most mutassátok meg, mennyire tetszik nektek az, amit láttok – tömjétek tele azokat a puncikat!
Nora görcsösen megrázkódott, de ahogy ismét belelendült a zene, meglátta, mit jelent ez a nyers felhívás. Azt várták a vendégektől, hogy csúsztassanak öt- és tízdollárosokat a táncosok bugyija alá.
A bőrnadrágos óriás felállt a székéről, a függöny mögötti kisebb, háromszor hatméteres helyiségbe vezette őket, ahol hat másik, apró bikinit viselő lány várta, hogy felváltsa a színpadon dolgozókat. A sminkjüket ellenőrizték, a szájukon javították a rúzst, vagy éppen csak csevegtek egymással. Ugyanolyan jól néztek ki, mint a többiek odakint. Mind olyanfajta nő volt, amilyenekre a férfiak gondolnak vágyálmaikban.
Az óriás keresztülvezette Travist meg Norát az öltözőn, a helyiség másik végén nyíló ajtó felé. Az egyik táncosnő – egy feltűnő szőkeség – Nora vállára tette a kezét:
– Új vagy, édes?
– Én? Nem. Ő... nem dolgozom itt.
– Pedig megvan hozzá mindened! – mondta a szőke. Norának olyan érzése volt, mintha egy fiúval beszélne.
– Á, nem... – csak ennyit tudott kinyögni.
– Tetszem neked? – kérdezte a szőke.
– Á, igen, nagyon csinos – nyögte Nora.
– Add fel, hugi – mondta a szőkének Travis. – A hölgy nem kalandozik abban az irányban.
A szőke megeresztett egy mézédes mosolyt:
– Ha kipróbálná, tetszene neki.
Keresztülmentek egy ajtón, ki az öltözőből, egy szűk, dohos, gyengén megvilágított folyosóra. Nora csak most ébredt rá, hogy az imént világos ajánlatot kapott. Egy nőtől! Nem tudta, mi környékezi inkább: a nevetés vagy az undor.
Az óriás az épület leghátsó részén megbújó irodába vezette őket.
– Mr. Van Dyne egy percen belül itt lesz.
A szürke falú iroda berendezése fémszékekből, iratszekrényekből és egy ütött-kopott, összekarcolt fém íróasztalból állt. A csupasz falakat nem díszítették képek, de még egy falinaptár sem. Az asztalon nem hevertek tollak, jegyzetfüzetek vagy jelentések. A szoba olyan benyomást keltett, mintha csak ritkán használták volna.
Nora és Travis leültek az íróasztal előtt álló két székre.
A zene még idehallatszott a bárból, de már nem volt olyan fülsüketítő.
– Honnan jöttek? – kérdezte Nora, mikor magához tért egy kicsit.
– Kik?
– Ezek a feszes fenekű, hosszú lábú, gyönyörű lányok, akik mindannyian hajlandóak lennének... arra. Honnan a csudából kerülnek ide?
– Van egy tenyészfarm Modesto mellett – mondta Travis.
A lány kerek szemekkel bámult rá.
Travis felnevetett:
– Ne haragudj! Mindig elfelejtem, milyen ártatlan is vagy te, Mrs. Cornell – mondta és megcsókolta a lány arcát. – Azt hiszem, egyenes választ kell adnom, mert nem tudod, mikor tréfálok.
– Akkor nincs tenyészfarm Modesto mellett? – pislogott rá Nora.
– Nincs. Mindenféle lány megtalálható itt. Lányok, akik azt remélik, bejuthatnak a sóbiznisz világába, elmehetnek Los Angelesbe és filmsztárrá válhatnak, de ez persze nem sikerül nekik. A legtöbbjük végül is tisztességes kölyök. Csak átmeneti állapotnak tekintik a jelenlegi munkájukat. Sok pénzt lehet rövid idő alatt keresni. Ez egy módja annak, hogy megtámogassák magukat, mielőtt újból nekirugaszkodnak Hollywoodnak. Aztán van néhány öngyűlölő, akik azért csinálják, hogy megalázzák magukat. Mások éppen fellázadtak szüleik ellen, vagy otthagyták a férjeiket, vagy csatában állnak az egész világgal. Meg persze vannak kurvák.
– A kurvák... pasasokkal ismerkednek? – kérdezte Nora.
– Talán, talán nem. Némelyikük valószínűleg táncol, hogy valami igazolható jövedelemre is szert tegyen, ha az IRS kopogtatna az ajtajukon. Hivatalosan táncosként keresik a kenyerüket, így jobban el tudják rejteni, amit ügyeskedésből szereznek.
– Ez szomorú – mondta Nora.
– Az. Némely esetben... nagyon sok esetben átkozottul szomorú.
– Ettől a Van Dyne-tól fogunk hamis papírokat kapni? – kérdezte ámuldozva a lány.
– Azt hiszem.
Nora ünnepélyes arccal a férfira nézett: – Te tényleg kiismered itt magad, ugye? – Zavar téged, hogy ilyen helyeket ismerek?
– Nem – mondta Nora egy másodpercnyi gondolkodás után. – Valójában... ha egy nő férjhez megy, akkor a férfinak olyannak kell lennie, aki minden szituációban tudja, mi a teendő. Ez nagyon sok bizalmat ad.
– Bízol bennem?
– Igen, bízom, és bízom abban is, hogy épségben végigcsináljuk ezt, és megóvjuk Einsteint és magunkat is.
Ekkor nyílt az ajtó, és az óriás visszatért egy szürke öltönyt, kék inget és fekete nyakkendőt viselő, kerek arcú ember társaságában.
– Van Dyne – mutatkozott be az újonnan érkező, de nem nyújtott kezet. Megkerülte az asztalt és leült a mögötte álló székre. Ritkás, szőke haja volt és babasimaságú arca. Úgy nézett ki, mint egy bróker, valamilyen televíziós hirdetésből: okos, rendes s olyan jószándékú, amilyen jól ápolt.
– Beszélni akartam magukkal, mert tudni akarom, ki terjeszt ilyen badarságokat rólam.
– Új személyazonosságra van szükségünk! – szólalt meg Travis. – Jogosítványokra, társadalombiztosítási kártyákra, mindenre. Elsőosztályú munkát akarunk, teljes háttérrel, nem valami limlomot!
– Erről beszélek – húzta fel a szemöldökét csúfondárosan Van Dyne. – Honnan a fenéből veszik, hogy én ilyesmivel foglalkozom? Attól tartok, félreinformálták magukat.
– Első osztályú papírokra van szükségünk! – ismételte Travis.
Van Dyne alaposan megnézte őket: – Hadd lássam a tárcáját, és a maga táskáját is, kisasszony.
– Minden oké – mondta Travis Norának, miközben az asztalra tette a tárcáját.
A lány vonakodva a tárca mellé helyezte a táskáját.
– Álljanak fel, kérem, és engedjék meg Caesarnak, hogy átkutassa magukat – mondta Van Dyne.
Travis felállt, és egy kézmozdulattal intett Norának, hogy ő is tegye ugyanezt.
Caesar, a betonarcú óriás zavarbaejtő alapossággal megmotozta Travist, megtalálta a 357-es Magnumot, amit aztán az asztalra tett. Norával még alaposabban végezte a műveletet, kigombolta a blúzát és arcátlanul megérintette melltartójának kelyheit, miniatűr mikrofon, és magnetofon után kutatva. Nora elvörösödött. Nem tűrte volna el ezt a bizalmaskodást, ha Travis el nem magyarázza, mit keres Caesar. Emellett Caesar arca egész idő alatt kifejezéstelen maradt, mintha egy gép volna, a nemi reakció képessége nélkül.
Mikor Caesar végzett velük, visszaültek a helyükre. Közben Van Dyne átvizsgálta Travis tárcáját és Nora táskáját. A lány attól tartott, el fogja venni tőlük a pénzüket, de úgy látszott, a férfit csak a személyes okmányaik érdeklik és a henteskés, amit Nora még mindig magával hordott.
– Oké – mondta Van Dyne Travisnek. – Ha zsaruk lennének, nem engedélyeznék, hogy egy Magnumot hordjon magával – kinyitotta a tárat és megnézte a muníciót – pláne nem magnum golyókkal. Az ACLU jól seggbe rúgná magukat. – Norára mosolygott. – És nincs olyan rendőrnő, aki henteskést rejtegetne a táskájában.
Hirtelen Nora megértette, miért mondta Travis, hogy nem önvédelmi célokból hordja magánál a fegyvert, hanem hogy igazolja a személyazonosságát.
Van Dyne és Travis alkudoztak egy darabig, végül megállapodtak hatezerötszáz dollárban, ami két készlet személyes okmány ellenértéke volt.
A holmijukat, köztük a revolvert és a kést, visszaadták nekik.
A szürke irodából a keskeny folyosóra követték Van Dyne-t, aki itt elküldte Caesart, aztán egy sor gyéren megvilágított lépcsőn lementek az alagsorba, ahol a rockzenét tovább tompították a közbenső betonfalak.
A lépcső egy tízszer tizenkét méteres, kőfalú helyiségbe vezetett, amelyben vállmagasságig különböző áruk voltak felhalmozva. Végigsétáltak egy szűk folyosón, melyet sörösrekeszek és whiskys kartonok alkottak, s egy vasajtóhoz értek. Van Dyne megnyomott egy gombot az ajtókereten. Egy zártláncú biztonsági kamera zümmögni kezdett a fejük felett, ahogy végigpásztázta őket.
Az ajtó kinyílt és ők beléptek egy csökkentett fénnyel megvilágított kis helyiségbe, ahol két szakállas, fiatal fickó dolgozott két komputer mellett, a fal mentén sorakozó hét közül. Az egyik fickó Rockport cipőt viselt, szafarinadrágot és gyapjú szafariinget. A másik farmerben és trikóban volt, melyen a következő felirat állt: Three Stooges. Szinte ikreknek látszottak, és mindketten a fiatal Steven Spielbergre emlékeztettek. Úgy belemerültek a munkájukba, hogy fel se pillantottak Norára, Travisre és Van Dyne-ra.
Egy húszas éveinek az elején járó nő is dolgozott a szobában. Rövid, szőke haja volt és mélybarna szemei. Amíg Van Dyne a komputereknél foglalatoskodó két fickóval beszélt, a nő a szoba másik végébe vezette Norát és Travist, egy fehér képernyő elé ültette őket, s mindkettőjükről csinált egy-egy képet, melyekre a hamis jogosítványok miatt volt szükség.
Mikor a szőke eltűnt a sötétkamrában, hogy előhívja a filmet, Travis és Nora visszatért a számítógépeknél álló Van Dyne-hoz. A két szakállas már vidáman dolgozott az anyagukon. Nora nézte, ahogy belépnek a Kaliforniai Gépjárműnyilvántartó és a Társadalombiztosítási Hivatal feltehetően többszörös biztonsági védelemmel ellátott komputerrendszerébe. Ugyanilyen könnyedén hatoltak be más szövetségi, állami és helyi kormányhivatalok rendszereibe is.
– Amikor azt mondtam Mr. Van Dyne-nak, hogy "teljes háttérrel megtámogatott" személyazonosságot akarunk – magyarázta Travis, – akkor arra gondoltam, hogy a jogosítványoknak ki kell állniuk minden ellenőrzést, ha egy járőrkocsi megállítana minket az országúton. Az új jogosítványok megkülönböztethetetlenek lesznek az eredetiektől. Ezek a fiúk itt, beillesztik az új neveinket a gépjárműnyilvántartó irattárába, valójában tehát betáplálják, regisztrálják a hamis adatokat az állami adatbankokba.
– A címek természetesen hamisak – mondta Van Dyne. – De ha letelepednek valahol, az új neveiket használva, akkor csak elmennek a gépjárműnyilvántartóba, és bejelentik a lakcímváltozást, ahogy azt a törvény megkívánja, s máris minden tökéletesen legális lesz.
– Mi az új nevünk? – kérdezte kíváncsian Nora.
– Tudja – mondta Van Dyne oly halk és türelmes hangon, amilyet egy bróker használna, mikor elmagyarázza a piac állását egy új befektetőnek – a születési bizonyítvánnyal kell kezdenünk. Legalább ötven évre visszamenőleg rendelkezünk az Egyesült Államokban elhunyt csecsemők adataival. Már végigfutattunk azon évek jegyzetein, amelyekben maguk születtek, s megpróbáltunk olyan kisgyerekeket találni, akik ugyanolyan haj- és szemszínnel rendelkeznek, mint maguk – és lehetőleg ugyanazzal a keresztnévvel is, mivel megkönnyítené a dolgukat, ha csak a vezetéknevüket kell megváltoztatni. Találtunk egy kislányt, Nora Jean Aimest, aki október 20-án született, ugyanabban az évben, mint maga, s aki egyhónapos korában halt meg, éppen itt San Franciscóban. Van egy gyakorlatilag mindent tudó (minden betűtípust és írásmódot ismerő) lézernyomtatónk, amivel már elkészítettük a hasonmását annak a születési bizonyítványnak, ami akkoriban használatban volt San Franciscóban, s amely Nora Jean nevét és fontos adatait tartalmazza. Csinálunk róla két xerox másolatot, s mindkettőt megkapja. Ezt követően behatolunk a társadalombiztosítás kartotékrendszerébe és kiutalunk egy számot Nora Jean Aimesnek, aki ezzel még nem rendelkezett, és társadalombiztosítási adófizetési múltat is kreáltunk. – Elmosolyodott. – Eszerint elég adót fizetett ahhoz, hogy szép nyugdíjra jogosuljon. Hasonlóképpen, az IRS-nél is benne van a számítógépes nyilvántartásban, ami azt mutatja, hogy pincérnőként dolgozott vagy féltucat városban és minden évben tisztességgel fizette az adóját.
– Születési anyakönyvi kivonattal és törvényes társadalombiztosítási számmal aztán egyszerű olyan jogosítványt csinálni, ami valódi személyazonosságon alapul – mondta Travis.
– Tehát Nora Jean Aimes vagyok? De ha megvan a kislány születési bizonyítványa, akkor ugyanígy meg kell lennie a halotti bizonyítványnak is. Ha valakije le akarja ellenőrizni...
Van Dyne megrázta a fejét:
– Akkoriban mind a születési, mind a halotti bizonyítványok szigorúan papíron rögzített dokumentumok voltak, és nem számítógépen nyilvántartott kartotékok. S mivel több pénzbe kerülne, mint amennyi megérné, a kormány sosem gondolt arra, hogy a számítógépek előtti időkből származó iratokat elektronikus adatbankokba tegyék át. Szóval, ha valaki gyanút fog magukkal kapcsolatban, nem keresheti elő a halotti bizonyítványokat két perc alatt egy számítógépen, hanem el kell mennie a törvényszék épületébe és le kell ásnia az abból az évből származó, halottkémek által írt jelentésekig, hogy megtalálja például Nora Jean halotti bizonyítványát. De ez nem fog megtörténni, mert szolgáltatásunk része, hogy eltávolítjuk és megsemmisítjük Nora Jean bizonyítványát a levéltárból, most, hogy a személyazonosságát átruháztuk magára.
– Bent vagyunk a TRW rendszerében – mondta az egyik Spielberg-kinézetű figura, látható megelégedéssel.
Nora látta, hogy adatok futnak át a zöld képernyőkön, de számára egyiknek sem volt semmi jelentése.
– Szilárd hiteltörténetet gyártanak az új személyazonosságunkhoz – mondta neki Travis. – Mire letelepszünk valahol és meglesz a lakcímváltozás a TRW-nél, meg a Gépjárműnyilvántartónál, a postaládánkat elárasztják majd hitelkártya-ajánlatok – Visa, MasterCard, valószínűleg még az American Express és a Carte Blanche is.
– Nora Jean Aimes – ismételte tompán Nora, mint aki próbálja felfogni, hogy új élete milyen gyorsan és tökéletesen felépült.
Mivel nem találtak olyan csecsemőt, aki Travis születésének évében halt meg ugyanezzel a keresztnévvel, neki meg kellett elégednie a Samuel Spencer Hyatt névvel, aki az oregoni Portlandben született január hónapban, és márciusban halt meg. A halált majd kitörlik a levéltárból, és így Travis új személyazonossága a legalaposabb vizsgálatot is ki fogja állni.
Szigorúan szórakozásból (ahogy mondták) a két szakállas operátor katonai előéletet kreált Travisnek. Eszerint hat évig szolgált a tengerészetnél, kapott egy sebesülési érdemérmet, s párszor felterjesztették kitüntetésre a bátorságáért, amit a Közel-Keleten tanúsított, amikor egy békefenntartó missziót erőszakos támadások értek. Megelégedésükre Travis megkérdezte, tudnának-e esetleg egy érvényes ingatlanügynöki engedélyt is kiállítani a nevére, s huszonöt percen belül, a megfelelő kódok megfejtése után már bent is voltak a megfelelő adatbankban és elvégezték a munkát. – Gyerekjáték – mondta az egyik szakállas.
– Üdülés – biccentett a másik. Visszatért a szőke nő is. Kezében Travis és Nora fényképes jogosítványait tartotta:
– Mindketten nagyon fotogének – jegyezte meg.
Két órával és húsz perccel azután, hogy találkoztak Van Dyne-nal, távoztak a Forró Cicikből, két barna borítékkal a hónuk alatt, melyekben az új személyazonosságukat igazoló dokumentumok lapultak. Az utcán Nora megszédült egy kicsit. A kissé odébb parkoló autóig az utat Travisbe karolva tette meg.
A köd leereszkedett a városra, amíg ők lent voltak a bár alagsorában. A Tenderloin villogó fényeit és a hullámzóan felvillanó neonokat elhalványította a köd, mégis furcsán felerősödtek, mintha az éjszakai levegő minden négyzetcentiméterét átmosták volna a különös fények.
Einstein türelmesen várt rájuk a Mercedesben.
– A pudliságot végül nem tudtuk elintézni – újságolta neki Nora, miközben becsatolta a biztonsági övét –, de magunkat átalakítottuk. Einstein, köszönj szépen Sam Hyattnek és Nora Aimesnek!
A retriever előrenyújtotta a fejét a hátsó ülésről, és megszaglászta őket, mintha azt mondaná, ne hülyéskedjenek vele, hiszen ő tudja, kicsodák valójában.
Nora Travishez fordult:
– Az antiterrorista kiképzésen... ott szereztél tudomást az olyan helyekről, mint a Forró Cicik, és az olyan emberekről, mint Van Dyne? Ilyen helyeken szereznek a terroristák új személyazonosságot, ha sikerül bejutniuk az országba?
– Igen, némelyikük a Van Dyne-félékhez fordul, bár ez nem szükségszerű. A legtöbb terrorista már iratokkal érkezik. Van Dyne főleg az illegális bevándorlókat szolgálja ki – de azok közül se a szegényeket, és a bűnözőket – akik így akarnak kicsúszni a letartóztatási parancs alól.
Miközben Travis beindította a motort, Nora így szólt:
– De ha te megtaláltad Van Dyne-t, akkor lehet, hogy azok is megtalálják majd, akik keresnek minket.
– Talán. Beletelik majd egy kis idejükbe, de talán megtalálják.
– S akkor tudomást szerezhetnek az új személyazonosságunkról is.
– Nem – rázta meg a fejét Travis. Bekapcsolta a páramentesítőt és az ablaktörlőt, hogy letörölje a szélvédőre csapódott párát. – Van Dyne nem tartja meg a kartotékokat. Nem akarja, hogy bizonyítékokat találjanak nála arról, amit művel. Ha a hatóságok valaha is rászállnának egy házkutatási paranccsal, semmit nem találnának Van Dyne számítógépeiben a bár könyvelésén kívül.
Ahogy keresztülhajtottak a városon a Golden Gate irányába, Nora bámulta az utcákon sétáló vagy autózó embereket, s azon tűnődött, vajon hányan élnek közülük azzal a névvel és személyazonossággal, amellyel születtek és hány közülük az elcserélt gyermek, mint ő és Travis.
– Alig három órán belül teljesen újjászülettünk – mondta ki hangosan is, mi foglalkoztatja.
– A fejlett technika... – gondolkodott vele Travis. – Ennek köszönhető a maximális mozgékonyság, ingatagság. Az egész világ egyre formálhatóbbá válik. A legtöbb pénzügyi tranzakciót elektronikus pénzzel bonyolítják le, akár az egész világot átfogóan, másodpercek alatt. A pénz egy szempillantás alatt átlépi a határokat. Nem kell többé átcsempészni a határőrök mellett. A legtöbb nyilvántartás elektronikus védelem alatt áll, amit csak a számítógépek tudnak leolvasni. Tehát minden alakítható. A személyazonosság is. A múlt is.
– Még a fajok genetikai szerkezete is – toldotta meg Nora. – Félelmetes, nem?
– Egy kicsit – mondta Travis, ahogy közeledtek a díszesen kivilágított, de ködborította Golden Gate híd déli feljáratához. A híd szinte eltűnt a tejszerű fehérségben. – De ez a rugalmasság alapvetően jó dolog. A szabadságot is garantálja. Remélem, hogy olyan kor felé haladunk, amikor a kormányok szerepe elkerülhetetlenül csökkenni fog, amikor nem lesz mód az emberek ellenőrzésére és irányítására úgy, ahogy az a múltban lehetséges volt. A totalitárius kormányok képtelenek lesznek hatalmon maradni.
– Hogy-hogy?
– Nos, hogyan ellenőrizze egy diktatúra a polgárait a maximális változékonyság high-tech társadalmában? Az egyetlen mód az lenne, ha kizárnák a fejlett technológiát, hermetikusan lezárnák a határokat és így teljes egészében visszaköltözhetnének egy korábbi korszakba. De ez nemzeti öngyilkosság lenne bármely ország számára, amely ezt kipróbálná. Nem tudnák felvenni a versenyt. Néhány évtizeden belül modern őslakókká válnának, akiket primitívvé tett a mellettük fejlődő civilizált, high-tech világ.
A híd bejáratánál az észak felé haladóknak nem kellett fizetniük. Egyenesen felhajtottak a hídra, ahol a sebességet drasztikusan csökkenteni kellett az időjárás miatt.
Nora felnézett a híd kísérteties vázszerkezetére, mely beleveszett a ködbe:
– Azt hiszed, egy-két évtizeden belül a világ édenkertté változik?
– Nem édenkertté – mondta Travis. – De könnyedebbé, gazdagabbá, biztonságosabbá, boldogabbá. Semmiképpen nem édenkertté. Az emberi természet ugyanis nem változik. Az új világ az áldások mellett egész biztosan új veszélyeket is tartogat a számunkra.
– Mint amilyen például az a dolog, ami megölte a háziuradat – mondta Nora.
– Igen.
A hátsó ülésen Einstein halkan morogni kezdett.

12

Azon a csütörtök délután, augusztus 26-án, Vincent Nasco elhajtott San Clementébe, Johnny "A Drótos" Santini házához, hogy átvegye a múlt heti jelentést. Nemrégiben értesült Ted Hockney előző esti meggyilkolásáról Santa Barbarában. A holttest állapotából, különös tekintettel a hiányzó szemekre, a Kívülállóra lehetett következtetni. Johnny azt is megállapította, hogy az NSA csendben kiterjesztette a hatáskörét az ügyre, ami végleg meggyőzte Vincentet, hogy mindez összefügg a Banodyne két szökevényével.
Azon az estén, miközben tengeri enchiládából és Dos Equis márkájú sörből álló vacsoráját eszegette egy mexikói étteremben, az újságban Hockneyról olvasott és a férfiról, aki a házat bérelte, ahol a gyilkosság történt. A férfit Travis Cornellnek hívták. A sajtó szerint Cornell, aki egykor ingatlanügynökként tevékenykedett és a Delta Osztagnak is a tagja volt, egy párducot tartott a házában, és ez a ragadozó ölte meg Hockneyt. Vincent tudta, hogy mindez badarság, egy fedősztori. A rendőrség azt mondta, ki akarják hallgatni Cornellt és a társaságában lévő azonosítatlan nőt, bár vádat nem tudnak ellenük felhozni. A cikkben szerepelt egy sor Cornell kutyájáról is: "Cornell és a nő valószínűleg egy golden retrieverrel utaznak együtt."
Ha meg tudom találni Cornellt, gondolta Vincent, akkor megtalálom a kutyát.
Ez volt az első igazi áttörés, s ez megerősítette azt az érzését, hogy a retriever megkaparintása nagyszerű sorsának fontos része lesz.
Ünneplésképpen rendelt még egy enchiladát és sört.

13

Travis, Nora és Einstein a csütörtök éjjelt egy motelban töltötték, Marin megyében, San Franciscótól északra. Vásároltak egy hatcsomagos San Miguelt egy csemegeboltban, elvitelre csirkét, süteményt, meg káposztasalátát egy gyorsbüfében, és a szobájukban költötték el késői vacsorájukat.
Einstein élvezettel falatozta a csirkét, és kitüntetett figyelmet fordított a sörre.
Travis úgy döntött, egy félpalacknyit beletölt abba az új, sárga tányérba, amit délutáni bevásárlókörútjukon vettek a retrievernek:
– Te csak ennyit kapsz, mindegy, mennyire szereted. Azt akarom, hogy józanul válaszolj néhány kérdésre.
Vacsora után mindhárman feltelepedtek a királyi méretű ágyra, és Travis kibontotta a csomagból a betűkirakós játékot. A táblát a játszó felével lefelé a matracra helyezte. Nora segített neki huszonhat kupacba szortírozni a betűket tartalmazó mozaikkockákat.
Einstein érdeklődve figyelte őket, és egy kicsit se látszott részegnek a fél üveg San Migueltől.
– Oké – mondta Travis. – Részletesebb válaszokra van szükségem, mint amilyeneket az igen-nem játék során kaptunk. Eszembe jutott, hogy ez talán működni fog.
– Leleményes – bólogatott Nora.
– Felteszek egy kérdést, és te meg ráböksz a betűkre, amelyek a válasz kibetűzéséhez kellenek – magyarázta Travis a kutyának. – Egyszerre egy betűt válassz ki! Így haladunk, szavanként. Érted?
Einstein Travisre pislogott, majd a kupacokba rakott mozaikkockákra, aztán újra Travisre emelte a tekintetét, és úgy tűnt, elvigyorodik.
– Jól van! – mondta Travis. – Tudod a nevét a laboratóriumnak, ahonnan megszöktél?
Einstein orrával megbökte azt a kupacot, amelyben a B-betűk voltak.
Nora kivett egy mozaikot a többi közül, és a táblára helyezte.
Alig egy percen belül Einstein végzett a betűzéssel: BANODYNE.
– Banodyne – dörmögött Travis elgondolkodva. – Sose hallottam róla. Ez a teljes neve?
Einstein habozott egy darabig, aztán elkezdett betűket kiválasztani a kupacokból, míg sikerült kirakniuk azt, hogy BANODYNE LABORATORIES INC.
A motel emblémájával ellátott írótömbre Travis feljegyezte a választ, majd a betűkockákat visszahelyezték az ábécé szerinti helyükre.
– Hol van ez a Banodyne Laboratórium?
IRVINE.
– Az lehetséges – mondta Travis. – Az Irvine melletti erdőkben találtam rád. Jól van... Május 18-án találtam rád. Mikor szöktél meg a Banodyne-ból?
Einstein a betűkre bámult, felvinnyogott, de egyiket sem választotta ki.
– Az összes olvasmányodban szerepeltek hónapok, hetek, napok, percek. Már megtanultad ezeket, és most már van időérzéked.
Norára tekintve a retriever újra felnyüszített.
– Most már van időérzéke – mondta a lány – de mikor megszökött, akkor még nem volt, tehát biztos nehéz visszaemlékeznie, mennyi ideig menekült.
Einstein azonnal elkezdte kiválogatni a betűket: IGEN.
– Tudod a nevét valamelyik kutatónak, aki a Banodyne-ban dolgozott?
DAVIS WEATHERBY.
Travis lejegyezte a nevet.
– Tudsz még további neveket?
Einstein, miután tétovázva fontolgatta a lehetséges betűzéseket, a következő neveket adta még meg: LAWTON HANES, AL HUDSTON, s még néhány további nevet.
Miután Travis mindegyiket beleírta a jegyzettömbjébe, így szólt:
– Ezek közül néhányan fognak téged keresni.
IGEN. ÉS JOHNSON.
– Johnson? – kérdezte Nora. – Ő is egy tudós?
NEM. A retriever gondolkodott egy pillanatig a betűkupacokat tanulmányozva, s végül így folytatta: BIZTONSÁG.
– Á, a biztonságiak főnöke a Banodyne-nál? – kérdezte Travis.
NEM. NAGYOBB.
– Valószínűleg valami szövetségi ügynök – mondta Travis Norának, miközben a lány visszarakosgatta a betűket a helyükre.
Aztán a lány azt kérdezte Einsteintől:
– Tudod a keresztnevét ennek a Johnsonnak? Einstein a betűkre meredt, nyafogni kezdett, s Travis
már majdnem mondta neki, hogy semmi baj nincs, ha nem tudja Johnson keresztnevét, de aztán a kutya megkísérelte lebetűzni: LEMOOL.
– Ilyen név nincs! – mondta Nora és leszedte a tábláról a betűket.
Einstein újra megpróbálta: LAMYOULL. Aztán újra: LIMUUL.
– Ilyen név sincs! – csóválta a fejét Travis.
A kutya negyedszer is megpróbálkozott: LEMB YOU WILL.
Travis megértette, hogy a kutya azon küszködik, hogy fonetikusan lebetűzze a nevet. Segített neki: LEMUEL.
– Lemuel Johnson – mondta Nora.
Einstein előrehajolt és orrát a lány nyakához dörgölte. Szinte kicsattant a boldogságtól, hogy végre sikerült elmondania nekik a nevet. Az ágy rugói bősz nyikorgásba kezdtek az ugrándozása nyomán.
Aztán mikor abbahagyta a viháncolást, kibetűzte: SÖTÉT LEMUEL.
– Sötét? – kérdezte Travis. – Ezzel azt akarod mondani, hogy Johnson... gonosz?
NEM. SÖTÉT.
Nora leszedte a betűket és azt kérdezte:
– Akkor... veszélyes?
Einstein horkantott egyet rájuk, mintha azt mondaná, néha kibírhatatlanul keményfejűek. NEM. SÖTÉT.
Egy pár pillanatig csendben ültek, aztán Travis egyszer csak felkiáltott:
– Fekete! Arra gondolsz, hogy Lemuel Johnson egy fekete ember!
Einstein halkan morogva, farkcsóválva kiválasztott tizennégy betűt, eddigi leghosszabb válaszát: MÉGIS VAN REMÉNY.
Nora felnevetett.
– Okostóni! – mondta Travis.
De ugyanakkor felvillanyozódott, szíve megtelt boldogsággal, amit nehezen tudott volna megmagyarázni, ha szavakba kellett volna öntenie. Hosszú hetek óta kommunikáltak a retrieverrel, de a betűket formázó mozaikkockák a kommunikáció szélesebb dimenzióit biztosították nekik, mint amit ezt megelőzően élvezhettek. Jobban, mint bármikor, úgy érezték, Einstein a saját gyermekük. És ott vibrált bennük valamiféle transzcendencia érzése is. Einstein természetesen nem egy közönséges kutya volt, és magas intelligenciája inkább emberinek, mint kutyaszerűnek volt mondható, de kutya volt – inkább, mint bármi más, egy kutya, és intelligenciája minőségileg különbözött az emberétől, tehát feltétlenül érződött valami titokzatos, valami csodálatos, ebben a fajok közötti kommunikációban. A táblára kirakott MÉGIS VAN REMÉNY láttán Travis arra a tágabb jelentésre gondolt, amit szintén bele lehetett olvasni az üzenetbe, s aminek a címzettje az egész emberiség lehetett volna.
A következő fél órában további kérdéseket tettek fel Einsteinnek, és Travis lejegyezte a kutya válaszait. Idővel a sárgaszemű szörnyetegről kezdtek el beszélgetni, amely megölte Ted Hockneyt.
– Végül is, micsoda az az átkozott dolog? – kérdezte Nora.
A KÍVÜLÁLLÓ.
– A Kívülálló? – nézett rá csodálkozva a kutyára Travis. – Ezt meg hogy érted?
ÍGY NEVEZTÉK.
– Az emberek a laboratóriumban? – kérdezte Travis. – De miért?
MERT NEM TARTOZOTT SEHOVÁ.
– Nem értem – mondta Nora.
KÉT SIKER. ÉN ÉS A MÁSIK. ÉN KUTYA VAGYOK. A MÁSIKAT NEM LEHET ELNEVEZNI. KÍVÜLÁLLÓ.
– És ez a másik is intelligens? – kérdezte Travis.
IGEN.
– Olyan intelligens, mint te?
LEHETSÉGES.
– Jézusom! – rázkódott össze Travis.
Einstein egy boldogtalan nyüszítést hallatott, fejét Nora térdére hajtotta, mint aki simogatást vár, amitől megnyugodna.
– Mi célból hozhattak létre egy ilyen teremtményt? – töprengett hangosan Travis.
Einstein visszatért a betűkupachoz: HOGY ÖLJÖN.
Travis hideg nyilallást érzett a gerince mentén, ami lassan szétáradt a belsejében:
– Kit akarnak ezek megölni?
AZ ELLENSÉGET.
– Miféle ellenséget? – kérdezte Nora.
A HÁBORÚBAN.
Mikor Travis felfogta, amiről a kutya beszámolt, hirtelen megváltozott a hangulata. Émelyegni kezdett. Nekidőlt az ágytámlának. Emlékezett, hogy azt mondta Norának, hogy mégha megszűnne a nyomor és megvalósulna az egyetemes szabadság, a világ akkor is messze lenne az édenkerttől az emberi természet sajátosságai miatt.
– Szóval, azt állítod, hogy a Kívülálló egy genetikailag megváltoztatott harcos prototípusa – mondta Einsteinnek. – Olyan, mint egy nagyon intelligens, halálosan veszélyes rendőrkutya, amit a csataterekre terveztek.
AZÉRT CSINÁLTÁK, HOGY ÖLJÖN. ÖLNI AKAR.
Nora elborzadva olvasta a mozaikokból kirakott szavakat:
– De hiszen ez őrület. Hogyan lehet ezt a teremtményt irányítani? Miért számítanak arra, hogy egyszer nem fordul a gazdái ellen?
Travis odahajolt Einsteinhez: – Miért keres téged a Kívülálló?
GYŰLÖL ENGEM.
– Miért gyűlöl téged?
NEM TUDOM.
– Tovább fogja folytatni a keresést?
IGEN. ÖRÖKKÉ.
– De hogyan tud egy ilyen valami szinte láthatatlanul mozogni?
ÉJSZAKA.
– De...
AHOGY A PATKÁNYOK IS LÁTHATATLANOK.
Nora tanácstalanul nézett a kutyára:
– De hogyan bukkan a nyomodra?
ÉREZ ENGEM.
– Érez téged? Ezt meg hogy érted? – kérdezte a lány.
A retriever zavartan tépelődött. Párszor belekezdett valamibe, de aztán félbehagyta. Végül ezt rakta ki: NEM TUDOM ELMAGYARÁZNI.
– Te is érzed őt? – kérdezte Travis.
NÉHA.
– Most is érzed?
IGEN. MESSZIRŐL.
– Nagyon messziről – helyeselt Travis. – Többszáz mérföldről. Tényleg ilyen messziről is megérez és a nyomodra tud akadni?
MÉG MESSZEBBRŐL.
– Most is a nyomodban van?
JÖN.
A hűvös szúrás Travis gerincében egyre fagyosabbá vált:
– Mikor fog megtalálni?
NEM TUDOM.
A kutya levertnek látszott. Travis újra összerázkódott:
– Hamarosan? Hamarosan meg fogja találni a hozzád vezető utat?
TALÁN NEM HAMAR.
Travis látta, hogy Nora halálsápadt. Egyik kezét a lány térdére tette és így szólt:
– Nem fogunk menekülni előle életünk hátralévő részében. Esküszöm, hogy nem. Keresni fogunk egy helyet, ahol letelepszünk és várunk. Egy helyet, ahol képesek leszünk felkészülni a védelemre, és ahol mi magunk el tudjuk majd intézni a Kívülállót, ha megérkezik.
Einstein reszketve bökött a betűkre és Travis gondosan sorba rakta azokat:
EL KELL MENNEM.
– Hogy érted ezt? – kérdezte Travis.
VESZÉLYT HOZOK RÁTOK.
Nora átölelte a retrievert:
– Még csak ne is gondolj ilyesmire! Hozzánk tartozol! Egy család vagyunk, a fenébe, együtt csináljuk végig a dolgokat, és kitartunk egymás mellett, mert ezek azok a dolgok, amik miatt egy család létezik. – A lány a két kezébe vette a kutya fejét, hogy szinte összeért az orruk és mélyen az állat szemébe nézett. – Ha egy napon felébrednék és nem találnálak itt, megszakadna a szívem. – Könnyek futottak a szemébe, és a hangja is megremegett. – Érted, szőrmók? Megszakadna a szívem, ha itthagynál minket.
A kutya elhúzódott a lánytól és újra a betűket kezdte válogatni: MEGHALNÉK.
– Belehalnál, ha elhagynál minket? – kérdezte Travis.
A kutya további betűmozaikokat válogatott ki a kupacokból, egy darabig tanulmányozta a szavakat, aztán ünnepélyesen rájuk nézett, hogy ők ketten értik-e, mire gondolt: MEGHALNÉK A MAGÁNYOSSÁGTÓL.

M Á S O D I K  R É S Z

Az őrangyal

Csak a szeretet képes a föld lényeit egyesíteni.
Csak a szeretet képes megragadni legmélyebb
valójukat, mely által közeledhetnek egymáshoz.
(Pierre Teilhard de Chardin)

Nincs nagyobb szeretet annál,
mint mikor valaki az életét áldozza
felebarátaiért.
(János Evangéliuma)

N Y O L C A D I K  F E J E Z E T

1

Azon a csütörtöki napon, mikor Nora kocsiba ült és elment Dr. Weingold rendelőjébe, Travis és Einstein sétára indultak a ház mögött húzódó füves dombok és mély erdőségek felé. Szerették ezt a környéket, Kalifornia Big Sur nevű vidékét.
A fátlan hegyoldalakon az őszi nap felmelegítette a köveket és rájuk vetette a felhők árnyékát. A Csendes-óceán felől fújó szél furcsa suttogást csalt elő a száraz, aranyszínű fű közül. A levegő enyhe volt, nem hűvös és nem is forró. Travis kényelmes farmernadrágot húzott és hosszú ujjú inget.
Egy Mossberg típusú, rövid csövű, pisztolymarkolatú, 12-es ismétlőpuskát vitt a kezében. Mindig magánál tartotta, ha sétára indult. Úgy tervezte, ha találkozik valakivel, aki érdeklődne a fegyver iránt, azt mondaná, csörgőkígyóra vadászik.
Ahol a fák sűrűbben nőttek, a fények hirtelen délutánira változtak, és a levegő is elég hűvös lett ahhoz, hogy Travis értékelje, az inge flanelből készült. Hatalmas fenyők, kaliforniai vörösfák alkotta ligetek szűrték meg a napfényt, és borították örökös félhomályba az erdő aljnövényzetét, mely néhol igen sűrű volt: a vegetációban jelen voltak az örökzöld tölgyek alacsony, áthatolhatatlan bozótjai, továbbá rengeteg páfrány, melyek buján tenyésztek errefelé, a gyakori ködnek és a tengerparti levegő magas páratartalmának köszönhetően.
Einstein többször pumanyomokra bukkant, és ragaszkodott ahhoz, hogy megmutassa Travisnek a nagymacska lábnyomait a nedves, erdei talajon. Szerencsére tökéletesen tisztában volt a cserkésző hegyi oroszlánok veszélyességével, megkeresni nem akarta őket. A kutya megelégedett azzal, hogy pusztán megfigyelje a helyi állatvilágot. Gyakran lehetett szarvasokat látni, amint keresztezik az ösvényt. Mosómedvék is nagy számban éltek errefelé. Jó mulatság volt figyelni őket, s bár barátságosnak látszottak, Einstein tudta, utálatossá válnak, ha közibük toppanna, ezért inkább tisztes távolságban maradt. Más alkalommal meglepődött, hogy a mókusok halálra rémültek tőle. Megdermedtek a félelemtől, szemük tágra nyílt, s kis szívük szinte láthatóan kalapált.
MIÉRT FÉLNEK A MÓKUSOK? – kérdezte Travis-től egy este.
– Ösztön – magyarázta Travis. – Te egy kutya vagy és ők ösztönösen tudják, hogy a kutyák megtámadják és megölik őket.
ÉN NEM.
– Nem, nem, te nem – bólintott Travis, s összeborzolta a kutya bundáját. – Te nem bántanád őket. De a mókusok nem tudják, hogy te más vagy. Számukra te úgy nézel ki, mint egy kutya, olyan szagod van, mint egy kutyának, tehát ugyanúgy félni kell tőled, mint más kutyáktól.
SZERETEM A MÓKUSOKAT.
– Tudom. Sajnos ők nem elég okosak ahhoz, hogy ezt észrevegyék.
Ezek után Einstein a mókusoktól is tisztes távolságban maradt, s nagyon igyekezett, hogy ne ijessze meg őket, s gyakran a fejét elfordítva sétafikált el mellettük, mintha nem is látná őket.
Ezen a napon a mókusok, szarvasok, mosómedvék és a szokásos erdei flóra iránti érdeklődésük igencsak lanyha volt. Még a Csendes-óceán látványa sem hozta lázba őket. Más alkalmaktól eltérően, most csak azért jöttek ki sétálni, hogy agyonüssék az időt, s megpróbáljanak nem Norára gondolni.
Travis újra, meg újra az órájára nézett, s egy olyan kerülőutat választott, amely körülbelül egy órára vitte vissza őket a házhoz, arra az időpontra, mikor Nora várhatóan hazaérkezik.
Október 21-e volt. Nyolc hét telt el azóta, hogy San Franciscóban új személyazonosságot vásároltak maguknak. Alapos megfontolás után úgy döntöttek, délebbre jönnek, csökkentve azt a távolságot, amit a Kívülállónak kellett megtennie ahhoz, hogy beérje Einsteint. Tették ezt azért, mert tudták: semmit nem érnek el új életükkel, amíg a szörnyeteg rájuk nem talál, amíg ők meg nem ölik; ezért inkább siettetni akarták az összeütközést, mint halasztgatni.
Másfelől túlságosan délre sem akartak visszamenni, mert attól tartottak, hogy a szörny esetleg előbb éri el őket, minthogy felkészülnének a fogadására. A Big Sur ideálisnak látszott, mivel ritkán lakott volt, és légvonalban százkilencven mérföldre esett Santa Barbarától. Ha a Kívülálló ugyanolyan lassan halad, mint eddig, akkor csaknem öt hónapig nem várható az érkezése. Ha valahogy megkettőzi a sebességét, és gyorsan keresztülvág a földeken és hegyeken, amelyek közöttük húzódnak, és gyorsan megkerüli a lakott területeket, akkor se éri el őket november második hete előtt.
Közeledett a nap, de Travis elégedett volt, hogy megtett minden lehetséges előkészületet, és szinte várta a Kívülálló érkezését. Mindezidáig azonban Einstein azt közölte, hogy nem érzi az ellenség veszedelmes közeledtét.
Egy óra előtt öt perccel elérték a hegyeken és kanyonokon át vezető út végét, és megérkeztek új házuk hátsó udvarához. Az új ház kétszintes, fából készült épület volt. A zsindelyezés cédrusfából készült. Megbízható kő-kémények emelkedtek mind az északi, mind a déli oldalon. A háznak elülső és hátsó verandája is volt, s mindkettőről kedvező kilátás nyílt a környező, fákkal borított lejtőkre.
Mivel errefelé sohasem esett a hó, a tetőt úgy építették meg, hogy csak nagyon enyhén lejtett, s így lehetséges volt járkálni rajta. Ez volt az a hely, ahol Travis az egyik első változtatást végezte a védelem kedvéért. Most, ahogy sétáltak visszafelé, és kiértek a fák közül, felnézett, és látta a tetőre rögzített kapaszkodókat, amelyek biztonságosabbá és könnyebbé tették a közlekedést a lejtős felületen. Ha a Kívülálló éjszaka akarna felmászni a házra, nem tudna behatolni a földszinti ablakokon, mert napnyugtakor ezeket mindig elbarikádozták belülről záródó ablaktáblákkal, melyeket Travis maga szerelt fel, s amely meg tudott akadályozni minden behatolási kísérletet, azt az egy esetet kivéve, ha egy igen eltökélt ember próbálna bejutni a házba, egy fejsze segítségével. Ezért az látszott a legvalószínűbbnek, hogy a Kívülálló megpróbál majd az egyik verandaoszlopon felmászni az elülső vagy a hátsó veranda tetejére, hogy megvizsgálja valamelyik emeleti ablakot, melyekről azonban szintén kiderülne, hogy szilárd ablaktáblák védik azokat is. Ezalatt a három hete felszerelt infravörös riasztórendszer figyelmeztetné Travist az ellenség közeledésére, s így ő felkapaszkodna a tetőre a padlásra vezető csapóajtón keresztül. Ott fent, a fogantyúkat használva kimászna a főtetőre, ahonnan az egész környéket remekül szemmel lehet tartani, s ahonnan tüzet nyithatna a Kívülállóra, méghozzá olyan pozícióból, hogy az ellenség nem érhetné őt el.
Húsz méternyire a ház keleti részétől egy rozsdabarnára festett csűr állt, háttal a fáknak. A birtokhoz nem tartozott megművelhető föld, s az eredeti tulajdonos valószínűleg azért emelte a pajtát, hogy lakhelyet biztosítson néhány lónak és pár csirkének. Travis és Nora garázsnak használták ezt az építményt, mert a kétszáz méternyire húzódó országútról idevezető ösvény egyenesen a pajta kétszárnyú kapujához vezetett.
Travis gyanította, hogy mikor a Kívülálló megérkezik, először az erdőből vagy a pajta rejtekéből próbálja megfigyelni a házat. Talán még várni is fog, azt remélve, hogy meglepheti őket, mikor kijönnek a Dodge furgonhoz vagy a Toyotához. Ezért kieszeltek néhány meglepetést.
A házuk elbújt az örökzöld tölgyek mögött, és a legközelebbi szomszéd több mint fél mérföldnyire lakott. Éjszaka, mikor a Kívülálló megjelenése nagy valószínűséggel várható volt, az országúton alig járt valaki. Ha lőfegyverhasználatra kerülne sor, a lövések ide-oda visszhangoznának a fák és a hegyek között, így a környéken tartózkodó pár ember – szomszédok vagy néhány arra haladó autós – aligha tudná behatárolni, honnan jöttek a dörejek. Travisnek még azelőtt meg kell ölnie és el kell temetnie a teremtményt, mielőtt valaki idejön körbeszaglászni.
Ám ebben a pillanatban jobban aggódott Nora miatt, mint amennyire a Kívülálló aggasztotta. Felkapaszkodott a hátsó veranda lépcsőjén, kinyitotta a két tolózárat a hátsó ajtón és Einsteinnel a sarkában, belépett a konyhába. A helyiség elég nagy volt ahhoz, hogy étkezőül is szolgáljon, mégis barátságos benyomást keltett: tölgyfalapokkal bontott falak, mexikói stílusú padló, bézs színű pultok, tölgyfa-szekrények, a legjobb konyhagépek. A négy párnázott szék a hatalmas, széles asztal körül és a kőből készült kandalló jelezték, hogy a ház lakói itt tartózkodtak a legtöbbet.
Ezen kívül öt szoba volt még a házban – egy hatalmas nappali és egy dolgozószoba a földszinten, három hálószoba fent – plusz egy fürdőszoba fent, egy meg lent. Az egyik hálószobát ők használták, a másik Nora műterméül szolgált, ahol néha festegetett, mióta beköltöztek. A harmadik háló üresen állt.
– Iszom egy sört – szólt Travis a kutyához. – Kérsz valamit?
Einstein üres vizestányérjához ügetett, mely a sarokban állt az evőtál mellett, és keresztülbökdöste a padlón, a mosogatóig.
Nem számítottak arra, hogy a Santa Barbarából való menekülés után nem sokkal, megengedhetnek maguknak egy ilyen házat – különösen nem, hogy miután először felhívták Garrison Dilworth-öt, az ügyvéd informálta őket, hogy Travis bankszámláit valóban befagyasztották. Szerencsések voltak, hogy a húszezer dolláros csekk eljutott hozzájuk. Garrison nyolc bankutalványra váltotta Travis és Nora tőkéjének egy részét, és elküldte a Travis által megadott címre, a Marin County Motelba – ahol majdnem egy hétig laktak – Mr. Samuel Spencer Hyatt (az új személyazonosság) nevére. Ezenkívül, azt állítva, hogy egy szép, hatjegyű összegért eladta Nora házát, két nappal később küldött nekik még egy csomag bankutalványt.
Nora felhívta őt egy telefonfülkéből:
– Ha tényleg eladta a házat, az üzlet akkor sem bonyolódhatott le ilyen hamar!
– Valóban – ismerte el Garrison. – Egy hónapig is eltarthat a dolog. De maguknak most van szükségük készpénzre, így én megelőlegezem az összeget.
Két bankszámlát nyitottak egy carmeli bankban, harmincegynéhány mérföldre északra onnan, ahol most éltek. Megvették az új furgont, Garrison Mercedesét meg elvitték a San Franciscó-i repülőtérre és otthagyták a parkolóban. Aztán fordultak dél felé, elhagyták Carmelt és házat kerestek a Big Sur térségében. Mikor rátaláltak, ki tudták fizetni készpénzben a vételárat. Ez okosabb volt, mint bérelni, és okosabb volt készpénzzel fizetni, mint részletre, mert így megmenekültek néhány kérdéstől.
Travis tudta, hogy új papírjaik kiállnák a próbát, de nem látta értelmét előbb letesztelni Van Dyne munkájának minőségét, mielőtt az valóban szükséges. A házvásárlás egyébként szilárdságot adott új személyazonosságuknak.
Travis kivett egy üveg sört a fridzsiderből, kinyitotta és hosszat kortyolt belőle. Aztán megtöltötte vízzel Einstein tányérját. Ezalatt a retriever a kamrához sétált. Az ajtaja félig nyitva volt mint mindig, s a kutya most egészen kinyitotta. Egyik mancsát a pedálra tette, amit Travis szerelt az ajtó belső felére, mire odabent felgyulladt a villany.
A rengeteg konzerv és üveges élelem mellett a tágas helyiségben volt a helye annak az ügyes szerkezetnek is, melyet Travis és Nora készített, hogy megkönnyítsék a kutyával való kommunikációt. Az eszköz a hátsó falnál állt; huszonnyolc darab, négy centi átmérőjű műanyag cső sorakozott egymás mellett, fakeretbe foglalva. Mindegyik cső fél méter hosszú volt, felül nyitott, az alul lévő tolózárat pedig egy pedállal lehetett működtetni. Huszonhat csőbe betűkkel ellátott mozaikkockákat helyeztek el, melyeket hat készlet betűkirakós játékból szedtek ki, vagyis Einsteinnek elég betű állt a rendelkezésére, ha hosszabb üzeneteket akart velük közölni. Mindegyik csőre kézzel ráírták, hogy milyen betűt tartalmaz; A, B, C, D satöbbi. Az utolsó két csőbe üres mozaikokat helyeztek, amelyekre Travis vesszőket – amit aposztrófnak is lehetett használni – és kérdőjeleket karcolt. (A mondat végét jelző pontot nem tartották fontosnak.) Einstein, mancsával a pedálokra lépve, remekül tudta adagolni magának a betűket, amelyeket aztán az orrával addig tologatott, míg szavakká nem formálódtak a kamra padlóján. Úgy döntöttek, ide helyezik a szerkezetet a kamrába, ahol rejtve maradhat az idegenek előtt, s így nem kell majd magyarázkodniuk, ha valamelyik szomszéd váratlanul betoppan.
Amíg Einstein buzgón nyomogatta a pedálokat és egymás mellé bökdöste a mozaikkockákat, Travis a sörét és a kutya tányérját kivitte az elülső verandára. Mire visszaért, Einstein elkészült az üzenettel.
EHETNÉK EGY KIS HAMBURGERT? VAGY HÁROM VIRSLIT?
– Én Norával fogok ebédelni, ha hazaér – mondta Travis. – Nem akarod megvárni, és velünk ebédelni?
A retriever megnyalta a száját, és gondolkodott egy pillanatig. Aztán a padlón sorakozó betűket tanulmányozta, némelyiket félretolta, a többit meg újra felhasználta, kiegészítve pár újabb betűvel. OKÉ, DE ÉHEN HALOK.
– Túl fogod élni – mondta neki Travis. Összeseperte a mozaikkockákat, és mindegyiket a helyére tette a csövek felső nyílásán át.
Újra magához vette a pisztolymarkolatú puskát, kivitte a verandára, s ott letette a hintaszéke mellé. Hallotta, hogy Einstein lekapcsolja a villanyt a kamrában és követi őt.
Egy ideig aggódva ültek a csendben. Travis a hintaszékben, Einstein a vörösfenyő padlón.
Madarak éneke szállt az enyhe, októberi levegőben.
Travis néha húzott egyet a söréből, Einstein meg olykor belelefetyelt a vizébe, aztán tovább figyelték a lefelé kígyózó ösvényt, amely a fák közé vezetett, az országút felé, amit ők már nem láthattak.
A Toyota kesztyűtartójában Nora tartott egy üreges töltényekkel megtöltött 38-as pisztolyt. Miután elhagyták Marin Countyt, Nora megtanult vezetni, és Travis segítségével elsajátította azt is, hogy miként kell bánni a 38-assal, az automata Uzival, meg a puskákkal. Szóval, nála volt a 38-as, bár teljes biztonságban volt az úton. Hiszen a Kívülálló nem őt akarta. Neki a kutya kellett.
De hol késhet?
Travis azt kívánta, bárcsak vele ment volna. De a függőség és a félelem harminc éve után egy Carmelben tett szólóutazás olyasmi volt, amivel a lány megerősítette – és letesztelte – erejét, függetlenségét és önbizalmát. Travis érezte, nem szabad erőltetnie, hogy vele mehessen.
Fél kettőkor, mikor Nora már félórás késésben volt, Travis émelyegni kezdett, és belei görcsbe rándultak.
Einstein járkálni kezdett.
Öt perccel később a retriever meghallotta, hogy az autó ráfordul az országútról bevezető ösvényre. Leszáguldott a verandáról, és megállt a felhajtó felső végénél.
Travis nem akarta, hogy Nora lássa, mennyire aggódott, nehogy a lány azt higgye, nem bízik abban, hogy tud magára vigyázni, így hát a hintaszékében maradt, a sörével a kezében.
Mikor feltűnt a világoskék Toyota, Travis megkönnyebbülten integetni kezdett. Ahogy Nora elhajtott a ház mellett, megnyomta a dudát. Travis úgy integetett vissza neki, mintha nem a félelem ólmos függönye mögött töltötte volna az elmúlt fél órát.
Einstein a garázshoz szaladt, hogy üdvözölje a lányt, s egy perccel később mindketten visszatértek. Nora kék farmert viselt és egy sárga-fehér tarka blúzt, de Travis oly szépnek látta, mint aki bármilyen táncparkettről lesöpörné az összes felcicomázott, ékszerekkel teleaggatott bombázót.
Nora odajött Travishez, lehajolt és megcsókolta. Ajka forró volt:
– Szörnyen hiányoztam, ugye? – kérdezte.
– Mióta elmentél, nem sütött a nap, nem énekeltek a madarak és eltűnt a boldogság – mondta Travis, szándéka szerint kicsit bohóckodva, ám a mondat valahogy mégis halálosan komolyan hangzott.
Einstein a lány lábához dörgölőzött, és halkan nyüszítve próbálta felhívni magára a figyelmet, mintha azt kérdezné: Nos?
– Igaza van – mondta Travis. – Nem vagy sportszerű. Ne tarts minket bizonytalanságban!
– Terhes vagyok. Egy jövendő anya áll előtted.
Travis felállt, szorosan átölelte a lányt és megcsókolta:
– Nem lehet, hogy Dr. Weingold téved?
– Nem. Dr. Weingold jó orvos.
– Biztosan megmondta, mikorra várhatjuk.
– Jövő június harmadik hetére.
– Jövő júniusra? – nézett rá ostoba képpel Travis.
– Nem szándékozom még egy extra évig hordani a babát – nevetett Nora.
– Hoztam haza egy üveg pezsgőt, az ünneplés kedvéért – mondta Nora, és egy barna papírzacskót nyomott Travis kezébe.
Mikor Travis a konyhában kivette az üveget a zacskóból, látta, hogy szénsavas, alkoholmentes almabort tartalmaz.
– Az ünnepléshez nem a legjobb pezsgő dukált volna? – kérdezte a lánytól.
Nora poharakat vett elő a szekrényből:
– Valószínűleg hülye vagyok, és világbajnok az aggódásban... de semmit sem akarok a véletlenre bízni, Travis. Sohasem gondoltam, hogy egyszer gyereket fogok szülni, sohasem mertem még csak álmodozni se róla, és most itt van ez a fura érzés, amiről sose gondoltam, hogy valaha érezni fogom, s amit elveszthetek, ha nem teszek meg minden óvintézkedést, ha nem csinálok mindent, de mindent úgy, ahogy kell. Nem fogok inni a szülésig. Nem eszem túl sok vörös húst, hanem inkább zöldségeket. Sohasem dohányoztam, úgyhogy ez nem probléma. Annyit fogok hízni, amennyit Dr. Weingold szerint híznom kell, és tornázni fogok, és minden idők legtökéletesebb babáját fogom a világra hozni!
– Efelől semmi kétségem sincs – mondta Travis és megtöltötte a poharakat. Néhány kortyot Einstein vizestányérjába is beleöntött.
– Nem lesz semmi gond – mosolygott Nora a férfira.
– Nem hát! – felelte Travis.
Ittak a baba egészségére, és felköszöntötték Einsteint is, aki egész biztosan fantasztikus nagybácsija és bősz őrangyala lesz az újszülöttnek.
A Kívülállóról egyetlen szót sem ejtettek.

***

Éjszaka az ágyban Travis végül ki merte mondani:
– Ha arra gondolunk, ami most előttünk áll, talán nem kellene egy babát vállalnunk éppen most.
– Csend legyen! – intette le Nora.
– De...
– Nem terveztük ezt a gyermeket – könyökölt fel Nora. – Végül is védekeztünk. Mégis megtörtént. Van valami üzenet a számunkra abban, hogy a gondos óvintézkedések ellenére megtörtént. Nem gondolod? Ha törik, ha szakad, végig kell csinálni, mert ez egy óriási ajándék – amilyen Einstein is volt.
– De a várható veszélyeket fontolóra véve...
– Az nem számít! – vágott közbe Nora. – Azzal meg fogunk birkózni! Rendben át fogjuk vészelni! Készen állunk. S aztán, mikor a baba megszületik, tényleg új életet kezdhetünk. Szeretlek, Travis.
– Én is szeretlek – mondta Travis. – Istenem, mennyire szeretlek!
Travis újra rácsodálkozott, a lány mennyire megváltozott ahhoz a félénk egérkéhez képest, akivel tavasszal találkozott Santa Barbarában. Most ő volt az erős, ő volt az eltökélt, ő igyekezett megnyugtatni a férfit.
Travis elmosolyodott a sötétben, miközben arcát a lány nyakához tolta. A bébire gondolt, és noha most már hármuk miatt kellett aggódnia – Nora, a baba és Einstein miatt – jó kedve volt, jobb, mint valaha. Nora nyomtalanul elűzte a félelmeit.

2

Vincent Nasco egy gondosan kifaragott olasz székben ült, mely tükörfényét a sokévszázados, gondos ápolásnak köszönhette. Jobbján egy szófa állt, még két szék s egy ugyanilyen elegáns, alacsony asztal. Háttérként a könyvespolcok szolgáltak, melyeken sohasem-olvasott, bőrkötésű kötetek sorakoztak. Maga Mario Tetragna, akinek a dolgozószobájában ült, egyszer büszkén rájuk mutatott, és így szólt:
– Ezek igen drága portékák. És ugyanolyan jó állapotban vannak, mint mikor készültek, mert soha, senki nem olvasta őket. Egyet sem.
Vincent előtt ott állt a hatalmas íróasztal, amelynél Mario Tetragna át szokta tekinteni a pénzügyi jelentéseket, elindította az új vállalkozásokat vagy parancsot adott emberek meggyilkolására. A keresztapa csukott szemmel ült az asztal mögött. Szinte kifolyt a székéből. Úgy tűnt, mint akit elvitt egy elzáródott artéria vagy túlzsírosodott szíve, pedig csak Vincent kívánságát fontolgatta.
Mario, a "Csavarhúzó" Tetragna – közvetlen családjának tiszteletreméltó pátriárkája, s a szélesebb Tetragna család legrettegettebb feje, aki ellenőrizte a kábítószerkereskedelmet, a szerencsejátékot, a prostitúciót, az uzsoráspiacot és más szervezett, törvényellenes ügyleteket San Franciscóban – százhetven centi magas volt és vagy százötven kiló. Arca olyan gömbölyded, fényes és sima volt, mint egy túltöltött hurkabél. Nehezen lehetett elhinni, hogy ez a békés hájtömeg bűncselekmények irányítására volna képes. Dundi ujjai miatt kezei a csecsemők kezeire emlékeztették Vincentet. De ezek voltak azok a kezek, melyek a Család birodalmát irányították. És Vincentnek, amint Mario Tetragna szemeibe nézett, látnia kellett: a szemek egy hüllő szemei voltak. Élettelen, hideg, de kemény és éber szemek. Ha felbosszantaná, talán hipnotizálná azokkal a szemekkel, aztán elevenen lenyelné és megemésztené.
Vincent csodálta Tetragnát. Tudta, hogy nagyszerű ember és azt kívánta, bár elmondhatná neki, hogy ő is a végzet gyermeke. De megtanulta, hogy sose beszéljen a halhatatlanságról, mert a múltban már kinevették emiatt olyanok, akikről pedig feltételezte, hogy megértenék.
Don Tetragna most kinyitotta hüllőszerű szemeit, és így szólt:
– Hadd legyek biztos a dologban. Egy férfit keresel. Ez nem a Család dolga. Ez magánügy.
– Igen, uram – bólintott Vincent.
– Feltételezed, hogy ez az ember hamis papírokat vásárolt és most új néven él valahol. De tudhatta-e, hogy miként szerezzen ilyenfajta papírokat?
– Igen, uram. Az előélete olyan, hogy... tudhatta.
– S azt gondolod, ezeket a papírokat vagy Los Angelesben vagy itt szerezhette meg – mondta Don Tetragna, s kövér kezével tett egy mozdulatot az ablak s azon túl San Francisco városa felé.
– Augusztus 25-e óta menekül – mondta Vincent. – Akkor indult el Santa Barbarából. Kocsival ment, mert különböző okok miatt nem tudott sehol repülőre szállni. Azt hiszem, olyan gyorsan megpróbált új iratokat szerezni, amilyen gyorsan ez lehetséges volt. Először feltételezem, hogy dél felé vette az útját, és Los Angelesben próbált hamis papírokat szerezni, mivel az volt közelebb. De az utóbbi két hónap nagy részét azzal töltöttem, hogy a megfelelő emberekkel beszéltem Los Angelesben, Orange megyében és még San Diegóban is. Az összes emberrel, akihez ez a férfi csak fordulhatott, ha első osztályú hamis papírokra akart szert tenni, s volt is pár nyom, de egyik sem jött be. Tehát, ha nem dél felé indult Santa Barbarától, akkor északra kellett jönnie, s északon az egyetlen hely, ahol megkaphatta azokat a papírokat, amelyekre szüksége volt, az...
– ... a mi gyönyörű városunk – fejezte be a mondatot Don Tetragna, és mosolyogva újra az ablak felé bökött, amelyen túl a híres dimbes-dombos utcák kanyarogtak.
– És most azt szeretnéd – folytatta Don Tetragna – ha megadnám neked azoknak az embereknek a nevét, akik az én engedélyemmel foglalkoznak olyan iratok előállításával, amelyekre ennek a férfinak szüksége volt.
– Ha megtisztelnél ezzel a szívességgel, végtelenül hálás lennék!
– Nem őriznek meg dokumentumokat.
– Tudom, uram, de talán emlékeznek valamire.
– A nem-emlékezés szakmájuk részét képezi.
– De az emberi agy sose felejt, Don Tetragna. Nem számít, milyen keményen próbál felejteni az ember, valójában sose felejt.
– Milyen igaz! És esküszöl, hogy a férfi, akit keresel, nem tagja egyik Családnak sem?
– Esküszöm.
– S a végrehajtásnak semmiképpen sem szabad a Családomhoz vezetnie.
– Esküszöm.
Don Tetragna újra lehunyta a szemét, de ezúttal nem olyan hosszú időre, mint a beszélgetés elején. Mikor megint kinyitotta őket, szélesen elmosolyodott, de a mosolya, most is nélkülözte a derűt.
– Mikor az apád svéd lányt vett feleségül, ahelyett, hogy a saját népéből választott volna magának jövendőbelit, a családja mély kétségbeesésbe zuhant, és a legrosszabbra számított. De anyád jó feleség volt, vakon hűséges és engedelmes. S aztán a világra jöttél te – egy jóvágású fiú. De te több vagy, mint jóvágású. Te jó katona vagy, Vincent. Tisztességes, tiszta munkát végzel a Családoknak New Yorkban és New Jersey-ben, Chicagóban és nekünk is, ezen a parton. Nem is olyan régen nagy szolgálatot tettél nekem, mikor eltapostad azt a csótány Pantangelát.
– Amiért felettébb nagylelkűen meg is fizettél engem, Don Tetragna.
– Mindig megfizetjük azt, aki nekünk dolgozik – tett egy elhárító kézmozdulatot a Don. – De itt most nem fogunk pénzről beszélni. A te hűségben és szolgálatban eltelt éveid többet érnek, mint a pénz. Ezért megérdemled ezt a szívességet.
– Köszönöm. Hálásan köszönöm.
– Megkapod azoknak a neveit, akik ilyen papírok előállításával foglalkoznak ebben a városban, s ígérem, mind maximálisan együtt fog működni veled.
– Ha te mondod – mondta Vincent, és meghajtotta a fejét – akkor biztos, hogy úgy is lesz.
Tetragna intett neki, hogy maradjon még ülve:
– De mielőtt ezzel a magánüggyel foglalkoznál, szeretném, ha kötnénk még egy szerződést. Van egy ember Oaklandben, aki sok gondot okoz nekem. Azt hiszi, nem tudom elérni, mert jó politikai kapcsolatokkal rendelkezik, és szorosan őrzik. A neve Ramon Velazquez. Ez nehéz munka lesz, Vincent.
Vincent nagy nehezen elfojtotta csalódottságát és nemtetszését. Mostanában nem szándékozott részt venni egy ilyenfajta rázós ügyben. A Travis Cornell és a kutya utáni nyomozásra akart koncentrálni. De tudta, hogy Tetragna szerződése inkább kérés, mint ajánlat. Hogy megszerezze a hamis papírokkal foglalkozó emberek nevét, előbb el kell intéznie Velazquezt.
Tehát így szólt:
– Megtisztelő lenne, ha lecsaphatnék bármilyen élősködőt, amelyik csipkedésével háborgat téged. S ezúttal nincsenek költségeid.
– Ó, ragaszkodom hozzá, hogy kifizesselek, Vincent.
Vincent olyan megnyerően mosolyodott el, ahogy csak telt tőle:
– Kérlek, Don Tetragna, hadd tegyem meg neked ezt a szívességet. Igazán örömöt okoznál vele.
Úgy tűnt, mintha Tetragna fontolgatná a kívánságot, bár ez volt az, amit elvárt – egy ingyen munka, a segítségért cserébe. Kezét összekulcsolta hatalmas hasa előtt:
– Milyen szerencsés ember vagyok én. Akármerre fordulok, az emberek szívességeket akarnak tenni nekem.
– Ez nem szerencse, Don Tetragna – mondta Vincent, és kezdett émelyegni ettől a mesterkélt beszélgetéstől. – Te csak learatod, amit elvetettél, s ha baráti segítséget, előzékenységet aratsz, az azért van, mert ennek a magját te vetetted el.
Tetragna végül sugárzó arccal elfogadta Vincent ajánlatát, miszerint ingyen elintézi Velazquezt. Disznószerű orrlyukai kitágultak, mintha valami finom eleséget szagolna:
– De most mondd meg nekem... csak hogy kielégítsd a kíváncsiságomat: mit fogsz csinálni azzal a másik férfival, ha elkapod? Azzal, akivel a személyes vendettád van?
Szétlövöm a fejét, és megkaparintom a kutyáját, gondolta Vincent. De tudta, miféle választ akar a don hallani tőle. Ugyanazt az ostoba sületlenséget, amit a legtöbb ilyen fickó hallani akart tőle, a Család kedvenc bérgyilkosától. Tehát így szólt:
– Don Tetragna, le akarom vágni a golyóit, levágni a füleit, kivágni a nyelvét – s ezután, de csakis ezután, belehasítani egy jégcsákánnyal a szívébe.
A kövér ember szemei egyetértően megcsillantak. Orrlyukai kitágultak.

3

A hálaadás napjáig a Kívülálló nem találta meg a fehér fából épült Big Sur-i házat.
Travis és Nora minden este feltették az ablaktáblákat az ablakok belső oldalára. Bereteszelték az ajtókat. Az emeleten tértek nyugovóra. Puskák pihentek az ágyuk mellett, s az éjjeliszekrényeken pisztolyok feküdtek.
Néha, éjfél után felébredtek valami furcsa neszre, ami az udvarról, vagy a veranda felől jött. Einstein ablaktól ablakig járkált, gyorsan végigszimatolt mindent, de mindig azt jelezte, hogy semmi nincs ott, amitől félniük kellene. Alaposabban körülnézve Travis rendszerint valami zsákmány után csellengő mosómedvét, vagy más erdei élőlényt talált a verandán.
Hálaadás ünnepére nagy gonddal összeállított, hagyományos ebédet készítettek: gesztenyés pulykát, serpenyős kagylót, mázzal bevont répát, sült kukoricát, borsos káposztasalátát, vajaskiflit és tökössüteményt.
Einstein mindent megkóstolt, még mókásan fintorogva a borsos káposztasalátát is, azért a legjobban a pulykát szerette. A délutánt azzal töltötte, hogy elmélyülten harapdált egy pulykacombcsontot.
Azon az estén kényelmes párnákon ültek a nappali padlóján, a hatalmas kandalló előtt, és zenét hallgattak. Travis egyik kezével Norát ölelte át, a másikkal a kutyát simogatta.

4

November 26-án, péntek délután, a Hálaadás napja utáni szeles napon Garrison Dilworth imádott, negyvenkét láb hosszú, Amazing Grace nevű jachtján besiklott a Santa Barbara-i kikötőbe. Kikötés után elmélyülten tisztogatta a hajóját, úgyhogy észre sem vette a móló mentén közeledő, két öltönyös férfit. Garrison csak akkor nézett fel, amikor a két férfi megszólalt, s rögtön tudta, kik azok. Nem a nevüket, hanem a foglalkozásukat.
Az egyiket Johnsonnak hívták.
A másikat Soames-nak.
Garrison meglepődést és érdeklődést színlelt, és felhívta őket a hajójára.
Miközben Johnson a fedélzetre lépett, így szólt:
– Szeretnénk feltenni önnek néhány kérdést, Mr. Dilworth.
– Miről? – érdeklődött Garrison és megtörölte a kezét egy fehér rongyba.
Johnson átlagos termetű, szikár, fekete férfi volt. Semmi rendkívüli, mégis volt benne valami tiszteletet parancsoló.
– Azt mondták, Nemzetbiztonsági Iroda? Csak nem gondolják, hogy a KGB-nek dolgozom? – kérdezte Garrison.
Johnson elmosolyodott:
– Azt nem. De Nora Devonnak elvégzett ezt-azt, ugye?
Az ügyvéd felvonta a szemöldökét:
– Nora? Komolyan beszélnek? Biztosíthatom önöket, hogy Nora nem az a személy, aki belekeveredik...
– Maga az ügyvédje, ugye? – kérdezte Johnson.
Garrison a másik, szeplős arcú fiatalabb férfira, Soames ügynökre nézett, mintha azt kérdezné, Johnson mindig ilyen barátságtalan-e. Soames kifejezéstelen tekintettel állt mellettük.
Ó, egek, ezzel a kettővel még bajunk lesz, gondolta Garrison.

***

Dilworth teljesen sikertelen kikérdezése után Lem adott Cliffnek egy sor megbízást: törvényszéki végzésre volt szükségük ahhoz, hogy lehallgatókészülékeket szereljenek az ügyvéd otthoni és hivatali telefonjaira; ugyanígy le akarták hallgatni a lakásához és a hivatalához legközelebb eső három-három nyilvános fülkét is; Lem hozzá akart jutni a telefontársaság nyilvántartásában azokhoz az adatokhoz, amelyekből megtudhatta, hogy Dilworth otthoni és hivatali készülékéről milyen távolsági beszélgetéseket folytattak; erősítést kellett kérni a Los Angeles-i irodától, hogy éjjel-nappal megfigyelés alatt tarthassák Dilworth-öt, amit három órán belül el akartak kezdeni.
Míg Cliff elment, hogy elintézze ezeket a tennivalókat, Lem végigsétált a móló mellett, azt remélve, hogy a tenger hangjai és a hullámzó víztömeg látványa segítenek majd kitisztítani az agyát. Isten volt a megmondhatója, milyen kétségbeesetten kellett koncentrálnia. Több, mint hat hónap telt el azóta, hogy a Kívülálló és a kutya megszöktek a Banodyne-ból, s Lem azóta majdnem nyolc kilót fogyott. Hónapok óta nem aludt jól, alig evett, a nemi életéről jobb nem is beszélni...
Három hónapja, mióta Hockney meggyilkolásának másnapján megtalálták Cornell lakókocsiját az iskola parkolójában, Lem tudta, hogy Cornell és a nő azon az augusztusi estén tértek vissza egy utazásról, melynek során Vegasban, Tahoe-nál és Montereyben jártak. Éjszakai szórakozóhelyekről származó műsorfüzetek, szállodai levélpapírok, gyufásdobozok és benzinkutaknál kapott blokkok, amelyeket a lakókocsiban találtak, jelezték útjuk megállóit. A nő személyazonosságát akkor még nem ismerte, de feltételezhette, hogy egy barátnő lehet, semmi több. Csak pár napja történt, hogy az egyik neki dolgozó ügynök elutazott Las Vegasba, hogy ott tartsa az esküvőjét, s Lem végül rájött, hogy Cornell és a nő ugyanebből az okból jártak ott. És néhány órán belül megerősítést is nyert, hogy Cornell augusztus 11-én, a nevadai Clark megyében feleségül vette Nora Devont.
A nőt keresve azt is felfedezték, hogy a házát eladták, hat héttel azután, hogy Cornellel együtt eltűnt. Az eladási papírokat ellenőrizve pedig kiderült, hogy a nő jogi képviseletét az ügyvédje, Garrison Dilworth látta el.
Lem azt gondolta, Cornell tőkéjének befagyasztásával megnehezíti a szökevények életét. De felfedezte, hogy Dilworth segített kimenteni húszezer dollárt Cornell bankjából, továbbá azt az összeget is eljuttatta hozzájuk valahogy, amely a nő házának az eladásából származott. Továbbá, Dilworth-ön keresztül a nő négy héttel ezelőtt minden pénzét kivette a helyi bankból, vagyis az a pénz szintén a kezükben volt. Mindez azt jelentette, hogy a nő, a férje és a kutya megfelelő tartalékokkal rendelkeztek ahhoz, hogy akár évekre elrejtőzhessenek.
Lem a mólón állt és a csillogó vizet nézte, mely ritmikusan csapkodta a cölöpöket. A látványtól émelyegni kezdett.
Felpillantott a rikoltozó, károgó sirályokra. Ahelyett, hogy kecses repülésüket szemlélve megnyugodott volna, csak még idegesebb lett.
Garrison Dilworth intelligens volt, ügyes és született harcos. Most, hogy fény derült a Cornellékkel való kapcsolatára, az ügyvéd előre bocsájtotta, hogy bepereli az NSA-t, amiért befagyasztották Travis tőkéjét.
– Nem emeltek vádat Cornell ellen – mondta Dilworth. – Milyen bíróság adna felhatalmazást arra, hogy befagyasszák a számláit? A maguk manipulációja sérti egy ártatlan állampolgár jogait.
Lem vádat emelhetett volna Travis és Nora Cornell ellen, amiért megsértettek egy sor olyan törvényt, amelyet nemzetbiztosági okokból hoztak, s ezzel lehetetlenné tehette volna, hogy Dilworth tovább segítse a szökevényeket. De a vádemelés felhívta volna az ügyre a média figyelmét. S akkor a Cornell házipárducáról szóló bugyuta történet – s talán az NSA egész eddigi elleplezési kísérlete – összedőlt volna, mint egy kártyavár.
Egyetlen reménysége az volt, hogy Dilworth megpróbál kapcsolatba lépni a Cornell-házaspárral, hogy közölje velük, a jövőben óvatosabbnak kell lenniük az egymással való kapcsolattartásban. S akkor, kis szerencsével, Lem hajszálpontosan bemérhetné Cornellékat a telefonszámuk segítségével. Ám nem hitte igazán, hogy minden ilyen egyszerűen fog működni. Dilworth nem volt teljesen hülye.
Lem körülnézett a Santa Barbara-i jachtkikötőben, s megpróbált lazítani. Tudta, nyugodtnak és frissnek kell lennie, ha túl akar járni az idős ügyvéd eszén. Száz, meg száz hajó billegett a vizen a cölöpökhöz erősítve, feltekert vagy elcsomagolt vitorlával. Más vitorlások kecsesen siklottak a nyílt tenger felé. Fürdőruhás emberek napoztak a fedélzeten, vagy korai koktéljaikat fogyasztották, s a sirályok lebegve köröztek a felhőkkel vattázott égbolt alatt. Pár ember a kő hullámtörőn állva pecázott. Ez az egész csendélet szinte festőecsetre kívánkozott, de ugyanakkor valahogy túl idilli volt, túl békés, már-már mesterkélt. Lem számára minden tétlenségben töltött idő, mely tovább tartott mint néhány óra, idegessé, feszültté tette őt, kötelességei nem engedték, hogy elengedje magát. Itt azonban a tétlenséget napokban mérték vagy hetekben, sőt, ezeken a gyönyörűen megépített hajókon akár hónapokig is el lehetett vitorlázgatni a part teljes hosszában, s erre gondolva Lemet kiverte a veríték, és ordítani lett volna kedve.
A Kívülállónak azóta nem látták nyomát, mióta Travis Cornell rálőtt a házában, még augusztus végén. Ennek már három hónapja. Mit csinálhatott azóta? Hol rejtőzött el? Még mindig üldözi a kutyát? Vagy elpusztult? – ezek a kérdések sem hagyták, hogy Lem lazítani tudjon. Talán... valahol a vadonban, megmarta egy csörgőkígyó vagy lezuhant egy szikláról. Istenem, gondolta Lem, add, hogy halott legyen, s ezzel véget érjen ez a rémálom. Add, hogy halott legyen!
De tudta, nagyon is tudta, hogy a Kívülálló nem halt meg, mert az túl egyszerű lett volna. És az életben a problémák nem oldódnak meg ilyen egyszerűen. Az átkozott még ott kóborolhat valahol a rengetegben, és a kutya után cserkészik. Azt a vágyát, hogy megölje az útjába kerülő embereket, valószínűleg elfojthatta, mert tudhatta, hogy minden egyes gyilkosság közelebb hozza magához Lemet és az embereit, és nem akarta, hogy rátaláljanak, amíg meg nem ölte a kutyát.
Időközben a Banodyne tudósai elleni gyilkos merényletek ügyében is holtvágányra került a nyomozás. Két NSA-különítmény is kudarcot vallott az ügy kapcsán. A szovjetek nyilván külső embereket béreltek fel a gyilkosságok kivitelezésére, s így lehetetlen volt a nyomukra bukkanni.
Egy fehér rövidnadrágot viselő, barnára sült férfi biccentett oda Lemnek:
– Micsoda gyönyörű nap!
– Pokolian szép – szólt vissza Lem.

5

A hálaadás ünnepe utáni napon Travis kiment a konyhába, hogy igyon egy pohár tejet. Látta, hogy Einstein prüszköl, de nem tulajdonított neki nagy jelentőséget. Nora, aki pedig általában sokkal hamarabb kezdett a retriever egészsége miatt aggódni, szintén nem figyelt fel a dologra. Kaliforniában a pollensűrűség tavasszal és ősszel tetőzik. A klíma azonban olyan, hogy valami mindig virágzik, ami azt jelentette, hogy nem volt pollenmentes időszak.
Azon az éjjelen Travis olyan neszre ébredt, amit nem tudott azonosítani. Rögtön kirepült a szeméből az álom, felült a sötétben és az ágy mellett heverő puska után nyúlt. A Mossberggel a kezében hallgatózott egy darabig. Egy percen belül megint hallotta a neszt; az emeleti folyosóról jött.
Anélkül, hogy felébresztette volna Norát, óvatosan az ajtóhoz ment. A folyosó, mint a ház legtöbb helyisége, fel volt szerelve alacsony teljesítményű éjszakai jelzőfényekkel, s a derengő félhomályban Travis látta, hogy a neszt a kutya okozza. Einstein a lépcsőlejáratnál állt, köhögött és a fejét rázta.
Travis odament hozzá. A kutya felnézett rá.
– Jól vagy? – kérdezte a férfi.
Egy gyors farkcsóválás: Igen.
Travis lehajolt, és megsimogatta a kutya bundáját:
– Biztos?
Igen.
Egy percen át a kutya úgy maradt, nekidőlve a férfi lábának, s élvezte, hogy dédelgetik. Aztán megfordult, köhögött egy párat és lement a lépcsőn.
Travis követte. A konyhában találta meg Einsteint. A kutya vadul szürcsölte a vizet az edényéből.
Miután kiürült a tányérja, a retriever az éléskamrához ment, felkapcsolta a villanyt, és a mancsával taposva a pedálokat, betűkockákat pumpált elő a csövekből.
SZOMJAS.
– Biztos, hogy jól érzed magad?
IGEN. CSAK SZOMJAS VAGYOK. RÉMÁLOM FELÉBRESZTETT.
– Te álmodsz? – kérdezte Travis meglepetten.
TE NEM?
– Dehogynem. Túl sokat is.
Travis újra teletöltötte a retriever tányérját, s Einstein újra megitta mindet, s Travis másodszor is teleengedte vízzel. Miután a kutya eleget ivott, felment az emeletre, és leheveredett a folyosón annak a hálószobának az ajtaja elé, amelyben Nora aludt.
– Ide hallgass! Ha be akarsz jönni, és az ágy mellett aludni, akkor gyere! – suttogta Travis.
Einstein ezt szerette volna. Összegömbölyödött a földön, az ágynak azon a felén, ahol Travis szokott aludni.
A sötétben Travis mind a puskát, mind Einsteint könnyedén meg tudta érinteni. De a kutya jelenléte adta neki az igazi biztonságot.

6

Vasárnap délután, két nappal hálaadást követően, Garrison Dilworth beült a Mercedesébe, és lassan elhajtott a házától. Két háztömböt se haladt, mikor megállapította, hogy az NSA még mindig nem hívta vissza a kíséretet, amit a nyakára küldtek. Egy zöld Ford követte őt, talán ugyanaz, mint előző este. Elég szépen hátramaradtak, diszkrétek voltak, de Garrison nem volt vak.
Még mindig nem hívta fel Travist és Norát. Mivel követték, gyanította, hogy a telefonjait is lehallgatják. Megpróbálhatta volna egy fülkéből, de attól tartott, hogy az NSA azt is lehallgathatja egy távolsági, irányított mikrofonnal, vagy valami más high-tech készülékkel. S ha sikerül rögzíteniük a nyomógomb hangjait, amit Traviséket tárcsázva beüt, akkor ezt könnyedén lefordíthatják számokra, s az alapján lenyomozhatják a címet. Valami fortélyos cselhez kell folyamodnia, ha biztonságosan akar kapcsolatba lépni Travisszel és Norával.
Tudta, hogy sürgősen cselekednie kell, mielőtt Travis vagy Nora hívja fel őt. Az NSA egész biztos olyan modern technikával rendelkezik, hogy előbb kinyomoznák a hívószámot, minthogy Garrison figyelmeztethetné Travist, hogy a vonalat lehallgatják.
Tehát vasárnap délután kettőkor, a Ford díszkíséretével elkocsikázott Della Colby házához Montecitóba, hogy elvigye hajókázni az Amazing Grace fedélzetén, s eltöltsenek egy lusta délutánt a napon. Legalábbis ez volt az, amit az asszonynak a telefonba mondott.
Della Jack Colby bíró özvegye volt. Huszonöt éven át ő és Jack voltak Garrison és Francine legjobb barátai, mielőtt a halál közbe nem szólt. Jack egy évvel Francine után halt meg. Della és Garrison közel maradtak egymáshoz; gyakran mentek együtt vacsorázni, táncolni, sétálni és vitorlázni. Kettejük kapcsolata szigorúan plátóinak indult; két régi barát, akik olyan szerencsések – vagy szerencsétlenek – voltak, hogy túléltek mindenkit, aki fontos volt számukra. Szükségük volt egymásra, mivel számtalan kellemes emlékben osztoztak. Egy évvel ezelőtt, mikor hirtelen ágyban találták magukat, mindketten meglepődtek, és ellepte őket a bűntudat. Úgy érezték, mintha megcsalták volna a házastársaikat, bár Jack és Francine már évekkel azelőtt meghaltak. A bűntudat természetesen elmúlt, s ők hálásak voltak a társaságért és a gyengéden égő szenvedélyért, amely váratlanul megédesítette kései éveiket.
Mikor Garrison ráfordult Della kocsifelhajtójára, az asszony megjelent a ház előtt, bezárta maga után a bejárati ajtót, és az ügyvéd kocsijához sietett. Teniszcipőt, fehér nadrágot, kék-fehér pulóvert és kék széldzsekit viselt. Bár betöltötte a hatvankilencedik életévét, s bár rövid haja hófehér volt, vagy tizenöt évvel fiatalabbnak látszott a koránál.
Az ügyvéd kiszállt a Mercedesből, megölelte és megcsókolta az asszonyt, majd így szólt:
– Mehetnénk a te kocsiddal?
Az asszony hunyorogva nézett rá:
– Valami gond van a tieddel?
– Nem. Csak inkább a tiéddel mennék!
– Rendben.
Della kitolatott a garázsból a Caddy-jével, s Garrison beszállt a vezető melletti ülésre.
– Attól félek, poloskát helyeztek el a kocsimban – mondta az ügyvéd, ahogy kikanyarodtak az utcára. – És nem akarom, hogy hallják azt, amit mondani akarok neked.
Az asszony mulatságos arckifejezést vágott.
– Nem, nem lettem szenilis egyetlen éjszaka alatt – nevetett Garrison. – Ha az egyik szemedet a visszapillantó tükörre veted, láthatod, hogy követnek minket. Nagyon jól csinálják, nagyon ravaszak, de nem láthatatlanok.
Egy kis idő múlva Della megkérdezte:
– Az a zöld Ford az, ugye?
– Igen.
– Mibe keveredtél, drágám?
– Ne menj egyenesen a kikötőbe. Hajts a piachoz, és vegyünk egy kis friss gyümölcsöt. Aztán valahol vegyünk egy üveg bort. Közben mindent elmondok.
– Van egy titkos életed, amiről nekem tudomásom sem volt? Te kis idősödő James Bond!

***

Előző nap Lem Johnson újra megnyitotta időszakos főhadiszállását a Santa Barbara-i bíróság egyik klausztrofóbiásoknak nem ajánlott irodájában. A helyiség egyetlen szűk ablakkal rendelkezett. A falak sötétek voltak, s a csillár olyan kevés fényt adott, hogy a sarokban hatalmas árnyékok táncoltak. A bútorzat más irodákból kiselejtezett darabokból állt. Lem dolgozott már itt a Hockney meggyilkolása utáni napokban, de egy hét után kiköltözött, miután semmi tennivaló nem volt a körzetben. Most, abban a reményben, hogy Dilworth elvezeti őket Cornellékhez, újra kinyittatta ezt a szűkös szobát, körbevette magát telefonokkal, és várta a fejleményeket.
Az irodát egyik asszisztensével – Jim Vann-nel – osztotta meg, egy szinte túlzottan lelkiismeretes és túlzottan buzgó, huszonöt éves fickóval.
Ezidőtájt Cliff Soames a kikötőben teljesített szolgálatot egy tizenhat fős csapat élén, nemcsak a körzetben jelenlévő NSA-ügynököket ellenőrizve, hanem összeköttetésben állva a kikötői járőrökkel és a parti őrséggel is, akik szintén figyelték Garrison Dilworth-öt. A jó szimatú öregember nyilván rájött, hogy követik, tehát Lem arra számított, hogy megpróbálja lerázni a díszkíséretet, s legalább annyi ideig egyedül maradni, hogy felhívhassa Cornelléket. Garrison szempontjából az látszott a leglogikusabbnak, ha kimegy a tengerre, le vagy felfelé vitorlázik a part mentén, egy kisebb csónakkal partra száll valahol és felhívja Cornellt, mielőtt az üldözői újra megtalálnák őt. De meglepetéssel tapasztalná, hogy a kikötőből kifelé menet a helyi járőr szegődne a kíséretébe; a tengeren pedig a parti őrség hajója követné őt, ugyanebből a célból.
Három óra harminc perckor Cliff jelentette, hogy Dilworth és a barátnője az Amazing Grace fedélzetén ülnek, gyümölcsöt esznek, bort isznak, nevetgélnek.
– Abból, amit a távolsági mikrofonokkal ki tudunk venni, s abból, amit látunk, én azt mondom, eszükbe sincs elmenni valahová. – Maradj rajtuk! – utasította Lem Cliffet. – Nem bízom Dilworthben.
Egy újabb jelentés érkezett a másik csoporttól, amely titokban behatolt Dilworth házába, pár perccel azután, hogy az ügyvéd távozott. Semmit nem találtak, ami Cornellékre, vagy a kutyára utalt volna.
Dilworth irodáját előző éjjel kutatták át, de ott sem találtak semmit. Ugyanígy a telefonszámlái áttanulmányozása se vezetett semmi eredményre; ha a múltban fel is hívta Cornelléket, ezt mindig egy utcai fülkéből tette. Átvizsgálták az AT&T kártyáit is, de az sem használt, vagyis ha az ügyvéd utcai fülkéből telefonált, akkor a hívás költségeit áthárította Cornellékre, hogy semmi nyom ne maradjon. Ami nem volt jó jel. Nyilvánvalónak látszott, hogy Dilwort már akkor is igen körültekintően járt el, mielőtt meggyőződött volna arról, hogy követik.

***

Vasárnap, attól tartva, hogy a kutyát valami megfázás ledönti a lábáról, Travis szemmel tartotta Einsteint. De a retriever csak néhány alkalommal tüsszögött, egyáltalán nem köhögött, egyszóval egészségesnek látszott.
Egy fuvarozó vállalat tíz hatalmas kartondobozban elhozta Nora befejezett vásznait, amelyeket Santa Barbarában hagytak. Néhány héttel ezelőtt, egy barát válaszcímét használva, hogy így bebiztosítsa, nincs kapcsolat közte és Nora "Aimes" között, Garrison Dilworth elküldte a festményeket az új házba.
Most, hogy kicsomagolták a vásznakat, Nora úszott a boldogságban. Travis tudta, hogy a lány sok éven át ennek a munkának élt, s már előre látta, hogy ezek a régebbi festmények arra ösztökélik majd, hogy nagyobb lelkesedéssel térjen vissza az új vásznakhoz, melyek a tartalék hálószobában vártak a sorukra.
– Fel akarod hívni Garrisont, hogy megköszönd neki? – kérdezte a lányt.
– Mindenképpen – felelte Nora. – De előbb csomagoljuk ki mindet, hogy megnézzük, nem sérült-e meg valamelyik!

***

Ahogy telt a nap, az NSA ügynökei, Cliff Soames vezetésével, horgászoknak és jachttulajdonosoknak álcázva magukat veszettül figyelték Dilworth-öt és Della Colbyt, s nagyteljesítményű mikrofonjaikkal hallgatták, miről beszélget az idős pár. Lassan leszállt a szürkület anélkül, hogy Dilworth kiment volna a tengerre.
Fél órával sötétedés után Cliff Soames belefáradt abba, hogy úgy tegyen, mint aki vadul pecázik, négy hajónyira Dilworth-éktől, egy sportjacht tatjáról. Lement a lépcsőn a kabinba, és levette a fejhallgatót Hank Gorner fejéről. Hank egy speciális távolsági mikrofonnal figyelte az idős pár beszélgetését.
– ... milyen jó volt Acapulcóban, ahol Jack kibérelte azt a halászhajót.
– ... amelyiknek a legénysége úgy festett, mint egy csapat kalóz.
– ... azt hittük, elvágják a torkunkat és a tengerbe dobnak minket...
– ... de aztán kiderült, hogy mindannyian teológushallgatók...
– ... akik azt tanulják, hogy válhatnak a legjobb misszionáriusokká... és Jack azt mondta...
– Ezek még mindig emlékeznek! – adta vissza a fejhallgatót Cliff.
A másik ügynök bólintott. A kabinban nem gyújtottak villanyt, csak egy kis beépített munkalámpa szolgáltatta a fényt az asztal felett, s Hank arca így furcsán nyújtottnak látszott.
– Így ment egész nap. De legalább van egy-két jó sztorijuk.
– Elmegyek vécére – mondta fáradtan Cliff. – Mindjárt visszajövök.
– Ha akarsz, tíz órán keresztül is ott maradhatsz. Sehová se fognak menni.
Néhány perccel később, mikor Cliff visszatért, Hank Gorner lekapta fejéről a fejhallgatót:
– Lementek a kabinba.
– És?
– Semmi olyasmit nem csinálnak, amire mi várunk. Egymásnak fognak esni.
– Na nee...
– Egek, Cliff, én nem akarom ezt hallgatni!
– Csak hallgassuk! – ragaszkodott hozzá Cliff. Hank az egyik füléhez emelte a fejhallgatót: – Jézusom, éppen levetkőztetik egymást, s közben olyan idősek, mint a nagyszüleim. Zavarba ejtő.
Cliff felsóhajtott.
– Most csendben vannak – mondta Hank, az undor grimaszával az arcán. – De bármelyik pillanatban elkezdhetnek nyögdécselni.
– Hallgasd csak...! – veregette meg Hank vállát Cliff. Felkapott egy könnyű dzsekit az asztalról és újra kiment, s így legalább neki nem kellett hallgatnia a fejleményeket.
Elfoglalta a helyét a hátsó fedélzeten álló székben, és a kezébe vette a horgászbotot.
Az éjszaka elég hűvös volt ahhoz, hogy jól jöjjön a dzseki, de máskülönben álmodni se lehetett volna szebbet. A levegő tiszta volt és édes, enyhén fűszeres a tenger sós illatától. Az égen ezernyi csillag ragyogott. A víz lágyan nyaldosta a cölöpöket és a lehorgonyzott hajók oldalát. Valahol, a kikötő egy másik szegletében valaki szerelmes dalokat játszott a negyvenes évekből. Köhögve beindult egy motor – vump-vump-vump –, s valahogy ez a hang is olyan romantikusnak tűnt. Cliff arra gondolt, milyen remek lenne, ha volna egy hajója, amivel hosszú utazásokat tenne a Csendes-óceán déli részén, a pálmafákkal teli, árnyas szigetek között.
Hirtelen az a köhögő motor teljes erejével feldübörgött, és Cliff rájött, hogy az Amazing Grace az. Ahogy a horgászbotot eldobva felemelkedett a székéből, látta, hogy Dilworth hajója vakmerő sebességgel elhagyja a dokkot. Vitorláshajó volt, s Cliff nem számított arra, hogy felcsavart vitorlákkal fog elindulni. Lerohant a kabinba:
– Hank, szólj a kikötői járőrnek. Dilworth elindult.
– De hiszen ágyban vannak!
– Vannak a francokat! – Cliff kiszaladt a hajó orrába, és látta, hogy Dilworth már megfordult az Amazing Grace-szel, és a kikötő kijárata felé indult. Nem égtek fények a hajó tatján és a kormánykerék körül sem, csak elöl pislákolt egy apró jelzőfény.

***

Mire kicsomagolták mind a száz vásznat, és némelyiket felakasztották, a többit meg felvitték a használaton kívüli hálószobába, mindketten farkaséhesek lettek.
– Valószínűleg Garrison is most vacsorázik – mondta Nora. – Nem akarom megzavarni. Hívjuk fel, miután ettünk!
A kamrában Einstein kiengedett néhány betűt a csövekből és üzenetté formálta azokat: SÖTÉT VAN. ELŐSZÖR CSUKJÁTOK BE AZ ABLAKTÁBLÁKAT!
Travis meglepődött saját, rá nem jellemző figyelmetlenségén. Nyugtalanul járta végig a szobákat, becsukta a spalettákat, és minden reteszt a helyére tolt. Annyira örültek Nora festményeinek, hogy észre sem vették, beesteledett.

***

Félúton járhattak a kikötő kijárata felé. Garrison bízott abban, hogy a távolság és a motor zaja most már megvédi őket az elektronikus lehallgatás veszélyeitől.
– Vigyél oda közel az északi hullámtörő gát külső pontjához, a szoros mentén – mondta az asszonynak.
– Biztos vagy benne, hogy meg akarod csinálni? – kérdezte aggódva Della. – Nem vagy már tinédzser.
– Hanem jobb! – paskolta meg az asszony fenekét az ügyvéd.
– Álmodozó!
Garrison megcsókolta az asszony arcát és végigegyensúlyozott a jobb oldali korlát mellett a hajó orra felé, hogy elfoglalja pozícióját az ugráshoz. Sötétkék úszónadrág volt rajta. Talán gumiruhát kellett volna viselnie, hiszen a víz meglehetősen hűs volt. De arra gondolt, hogy el kell úsznia a hullámtörő gátig, meg kell kerülnie, s az északi oldalon kievickélni, ahol a kikötőből már nem lehet látni, s mindezt pár perc alatt, ami elég rövid idő ahhoz, hogy a víz hőmérséklete ne mossa ki belőle a testmeleget.
– Társaságunk érkezett! – kiáltott oda neki Della a kormánykeréktől.
Garrison hátranézett és látta, hogy a kikötői járőr elhagyta a dokkot és feléjük tart.
Nem fognak megállítani! – gondolta. Nincs hozzá joguk!
De át kell mennie a másik oldalra, mielőtt a járőr ideér mögéjük, ahonnan láthatnák őt, amint átugrik a korláton.
Azzal a legnagyobb sebességgel haladtak, amit Della még kényelmesnek érzett. A Hinckley Sou'wester típusú hajó sebesen siklott az enyhén fodrozódó vizen. Garrisonnak meg kellett kapaszkodnia a korlátban. Mégis úgy tűnt, kiábrándítóan lassan érnek a hullámtörő kőépítményhez, s a kikötői járőr egyre közelebb jut hozzájuk. De Garrison csak várt, várt, mert nem akart a vízbe ugrani száz méterrel a kijárat előtt. Ha túl korán ugrana, nem bírná megkerülni a hullámtörőt, hanem egyenesen a gáthoz kellene úsznia és a megfigyelők szeme láttára kellene felkapaszkodnia az oldalán. A járőr száz méterre megközelítette a hajójukat – láthatta őket, ha felemelkedett guggoló helyzetéből és kikukucskált a motoros kabinteteje felett – s Garrison nem várhatott tovább.
– Itt vagyunk a foknál! – kiáltott Della.
Garrison elrugaszkodott a korláttól, el a hajótól, bele a sötét vízbe.
A tenger hideg volt. Csontig hatolóan hideg. Garrison elmerült, nem találta a felszínt, s lassan elhatalmasodott rajta a pánik, csapkodott, hadonászott, míg végül zihálva újra a levegőre bukkant.
Az Amazing Grace meglepően közel volt. Úgy érezte, legalább egy vagy két percet töltött a víz alatt kétségbeesett csapkodással, de valójában ez csak egy-két másodperc lehetett, mert a hajója még nem távolodott el messzire. A kikötői járőr is közel volt, s Garrison látta, hogy az Amazing Grace habos sodorvize sem ad elég fedezéket neki, úgyhogy vett egy nagy levegőt, és újra a víz alá bukott, s olyan sokáig lent maradt, ameddig csak tudott. Mikor megint felmerült, Della és az őt követő hajó is jócskán elhagyta már a kikötő száját, délnek fordultak, s így Garrison biztonságban volt.
A távozó dagály segítségével gyorsan megkerülte az északi hullámtörő fokát. A gát sziklákból, kövekből álló fal volt, mely több mint hat méter magasságban emelkedett ki a vízből. Nem csupán úszva kellett megkerülnie a gátat, de az áramlatok ellen kellett haladnia a szárazföld felé. Haladéktalanul úszni kezdett, azon töprengve, vajon miért hitte azt, hogy ez olyan könnyű dolog lesz.
Majdnem hetvenegy éves vagy, mondta magának, ahogy elhaladt a gát legszélső pontja mellett, melyet megvilágított egy kis jelzőfény. Mi ütött beléd, hogy hőst játszol?
De tudta, mi ütött belé: az a mély meggyőződés, hogy a kutyának szabadnak kell maradnia, s nem szabad úgy bánni vele, mintha a kormány tulajdona lenne. Ha olyan messzire eljutottunk, hogy teremthetünk, ahogy Isten teremt, akkor meg kell tanulnunk Isten igazságával és kegyelmével cselekednünk. Ezt mondta Norának és Travis-nek – és Einsteinnek – azon az estén, mikor Ted Hockneyt meggyilkolták, s ő minden szavát komolyan gondolta.
Sós víz csapódott a szemébe, s elhomályosította a szemét. A szájába is jutott egy kevés, ami sajgóan égetni kezdett egy kis pattanást az alsó ajkán.
Az áramlattal küszködve megkerülte a gátat, s lassan olyan részhez ért, amit már nem lehetett látni a kikötőből. A kövek felé tempózott, s nemsokára meg tudta ragadni a legközelebbi kerek sziklát. Zihálva feküdt a vízen, s még egyszerűen nem tudta kihúzni magát a habokból.
A Nora és Travis menekülése óta eltelt hetek alatt Garrisonnak rengeteg ideje volt arra, hogy elgondolkozzon Einstein helyzetén, s még határozottabban érezte, hogy egy minden bűntől mentes, intelligens teremtmény fogságban tartása olyan cselekedet, mellyel megássák az igazságtalanság melegágyát, még akkor is, ha a fogoly csak egy kutya. Garrison az igazság keresésének szentelte az életét, amit a demokrácia törvényei lehetővé tettek, továbbá a szabadság fenntartásának, ami az igazságból következett. Mikor egy eszményképeknek élő ember az mondja, túl öreg ahhoz, hogy kockára tegyen mindent azért, amiben hisz, akkor már nincsenek eszményei. Talán már nem is ember többé. Ez a kemény igazság hajtotta őt, s a kora ellenére ezért vállalkozott erre az éjszakai fürdőzésre. Furcsa – hetven, az idealizmus eszméi védelmében eltöltött év után a végső vizsgát egy kutya sorsával összefüggésben kell letennie. De micsoda kutya az.
És milyen csodálatos, új világban élünk, gondolta. A géntechnológiát át kellene keresztelni "génművészetté", mert a művészet egyben teremtés is, valaminek a megalkotása, s nincs jobb és szebb alkotás, mint egy intelligens lélek létrehozása.
Minden erejét összeszedte és másodszori nekifutásra egészen kitornázta magát a vízből, a hullámtörő gát lejtős, északi oldalára. A gát ott emelkedett közte és a kikötő között, s ő elindult a szárazföld felé, végig a sziklák, s kövek mentén. A tenger a balján hullámzott. Volt nála egy vízálló, vékony elemlámpa, amelyet a fürdőnadrágjába akasztva hozott el idáig. Most felkattintotta, úgy ment tovább, mezítláb, a legnagyobb óvatossággal, attól tartva, hogy elcsúszik a nedves köveken és eltöri a lábát, vagy a bokáját.
Párszáz méterre maga előtt látta a város fényeit, s a part bizonytalan ezüstös vonalát.
Fázott, de nem annyira, mint a vízben. Szíve hevesen vert, de nem olyan hevesen, mint előtte. Meg fogja csinálni!

***

Lem Johnson a bíróság épületében berendezett főhadiszállásról a kikötőbe hajtott. Annál az üres hajóállásnál találkozott Cliffel, ahol az Amazing Grace horgonyzott. Feltámadt a szél. Száz, meg száz kis hajó ringatózott csendesen a kikötőhelyeken; laza vitorláik olykor az árbocokhoz csapódtak. A dokk-lámpák, s a szomszédos hajók lámpásai vibráló fényeket varázsoltak a sötét, olajosnak látszó vizen, azon a helyen, ahonnan Dilworth jachtja eltávozott.
– A kikötői járőr? – kérdezte aggódva Lem.
– Követték őt a nyílt tengerre. Úgy tűnt, mintha északnak tartana. Elég közel haladt el a hullámtörő vége mellett, aztán hirtelen délnek fordult.
Dilworth látta a járőrt?
– Látnia kellett. Nézz körül – nincs köd, rengeteg csillag az égen, kristálytiszta levegő.
– Jó. Azt akarom, hogy tudja. A parti őrség?
– Beszéltem velük – nyugtatta meg a főnökét Cliff. – A helyszínen vannak, száz méternyire az Amazing Grace-től. Dél felé haladnak a part mentén.
Lem összerázkódott a hirtelen lehűlő levegőtől:
– Tudják, hogy Dilworth partra szállhat egy gumicsónakkal, vagy bármi mással?
– Tudják – mondta Cliff. – De az orruk előtt ezt nem lehet megtenni.
– A parti őrség biztos abban, hogy Dilworth látja őket?
– Ki vannak világítva, mint egy karácsonyfa.
– Jó. Azt akarom, hogy tudja, reménytelen. Ha meg tudjuk akadályozni, hogy figyelmeztesse Cornelléket, akkor előbb-utóbb ők fognak telefonálni – s akkor elcsíphetjük őket. Mégha egy telefonfülkéből beszélnek, akkor is tudni fogjuk, merre keressük őket.
Amellett, hogy lehallgatták Dilworth otthoni és hivatali telefonjait, az NSA beiktatott egy nyomkövető berendezést is, amely kinyitja a telefonvonalat abban a pillanatban, ahogy a kapcsolat létrejön, s nyitva tartja még akkor is, ha mindkét fél leteszi a kagylót, addig, amíg a hívó száma és címe megállapítást és ellenőrzést nem nyer. Mégha Dilworth abban a pillanatban elkiabálja a figyelmeztetést, ahogy felismeri Cornellék hangját, már túl késő lenne. Egyetlen módon akadályozhatja meg az NSA-t, mégpedig úgy, hogy nem veszi fel a telefont. De még ez se volt jó megoldás, mert az NSA berendezése minden hatodik csengetés után automatikusan válaszolt a hívásra, s ezzel megnyitva a vonalat megkezdődhetett a nyomolvasó procedúra.
– Egyetlen módon szúrhat ki velünk – mondta Lem. – Ha olyan fülkét használ, amit nem figyelünk és figyelmezteti Cornelléket, hogy ne telefonáljanak neki.
– Ez nem fog megtörténni – ígérte Cliff. – Szorosan a nyomában vagyunk.
– Bár ne mondtad volna ezt! – sóhajtott Lem. Ahogy feltámadt a szél, egy laza kötélen függő fémbilincs hangosan nekicsapódott a vitorlarúdnak, s a zaj a szívbajt hozta Lemre. – Apám mindig azt mondta, hogy a legrosszabb általában akkor következik be, mikor nem számítunk rá.
Cliff megrázta a fejét:
– Minden tiszteletemmel együtt, hadd mondjam azt, hogy minél többször idézed a papádat, annál inkább azt hiszem, ő volt a legmelankolikusabb ember, aki valaha élt a földön.
Lem végigjártatta a tekintetét a ringó hajókon és a szélfodrozta vizén:
– Igen... apám nagyszerű fickó volt, de egy kissé... lehetetlen is – mondta.
Ekkor kiáltást hallottak. Hank Gorner rohant feléjük a Cheoy Lee típusú hajó felől, ahol ő és Cliff egész nap állomásoztak:
– Hé! Most beszéltem a parti őrséggel. Ráirányították a keresőfényt az Amazing Grace-re, hogy megijesszék őket egy picit, és azt mondják, nem látják Dilworth-öt. Csak a nőt.
– Dehát, a férfi vezeti a hajót!!! – kiáltott fel Lem, rá nem jellemző indulattal.
– Nem – rázta a fejét Gorner. – Az Amazing Grace nincs kivilágítva, de a keresőfények segítségével meg lehetett állapítani, hogy a nő van a kormánykeréknél.
– Semmi gond! – legyintett Cliff. – Akkor biztos a kabinba van.
– Nem – mondta Lem, mostmár halkan, rekedtesen. – Nem maradna lent a kabinban egy ilyen szituációban. Megfontolná, hogy tovább menjenek-e, vagy visszaforduljanak. Dilworth nincs az Amazing Grace-en.
– De ott kell lennie! Hiszen nem szállt ki, mielőtt kihúztak volna a hajóállásból.
Lem keresztültekintett a kristálytiszta kikötőn, az északi hullámtörő legszélső pontján pislákoló jelzőfény felé:
– Azt mondtad, az az átkozott hajó közel suhant el az északi pont mellett, mintha abba az irányba tartana, de aztán hirtelen dél felé fordult.
– A francba... – szívta a fogát Cliff.
– Ott ugrott ki – vélte Lem. – Az északi hullámtörő legvégénél. Nem gumicsónakkal. Úszva, hogy a fene essen belé!
– De hiszen túl öreg az ilyenfajta mutatványokhoz – próbálta Cliff még mindig védeni az állásait.
– Nyilvánvalóan nem. A másik oldalon felkapaszkodott a gátra és megpróbál eljutni valamelyik nyilvános fülkéhez, az egyik szabadstrandon. Nagyon gyorsan meg kell állítanunk őt.
Cliff tölcsért formált a kezéből és a négy, a kikötőben szolgálatot teljesítő ügynök nevét kiáltotta. Férfiak érkeztek rohanva, s Cliff kiáltása még el sem halt, Lem is a parkolóban álló kocsija felé szaladt.
A legrosszabb akkor következik be, mikor az ember a legkevésbé számít rá...

***

Travis éppen a tányérokat öblögette el, mikor Nora így szólt:
– Ezt nézd meg!
Einstein tányérjai közül a vizes üres volt, de a kutya vacsorájának a fele megmaradt.
– Emlékszel rá, hogy valaha meghagyott volna akár egy falatot is? – kérdezte Nora.
– Nem – törölte meg a kezét a férfi. – Az elmúlt pár napban... azt hittem, megfázott, vagy ilyesmi, de azt mondta, jól érzi magát. S ma már nem is köhögött, prüszkölt.
Mindketten a nappaliba mentek, ahol a retriever a lapozógépe segítségével éppen a Fekete szépséget olvasta. Mikor letérdeltek melléje, a kutya felnézett rájuk.
– Beteg vagy, Einstein? – kérdezte Nora.
A retriever halkan ugatott egyet: Nem.
– Biztos?
Egy gyors farkcsóválás: Igen.
– Nem etted meg a vacsorádat – mondta Travis. A kutya a képükbe ásított.
– Azt mondod, fáradt vagy egy kicsit? – kérdezte Nora.
Igen.
– Ha betegnek éreznéd magad, ugye azonnal szólnál nekünk, szőrmók?
Igen.
Nora ragaszkodott ahhoz, hogy megvizsgálja Einstein szemét, száját és füleit, a fertőzés nyilvánvaló jeleit keresve, de semmit nem talált.
– Úgy tűnik, rendben van. Azt hiszem, még egy szuperkutyának is megvan a joga ahhoz, hogy időnként fáradt legyen.

***

A szél feltámadt. Hűvös volt, a hullámok felkorbácsolódtak. Garrison tetőtől-talpig libabőrösen érte el az északi hullámtörő gát szárazföld felé eső részét. Megkönnyebbült, hogy elhagyhatta a gát kemény és néha csorba köveit, és kiért a part homokjára. Biztos volt abban, hogy össze-vissza vagdosta a talpát, lábait forrónak érezte, s bal lába úgy sajgott, hogy sántítania kellett. Először közel maradt a gáthoz, távol a fákkal szegélyezett parktól. A lámpák megvilágították a járdákat, reflektorok vetették fényüket a pálmákra, s ő nem akarta, hogy észrevegyék, bár nem gondolta, hogy bárki is keresné. Biztos volt abban, hogy a csel bevált.
A heves szél Garrison arcába verte a permetet, a sós víz csípte a szemét. Végül kicsit kénytelen volt beljebb menni, ahol a lágy homok találkozott a füves résszel, s ahol azért még mindig kívül volt a lámpák fényköréből. Pár fiatal szórakozott a sötét tengerparton, kis csoportok füvet szívtak, söröztek, zenét hallgattak. Garrisonra pillantást sem vetettek, ahogy elhaladt mellettük. Kaliforniában, az egészség- és testmozgás-fanatikusok olyan hétköznapiak voltak, mint New Yorkban az utcai rablók, s ha egy idős ember hideg fürdőt akart venni, aztán futni egyet az éjszakai tengerparton, az semmivel sem volt rendkívülibb vagy figyelemreméltóbb, mint mondjuk egy pap a templomban.
Ahogy haladt észak felé, Garrison végigfűrkészte a jobbján húzódó parkot, abban a reményben, hogy talál egy telefonfülkét. Valószínűleg párokban lesznek, feltűnően kivilágítva, talán az egyik nyilvános illemhely mellett.
Már kezdett kétségbeesni, arra gondolva, hogy öreg szemei cserbenhagyták, biztos elment már egy csomó fülke mellett, de végre meglátta azt, amit keresett. Két, szárnyszerű hangfogókkal felszerelt, fényesen kivilágított fülkét. Száz méternyire lehettek a parttól, félúton a homokos rész és a park túloldalán húzódó utca között.
Hátat fordított a fortyogó tengernek, s nyugodt lélegzésre bíztatva magát, lassan elindult a füvön. Olyan negyven méterre lehetett a fülkétől, mikor meglátott egy nagy sebességgel érkező autót, mely hirtelen lefékezett, csikorgó kerekekkel a járdaszegélyhez húzott, és megállt a fülke közelében. Garrison nem tudta, kik azok, de úgy döntött, semmit nem bíz a véletlenre. Egy dupla törzsű datolyapálma mögé húzódott, amely szerencsére nem a kivilágítottak közé tartozott. A két törzs között kilátott a telefonfülkére.
Két férfi pattant ki a szedánból. Egyikük a park szélén szaladva tekintgetett a fák közé, valamit keresett.
A másik egyenesen berohant a parkba. Mikor elért a kivilágított részhez, ahol a fülkék álltak, Garrison felismerte – s a felismerés sokkoló volt – Lemuel Johnsont.
Garrison biztos volt abban, hogy nem látják őt, mégis összébb húzta magát a datolyapálma sziámiiker-törzse mögött.
Johnson odament az első fülkéhez, leemelte a kagylót – és megpróbálta letépni az automatáról. De a hajlékony fémzsinór nem engedett, s hiába rángatta, nem sok eredményt ért el vele. Végül, miközben vadul átkozta a készüléket, sikerült letépnie a kagylót, amit aztán a sötétbe hajított. Ezt követően tönkretette a másik telefonkészüléket is.
Egy pillanatig, ahogy Johnson elfordult a fülkétől, és egyenesen Garrison felé sétált, az ügyvéd azt hitte, észrevették. De pár lépés után Johnson megállt, és a park tengerpart felé eső részét, meg a homokos strandot fürkészte. Tekintete egy másodpercre se pihent meg a datolyapálmákon, amelyek mögött Garrison elrejtőzött.
– Átkozott, bolond vénember! – dörmögte Johnson, s aztán a kocsija felé sietett.
A pálmák árnyékában kuksolva Garrison elvigyorodott, s egyszeriben nem érdekelte a tenger felől fújó hűvös szél.
Átkozott, bolond vénember vagy, egy idősödő James Bond – lehet választani. Akárhogy is, még mindig olyan férfi volt, akivel számolni kellett!

***

A telefontársaság alagsori kapcsolótermében Rick Olbier és Denny Jones ügynökök kezelték az NSA elektronikus lehallgató és nyomkövető berendezését, s figyelték Garrison Dilworth otthoni és irodai telefonvonalait. Unalmas szolgálat volt, s ők kártyázással ütötték agyon az időt. Jobbára römiztek, bár ezt sem találták igazán szórakoztatónak. Pókerezni azonban mégsem akartak kettesben. Mikor tizennégy perccel nyolc után hívás érkezett Dilworth otthoni számára, Olbier és Jones sokkal nagyobb izgatottsággal reagáltak, mint ahogy azt a szituáció indokolta volna, mert kétségbeesetten vágytak már valami akcióra. Olbier a földre dobta a kártyáit, Jones az asztalra az övéit, és úgy nyúltak a fejhallgatóikért, mintha a második világháborúban lennének és egy szupertitkos, Hitler és Göring között zajló beszélgetést igyekeznének lehallgatni.
A berendezés készen állt, hogy kinyissa a vonalat, és elindítsa a nyomkövető impulzust, amennyiben Dilworth nem venné fel a kagylót a hatodik csengetésig. Mivel tudták, hogy az ügyvéd nem tartózkodik otthon, és senki sem válaszol a hívásra, Olbier a második csengetés után kinyitotta a vonalat, és elindította a programot.
Zöld betűk közölték a számítógép képernyőjén: NYOMKÖVETÉS.
Egy férfihang szólalt meg a vonal túloldalán:
– Halló?
A hívó száma és helyi, Santa Barbara-i címe megjelent a képernyőn. A rendszer nagyon hasonlóan működött a 911-es rendőrségi komputerhez, amelyet vészhelyzetekben használtak, s amely másodpercek alatt azonosította a hívót. De most, a cím felett egy társaság nevét írta ki a gép: TELEPHONE SOLICITATIONS INC.
Denny Jones válaszára a hívó így folytatta:
– Uram, örömmel közölhetem önnel, hogy nyert egy ingyenes, tizenhatszor-húszas fényképet és tíz, ingyenes csomag másolatot bármilyen...
– Ki beszél? – kérdezte Jones.
A számítógép a Santa Barbara-i utcanevek adatbankját kutatta át, hogy így is megvizsgálja a hívó személyazonosságát.
A hang így folytatta:
– Olin Mills megbízásából telefonálok, a fotóműteremből, ahol a legkiválóbb minőségű...
– Várjon egy pillanatig – mondta Jones.
A komputer ellenőrizte az előfizető személyazonosságát: Dilworth egy egyszerű reklámhívást kapott, semmi többet.
– Köszönjük, nem kérjük! – mondta élesen Jones és megszakította a vonalat.

***

A kikötőben tartózkodó hat emberen kívül Lem odarendelt további négy embert, a bíróságon berendezett főhadiszállásról.
Öt ember, egymástól párszáz méternyire, a park szélén foglalta el a helyét. Azt a feladatot kapták, hogy azt a széles utat figyeljék, amely a parkot az üzleti negyedtől elválasztotta, ahol egymást érték a motelek, éttermek, fagylaltozók, ajándékboltok, s más kiskereskedések. Természetesen ezek mindegyikében volt telefon, s a motel halljában nyilvános fülkéket is elhelyeztek; ezek bármelyikét használva az ügyvéd riaszthatta volna Travis és Nora Cornellt. Szombat és késő este lévén némelyik üzlet már zárva volt, de néhányuk – s persze az összes étterem – még nyitva tartott. Nem szabad megengedni, hogy Dilworth keresztülmenjen az úton.
A tengeri szél még hűvösebbé vált. A férfiak zsebre dugott kézzel, behúzott nyakkal, vacogva álltak az őrhelyükön.
A pálmák leveleit megzörgette egy hirtelen szélroham. Madarak rebbentek fel, riadtan kiáltozva, aztán visszatelepedtek a fákra.
Lem egy ügynököt a park délnyugati sarkába küldött, a hullámtörő végéhez, amely elválasztotta a szabadstrandot a kikötőtől. Azt a feladatot kapta, hogy ne engedje vissza Dilwort-öt a hullámtörőre, ha esetleg vissza akarna siklani a kikötőbe, hogy a város egy másik részén próbáljon egy nyilvános fülkét keresni.
A hetedik embert a park észak-nyugati sarkához küldte, le a vízhez, hogy biztos legyen abban, Dilworth nem fog továbbmenni a magánstrandokhoz vagy a lakónegyedekbe, ahol megkérhetne valakit, hogy használhassa a telefont.
Csupán Lem, Cliff és Hank maradtak, hogy átfésüljék a parkot és a hozzá tartozó partszakaszt, az ügyvéd után kutatva. Lem tudta, hogy túl kevés emberrel rendelkezik erre a feladatra, de ez a tíz ember – meg Olbier és Jones a telefontársaságnál – állomásozott a városban. Nem látta értelmét, hogy további ügynököket rendeljen ide a Los Angeles-i irodától; mire megérkeznének, Dilworht-öt vagy megtalálják és megállítják – vagy sikerül neki felhívnia a Cornell-házaspárt.

***

A nyitott terepjáró ponyvával is fel volt szerelve. Két rallyülést helyeztek el benne, amelyek mögött a másfél méter hosszú rakodótér helyezkedett el, ahol az esetleges további utasok foglalhattak helyet vagy pedig tekintélyes mennyiségű egyéb holmi.
Garrison a hasán feküdt, a rakodótér padlóján, egy pokróccal letakarva. Két kamasz elöl ült, a rallyülésekben, két másik pedig a raktérben, Garrison, elterpeszkedve, mintha semmi más nem lenne alattuk, csak egy kupac pokróc. Próbáltak nem teljes súlyukkal Garrisonra nehezedni, de az ügyvéd ettől függetlenül úgy érezte, félig összezúzták.
A motor úgy szólt, mint dühös darazsak raja: magas, kemény zümmögéssel. Garrison majd megsüketült, mert a jobb fülét a karosszériához kellett szorítania, amely közvetített és felerősített minden vibrációt.
Szerencsére a puha tengerpart viszonylag sima utat biztosított.
A terepjáró ekkor hirtelen lassulni kezdett, s a motor fordulatszáma is drasztikusan visszaesett.
– A fenébe – súgta oda az egyik fiú Garrisonnak. – Ott áll elöl egy fickó, és le fog inteni minket az elemlámpájával.
Megálltak, és Garrison az üresben duruzsoló motor hangján át hallotta, hogy egy férfihang azt kérdezi:
– Hova-hova, srácok?
– Felfelé a parton.
– Arra magánterületek vannak. Mi dolgotok ott?
– Ott lakunk – felelte Tommy, a sofőr.
– Tényleg?
– Nem úgy nézünk ki, mint egy csapat elkényeztetett, gazdag kölyök? – kérdezte jópofáskodva az egyik srác.
– Miben sántikáltok? – kérdezte gyanakodva a férfi.
– Itt próbáltunk csajozni a parton, de túl hideg lett.
– Ittatok valamit?
Te tökfej, gondolta Garrison, ahogy a kérdezőt hallgatta. Tinédzserekkel beszélsz, ha nem látnád, akik a következő pár éven át ösztönösen fellázadnak mindenféle hatóság ellen. Én elnyertem a szimpátiájukat, mert a zsaruk elől menekülök, és a pártomra álltak, anélkül, hogy tudnák, mit csináltam. Ha azt akarod, hogy együttműködjenek veled, akkor ne nagyképűsködj és ne próbáld megfélemlíteni őket.
– Hogy ittunk-e? – kérdezte az egyik fiú. – Nézzen bele a hűtőbe. Semmi nincs ott, csak Dr. Pepper.
Garrison, aki a hűtőládának préselődve feküdt a földön, remélte, hogy a férfi nem fog hátrajönni, hogy ellenőrizze a dolgot. Mert ha a fickó olyan közel jönne, akkor majdnem biztosan észrevenné, hogy egy emberformájú valami van a pokróc alatt, amin a srácok ültek.
– Dr. Pepper, mi? Milyen sör volt a hűtőben, mielőtt mindet megittátok volna?
– Hé, ember – mondta Tommy. – Miért veszekszik velünk? Maga zsaru, vagy mi?
– Igen, lényegében az vagyok.
– Hol van az egyenruhája? – kérdezte az egyik fiú.
– Titkosügynök vagyok. Ide hallgassatok srácok! Elengedlek benneteket, és nem fogom ellenőrizni, hogy alkoholszagú-e a leheletetek. De tudni szeretném, hogy láttatok-e egy öreg, őszhajú fickót a tengerparton, ma éjjel?
– Kit érdekelnek a fickók? – kérdezte valamelyik fiú. – Mi nők után kajtatunk.
– Nagyon valószínű, hogy úszónadrágot visel.
– Ma éjjel? – mondta hitetlenkedve Tommy. – Majdnem december van, ember. Érzi ezt a szelet?
– Lehet, hogy valami más is volt rajta.
– Én nem láttam – mondta Tommy. – Nem láttam fehér hajú öregembereket. És ti, skacok?
A másik három is úgy nyilatkozott, hogy nem láttak semmiféle öreg fószert, akire ráillene a személyleírás. Ezután a férfi tovább engedte őket, s ők a szabadstrandról észak felé hajtottak, a tengerparti házak és magánstrandok lakónegyede felé.
Miután megkerültek egy alacsony dombot, ahol már nem látták a férfit, aki megállította őket, lehúzták a pokrócot Garrisonról, s ő megkönnyebbülten ült fel a raktérben.
Tommy mindegyik fiút a kertajtóig fuvarozta. Garrisont hazavitte magával, mert a szülei éppen nem voltak otthon. Olyan házban éltek, mely leginkább egy számtalan fedélzettel rendelkező, csupaüveg hajóhoz hasonlított.
Ahogy követte Tommyt a hallon át, Garrison tekintete megakadt a saját látványán egy tükörben. Egyáltalán nem hasonlított arra a tiszteletreméltó, ezüsthajú ügyvédre, akit mindenki ismert a városi bíróságon. Haja nedves volt, piszkos, csapzott. Arca maszatos a piszoktól. Homok, fűszálak, hínár tapadt csupasz bőrére, s ragadt bele szürke hajába. Cinkosan rákacsintott erre az új énjére.
– Idebent van a telefon! – szólt ki Tommy a dolgozószobából.

***

Miután megvacsoráztak, elmosogattak és aztán aggódtak egy sort Einstein étvágytalansága miatt, Nora és Travis egészen elfeledkeztek arról, hogy felhívják Garrison Dilworth-öt és megköszönjék neki azt a gondosságot, amivel becsomagolta és elküldte nekik a festményeket. A kandalló előtt üldögéltek, mikor Norának eszébe jutott a dolog.
Régebben, mikor felhívták Garrisont, ezt mindig Carmelből tették, egy nyilvános fülkéből. Ez szükségtelen elővigyázatosságnak bizonyult. S most, ma este, egyiküknek sem volt olyan kedve, hogy beautózzanak a városba.
– Várhatunk, s majd holnap felhívjuk őt a városból – mondta Travis.
– Itthonról is biztonságos telefonálni – vélte Nora. – Ha valami probléma lenne, lehallgatnának, vagy valami, akkor Garrison már telefonált volna, hogy figyelmeztessen minket.
– Lehet, hogy nem tudja, hogy figyelik – mondta Travis.
– Garrison tudná – jelentette ki határozottan Nora.
– Igen, én is biztos vagyok benne – bólintott Travis. – Szóval, biztonságos felhívni.
Nora félúton volt a telefonhoz, mikor megszólalt a készülék.
A központos szólt bele:
– Egy "R"-beszélgetést kapcsolnék, egy bizonyos Mr. Garrison Dilworth-től, Santa Barbarából. Vállalják a hívás költségeit?

***

Néhány perccel tíz óra előtt, miután alaposan, de eredménytelenül átkutatták a parkot és a tengerpartot, Lem vonakodva elismerte, hogy Garrison Dilworth valahogy kisurrant az egérfogóból, így hát visszaküldte az embereit a bíróságra és a kikötőbe.
Ő és Cliff szintén visszahajtottak a kikötőbe, ahhoz a sportjachthoz, amelyikről a Dilworth utáni hajszát irányították. Mikor odaszóltak a parti őrség hajójára, hogy az Amazing Grace-ről érdeklődjenek, megtudták, hogy az ügyvéd barátnője nem sokkal Ventura előtt megfordult, s most északnak tart, vissza Santa Barbara felé.
Tíz óra harminchat perckor ért vissza a kikötőbe.
Lem és Cliff a Garrison által bérelt hajóállásnál várakoztak a metsző szélben, s nézték, ahogy az asszony szépen, simán bemanőverezi a Hinckley-t a kikötőhelyre. Gyönyörű hajó volt, szépen rendben tartva.
Az asszonynak volt képe odakiáltani nekik:
– Ne csak álldogáljanak ott! Kapják el a kötelet, és segítsenek kikötni!
Megtették ezt a szívességet, semmivel sem törődve, mert alig várták, hogy beszéljenek az asszonnyal.
Miután elvégezték a rájuk bízott feladatot, fölléptek a fedélzetre. Cliff tornacipőt viselt, ami hajótulajdonos-álruhájának része volt, de Lem utcai cipőt hordott, amivel egyáltalán nem állt biztosan a nedves felületen.
Mielőtt még akár egy szót váltottak volna a nővel, egy hang szólalt meg a hátuk mögött:
– Elnézést, uraim...
Lem megfordult, s egy kikötői lámpa bágyadt fényében meglátta Garrison Dilworth-öt, amint éppen a fedélzetre lép a hátuk mögött. Valaki másnak a ruháját viselte. A nadrágja csípőben sokkal szélesebb volt, s ezért egy övvel húzta össze. A hossza viszont rövidnek bizonyult, s megmutatta az ügyvéd csupasz bokáját. Felsőtestét terjedelmes ing fedte.
– ... kérem, bocsássanak meg, de bele kell bújnom az egyik saját, meleg ruhámba, és innom kell egy bögre kávét.
– A fene egye meg! – szaladt ki Lem száján.
– ... hogy felengedjenek összefagyott, vén csontjaim.
Az elképedés pillanatai után Cliff Soames hitetlenkedve felnevetett, aztán Lemre nézett:
– Ne haragudj!
Lem gyomra égett és görcsbe rándult. A fekély első jelei. Nem nyögött fel, nem görnyedt össze, még csak nem is szorította a kezét a hasára, semmi olyat nem csinált, ami Dilworth elégedettségét növelte volna. Az ügyvédre nézett, majd a nőre, és szó nélkül távozott.
– Az az átkozott kutya! – sziszegte Cliff, mikor utolérte Lemet a kikötőben. – Fene állhatatossá tesz mindenkit, aki csak kapcsolatba kerül vele.
Később, miután nyugovóra tért egy motelszobában – mivel túlságosan kimerült volt ahhoz, hogy bezárja az ideiglenes irodát és hazautazzon – Lem Johnson arra gondolt, amit Cliff mondott. Állhatatosság... Fene nagy állhatatosság... Aztán azon tűnődött, hogy érezte-e valaha a hűségnek azt az erős kötelékét, ami a Cornell-házaspárt és Garrison Dilworth-öt szemmel láthatóan a retrieverhez fűzte. Hánykolódott, forgolódott, s képtelen volt elaludni. Végül ráébredt, hogy hasztalan próbálja eloltani a belső lámpát, míg meg nem győzi magát arról, hogy ő is képes a hűségnek és elkötelezettségnek arra a fokára, amit Cornelléknél és az ügyvédjüknél látott.
Felült a sötétben, és a fejét az ágytámlának támasztotta.
Nos, igen, átkozottul hűséges volt a hazájához, amelyet szeretett és tisztelt. Hűséges volt az Irodához. De egy másik személyhez? Rendben. Karenhez. A feleségéhez. Minden szempontból hűséges volt hozzá – testileg és lelkileg egyaránt. Szerette Karent. Már majdnem húsz éve, mélységesen szerette.
– Igen – mondta az üres motelszobában. Hajnali két óra volt. – Igen, hűséges vagy Karenhez, de nem vagy most vele.
Évente több mint száz éjszakát töltött házon kívül. S mikor otthon volt, esze zaklatottan az éppen aktuális ügy körül forgott. Karen gyerekeket akart, de Lem kérésére elhalasztották a családalapítást, mivel azt állította, addig nem tudja vállalni a gyerekekkel járó felelősséget, amíg karrierje nem áll biztos lábakon.
– Biztos lábakon? – tusakodott magával. – Ember! Örökölted az apád pénzét. Vastagabb vánkossal kezdhetted az életedet, mint a legtöbb ember!
Ha olyan állhatatos lenne Karennel szemben, amilyen hűség azokat az embereket a kutyához fűzi, akkor ennek az elkötelezettségnek azt kellene jelentenie, hogy az asszony vágyai mindennél előbbre valók. Ha Karen családot akar, akkor ennek elsőbbséget kell élveznie a karrier előtt. Igaz? Mikor a harmincas éveik elején jártak, akkor kellett volna kompromisszumot kötni. A húszas éveit a karriernek szentelhette volna, a harmincasokat pedig a gyereknevelésnek. Most negyvenöt éves volt, majdnem negyvenhat, s Karen is betöltötte a negyvenhármat. A családalapítás ideje lassan elmúlik.
Lemen úrrá lett a nagyfokú magányosság érzése.
Kiszállt az ágyból, és a fürdőszobába ment. Felkapcsolta a villanyt és keményen a tükörbe nézett. Szemei beesettek, vörösek voltak. Olyan sokat fogyott az utóbbi időben, hogy arca már szinte csontvázszerűvé vált.
Hirtelen gyomorgörcs jött rá, s a mosdó szélébe kapaszkodva össze kellett görnyednie. Alig egy hónapja kínozta ez a nyavalya, de úgy tűnt, állapota rohanó sebességgel rosszabbodott. A fájdalom csak hosszú idő után enyhült.
– Még magadhoz se vagy állhatatos, te seggfej! – mondta, mikor felegyenesedve újra szembenézett a saját tükörképével. – Gyilkolod magad, halálra dolgozod magad, és nem tudsz megállni. Nem vagy hűséges Karenhez, s nem vagy hűséges önmagadhoz sem. S ha így vesszük, az országhoz vagy az Irodához sem. A francba, az egyetlen dolog, amihez teljesen és megingathatatlanul hűséges vagy, az az öreged rögeszmés víziója, hogy az élet egy kötéltánc.
Rögeszme... Rögeszme... Rögeszme... Rögeszme...
A szó még sokáig ott visszhangzott a fürdőszobában. Imádta és tisztelte az apját, és soha nem mondott róla egy rossz szót sem. Mégis, ma elismerte Cliffnek, hogy apja "lehetetlen" volt. S most rögeszmésnek nevezte. Holott szerette az apját, s tudta, mindig is szeretni fogja. De... Azon kezdett töprengeni, hogy egy fiú szeretheti-e az apját úgy, hogy ugyanakkor teljesen elutasítja a tanításait. Egy évvel, egy hónappal, de még néhány nappal ezelőtt is lehetségesnek, de elengedhetetlennek is tűnt, hogy szétválassza az apja iránti szeretetét, apja munkamániás nézeteihez való ragaszkodásától.
– Mi történik velem? – tűnődött.
Visszavonuljak? Negyvenöt éves korban?
– Majdnem negyvenhat... – hunyorgott bele a tükörbe.

K I L E N C E D I K  F E J E Z E T

1

Vasárnap Travis észrevette, hogy Einsteinnek még a szokásosnál is kisebb étvágya van, de november 29-ére, hétfőre, a retriever teljesen egészségesnek látszott. Einstein mindent befalt, amit a tányérjába tettek, és új könyveket olvasott. Csak egyszer tüsszögött és egyáltalán nem köhögött. Több vizet ivott, mint régebben, bár már nem olyan határtalan mennyiségben. Több időt töltött a kandalló mellett, s ha keresztülügetett a házon, mozgása kevésbé tűnt energikusnak... dehát gyorsan beköszöntött a tél és az állatok viselkedése is változik az évszakok váltakozásával.
Egy Carmel-i könyvesboltban Nora megvásárolta a Kutyatulajdonosok állatorvosi kézikönyve című művet. Eltöltött vele pár órát a konyhaasztalnál, s próbált rájönni, mi okozhatta Einstein tüneteit. Rájött, hogy a fásultság, részleges étvágytalanság, köhögés, tüsszögés és a szokatlan szomjúság vagy száz betegség jele lehet – ám az is lehet, hogy semmit sem jelentenek.
De mire megvette a könyvet, Einstein tünetei olyan mértékben enyhültek, hogy Nora meg volt győződve arról, hogy a kutya teljesen egészséges.
A kamrában Einstein üzenetet is formázott nekik a betűmozaikokból: KUTYABAJOM.
– Ezt neked kell tudnod a legjobban! – paskolta meg az oldalát Travis.
MIÉRT MONDJUK, KUTYABAJOM?
– Mert azt jelenti, egészséges – tette vissza a helyükre a betűket Travis.
DE MIÉRT JELENTI AZT, HOGY EGÉSZSÉGES?
Travis elgondolkodott, de hiába törte a fejét. Megkérdezte Norától is, de neki se volt magyarázata a dologra.
Einstein megint elkezdett dolgozni a mancsával. Újabb mozaikok potyogtak ki a csőből, amelyeket a kutya aztán az orrával szavakká formázott: MIÉRT MONDJÁK, EGÉSZSÉGES, MINT EGY LÓ? A LOVAK SOSE BETEGSZENEK MEG?
– A lovak meglehetősen érzékeny állatok, a méretük ellenére – mondta Travis. – Elég könnyen megbetegszenek.
Einstein tekintete Travisről várakozóan Norára siklott.
– Valószínűleg azért mondjuk azt, hogy egészséges, mint egy ló, mert a lovak erősnek látszanak – mondta Nora. – Az ember azt hiszi, ha rájuk néz, hogy sose betegszenek meg, még akkor is, ha folyton betegek.
– Ezzel szembe kell nézned – mondta Travis a kutyának. – Mi, emberek gyakran mondunk olyan dolgokat, amelyeknek semmi értelmük.
Einstein szorgalmasan nyomkodta a betűadagoló pedálokat: FURCSA EMBEREK VAGYTOK.
Travis Norára nézett és mindketten felnevettek.
Einstein az előbbi üzenet alá odabiggyesztette: DE AZÉRT SZERETLEK BENNETEKET.
A kutya kérdezősködése és humorérzéke minden másnál határozottabban bizonyította, hogy ha enyhe beteg is volt, mostanra teljesen rendbe jött.
Ez volt kedden.
December 1-én, szerdán, míg Nora az emeleti műteremben festegetett, Travis átvizsgálta a biztonsági rendszert és ellenőrizte a fegyvereket.
Minden szobában elrejtettek egy-egy tűzfegyvert, vagy a bútorok alá vagy a függöny mögé vagy egy szekrénybe, de mindig úgy, hogy könnyen elérhetőek legyenek. Volt két Mossberg típusú, pisztolymarkolatú puskájuk, négy darab Smith & Wesson Combat Magnumjuk, 357-esekkel megtöltve, két 38-as pisztolyuk, amiket az autóban tartottak, egy Uzi karabély, és két Uzi pisztoly. Megszerezhették volna az egész arzenált legálisan is, egy helyi fegyverboltból, miután megvették a házat és letelepedtek, de Travis nem szándékozott olyan hosszú ideig várni. Beköltözésük első napján a házban akarta tudni a fegyvereket. Ezért San Franciscóban, Van Dyne-on keresztül felkerestek egy illegális fegyverkereskedőt, és beszerezték, amire szükségük volt. És persze egy engedéllyel rendelkező kereskedőtől nem tudtak volna olyan átalakítót venni az Uzikhoz, amilyenre szükségük volt. De San Franciscóban ezeket is meg tudták vásárolni, így most az Uzi karabély és a pisztolyok is teljesen automataként működtek.
Travis szobáról-szobára haladt, ellenőrizte, hogy a fegyverek megfelelően vannak-e elhelyezve, hogy nem kell-e megolajozni, vagy letörölgetni őket, s hogy a tárjaik teljesen meg vannak-e töltve. Tudta, hogy mindent rendben fog találni, de nyugodtabbnak érezte magát, ha hetente egyszer elvégezte ezt a szemlét. Bár már sok éve levette az egyenruhát, a régi katonai beidegződések még megmaradtak, és sokszor gyorsabban a felszínre törtek, mint ahogy arra Travis számított.
A Mossberget a kezében tartva, Einsteinnel együtt körbejárták a házat is, megálltak minden egyes apró infravörös érzékelőnél, amelyek a lehetőségekhez mérten alig észrevehetően voltak elhelyezve sziklák, vagy valami növény mögé, fatörzsekre, a ház sarkaira, és egy öreg, korhadó fenyőtuskóra a kocsifelhajtó szélén. Az alkatrészeket a szabadpiacon vette, még San Franciscóban. Kissé elavult cucc volt, nem a legkifinomultabb biztonsági rendszer, de Travis azért választotta, mert jól ismerte ezeket a Delta Osztagban eltöltött időkből, s a céljaiknak tökéletesen megfelelt. A szenzorokból kivezető zsinórok a föld alatt futottak. A "központ" az egyik konyhaszekrényben volt. Mikor éjszaka bekapcsolták a rendszert, egy mosómedvénél nagyobb élőlény nem tudott tíz méternél közelebb jönni a házhoz – vagy bemenni a hátul álló istállóba – anélkül, hogy meg ne szólaljon a riasztás. De nem csengők szólaltak meg, vagy szirénák, mert ezzel elriasztották volna a Kívülállót. Ők pedig nem elkergetni akarták, hanem megölni. Ezért a szobákban elhelyezett ébresztős rádiókra kötötték rá a rendszert, amelyek alacsony hangerőre voltak állítva.
Minden szenzor a helyén volt, mint rendesen. Travis-nek csak annyit kellett tennie, hogy letörölje a lencséken képződött finom porréteget.
– A várárok a legnagyobb rendben van, uram! – bohóckodott Travis.
Einstein egyetértően mordult egyet.
A fészerben Travis és Einstein megvizsgálták azt a szerkezetet, amely – remélték – alapos meglepetést fog okozni a Kívülállónak.
Belül, az északnyugati sarokban, a bal oldali gördülőajtónál egy túlnyomásos fémtartályt erősítettek a falra. Az átlósan szemközti délkeleti sarokban, az épület háta mögött, a furgon és a kocsi felett egy ugyanilyen palack volt felcsavarozva egy állványra. Hasonlítottak azokra a propántartályokra, amiket a nyaralókban szoktak használni, azzal a különbséggel, hogy ezek nem propánt tartalmaztak. Dinitrogén-oxiddal töltötték meg őket, amit néha tévesen "nevetőgáznak" is hívnak. Az első belélegzés ebből tényleg jókedvre deríti az embert, s nevethetnékje támad, de a második adag már kiüti, mielőtt a nevetés lefagyhatna az arcáról. Fogorvosok és sebészek gyakorta használják ezt az anyagot altatásra. A palackokat Travis egy gyógyászati nagykereskedőnél vette San Franciscóban.
Miután felkapcsolta a villanyt a fészerben, Travis ellenőrizte a mutatókat mindkét tartályon. Teljes nyomás.
A hatalmas görgőajtón kívül, mely a fészer elülső oldalán nyílt, volt egy kisebb ajtó is, hátul. Az épület ezzel a két bejárattal rendelkezett. Travis az ott lévő pár ablakot bedeszkázta. Éjszaka, mikor bekapcsolták a riasztórendszert, a hátsó ajtó mindig nyitva maradt, abban a reményben, hogy a Kívülálló besétál a csapdába, hogy a fészerből derítse fel a házat. Mikor kinyitja az ajtót, és besurran a fészerbe, elindít egy mechanizmust, amely becsapja és bezárja az ajtót mögötte. Az elülső ajtót kívülről már lereteszelték, így az eleve megakadályozta a menekülést abba az irányba.
Ezzel egy időben a dinitrogén-oxid tartályok tartalma nem egészen egy percen belül a helyiségbe ürül, mert Travis felszerelte őket magasnyomású vész-szelepekkel, amelyek egyszerre működtek a riasztórendszerrel. Betömött minden lehetséges rést, leszigetelve a fészert annyira, amennyire csak lehet, így biztosítva, hogy a dinitrogén-oxid bent maradjon, amíg az egyik ajtót ki nem nyitják kívülről, hogy kiengedjék a gázt. Travis gondolkodott azon, hogy valami gyorsan ölő mérges gázt használ, amit valószínűleg be is tudott volna szerezni a feketepiacon. De aztán úgy döntött, hogy nem teszi, mert ha valami rosszul sülne el, a veszély, amely emiatt Norára, Einsteinre és rá leselkedne, túlságosan nagy.
Ha a gáz kiömlött, és a Kívülálló összeroskadt, Travis egyszerűen kinyitná az ajtót, kiszellőztetné a fészert, aztán bemenne az Uzi karabéllyal és megölné az öntudatlan szörnyeteget. Ha a Kívülálló a szellőztetés alatt esetleg magához térne, akkor is kábult lenne és zavarodott, így könnyedén meg lehetne adni neki a kegyelemdöfést.
Mikor meggyőződtek róla, hogy a fészerben minden rendben van, Travis és Einstein visszamentek a ház mögötti udvarra. Hűvös, de szélcsendes decemberi nap volt. A birtokot körülölelő erdő természetfeletti csendbe burkolózott. A fák mozdulatlanul álltak a palaszínű felhők alatt.
– Érzed, hogy közeledik a Kívülálló? – kérdezte Travis a kutyától.
Einstein egy gyors farkcsóválással azt jelezte, igen.
– Közel van?
Einstein beleszagolt a tiszta, metsző levegőbe. Keresztülügetett az udvaron, az erdő széléig, újra szimatolt, felszegte a fejét, s fürkészve nézett a fák közé. Ezt a rituálét a birtok déli oldalán is megismételte.
Travisnek volt egy olyan érzése, hogy Einstein nem csupán a szemét, fülét és az orrát használja. Valami más módon is érzékeli a Kívülállót, ami nagyban különbözött attól, ahogy mondjuk egy puma vagy mókus nyoma után kutatott. Az, hogy a retriever a hétköznapi érzékszerveit is használta, valószínűleg csak a kezdő lökést adta meg annak a "hatodik" – vagy nevezzük így – pszichikus érzékelésnek.
Végül Einstein visszatért a férfihez, és kíváncsian felnyüszített.
– Közel van? – kérdezte Travis.
Einstein a levegőbe szimatolt, és a környező erdőket. vizsgálgatta, mintha nem tudná magát elhatározni a válaszra.
– Einstein, valami baj van?
Végül a retriever ugatott egyet: Nem.
– Közelebb jött?
Tétovázás. Aztán: Nem.
– Biztos vagy benne?
Igen.
– Teljesen biztos?
Igen.
A háznál, ahogy Travis kinyitotta az ajtót, Einstein elfordult tőle, átszaladt a hátsó verandán, megállt a lépcső tetején, s még egy utolsó pillantást vetett az udvarra, meg a békés, árnyékba borult, néma erdőre. Aztán egy alig érzékelhető remegéssel követte Travist a ház belsejébe.
Egész délután, mialatt átvizsgálták a védelmi berendezéseket, Einstein a szokásosnál is gyengébben viselkedett. Gyakrabban dörgölőzött Travis lábához, így próbálva kikényszeríteni egy kis simogatást, fülvakarást. Este, tévénézés közben, meg később, mikor hármasban betűkirakóst játszottak, folytatta ezt a figyelemfelkeltő viselkedést. Folyton Nora, majd Travis ölébe tette a fejét. Úgy tűnt, nem tud betelni a cirógatással.
A Santa Ana-i hegyekben lezajlott első találkozásuk óta Einstein már bemutatta néhányszor, hogy tud ő olyan kutya is lenni, akiről nehéz elhinni, hogy olyan intelligens, mint egy ember. Megint ilyen kedvében volt. Hiába játszott ügyesen a betűkirakósban – Nora mögött végzett a második helyen, s élvezte, hogy olyan szavakat alkotott, melyek enyhe utalásokat tartalmaztak Nora egyelőre észrevehetetlen terhességére – ezen az estén mégis inkább kutyaként viselkedett.
Nora és Travis úgy döntött, hogy az estét valami könnyű olvasmánnyal zárják – krimivel – de Einstein nem akarta zavarni őket a saját lapozógépének zajaival. Ezért inkább lefeküdt a földre Nora fotelje mellé és azon nyomban el is aludt.
– Egy kicsit még bágyadtnak látszik – mondta a lány Travisnek.
– De megette az összes vacsoráját. És valóban hosszú napunk volt ma.
A kutya normális ritmusban lélegzett alvás közben is, Travis nem aggódott. Egyébként is derűlátó hangulatban volt. A védelmi rendszer átvizsgálása meggyőzte őt az előkészületek alaposságáról és szilárdan hitte, hogy el tudja majd intézni a Kívülállót, ha megérkezik. S hála Garrison Dilworth bátorságának és az ügy melletti kitartásának, a kormányt megakadályozták abban, hogy a nyomukra bukkanjon. Nora nagy lelkesedéssel kezdett el festeni, s Travis elhatározta, hogy Sámuel Hyatt néven kiváltja az ingatlanügynöki engedélyt, és újra dolgozni kezd, ha egyszer megsemmisítik a Kívülállót. És ha Einstein egy kicsit bágyadt is... nos, ma biztosan többet mozgott, mint máskor, s holnapra vagy legkésőbb holnaputánra egész biztosan megint visszanyeri régi önmagát.
Azon az éjjelen Travis nem álmodott.
Reggel előbb felébredt, mint Nora. Mire lezuhanyozott és felöltözött, már a lány is ébren volt, s a fürdőszoba felé igyekezett. De előbb megcsókolta Travist, megharapdálta az ajkát és elmotyogott egy álmos "szeretlek"-et. Szemei duzzadtak voltak, haja összekuszált, s lehelete savanyú, de Travis egyenesen visszarohant volna vele az ágyba, ha Nora meg nem szólal:
– Délután próbálkozz újra, Rómeó. Ebben a pillanatba pár tojásra, angolszalonnára, pirítósra és kávéra vágyom.
Travis lement a földszintre és a nappalinál kezdve a műveletet leszedte a belső spalettákat, hogy beengedje a reggel fényeit. Az égbolt ugyan szürke volt, mint előző nap, esőre lehetett számítani.
A konyhában észrevette, hogy nyitva van az éléskamra ajtaja és belül ég a villany. Benézett, hogy lássa, Einstein is ott van-e, de csak az üzenetet látta, amit a kutya valamikor az éjszaka betűzhetett ki a földre:
KUTYABAJ VÉGE. NEM KELL DOKTOR. KÉRLEK, NEM AKAROK VISSZAMENNI A LABORBA. FÉLEK. FÉLEK.
Ó..., Jézusom...!
Travis kilépett a kamrából és elkiáltotta magát:
– Einstein!
Nem hallatszott ugatás. Se szaladó kutyalábak nesze.
A spaletták még eltakarták a konyha ablakait, s a helyiség nagyobb részét nem világította meg a kamrából kiszűrődő fény. Travis felkattintotta a villanyt.
Einstein nem volt ott.
Travis beszaladt a dolgozószobába, de a kutyát ott sem találta meg.
Travis kalapáló szívvel, kettesével véve a lépcsőfokokat rohant fel az emeletre, benézett a harmadik hálószobába, amely egy nap majd a gyerekszoba lesz, s aztán benézett Nora műtermébe, de Einsteint sehol nem találta, nem volt az ő hálószobájukban sem, még az ágy alatt sem, ahová Travis végső elkeseredésében bekukucskált, s egy pillanatig fogalma sem volt, hová tűnhetett a kutya. Ott állt, és hallgatta, ahogy Nora énekel a zuhany alatt. Már-már elindult a fürdőszoba felé, hogy elmondja neki, hogy valami baj van, nagyon nagy baj, mikor eszébe jutott a földszinti fürdőszoba, így kirohant a hálóból, végig a folyosón, olyan gyorsan száguldott le a lépcsőn, hogy majdnem felbukott, és a lenti fürdőszobában, a konyha és a dolgozószoba között megtalálta, amitől a legjobban félt.
A fürdőszoba bűzlött. A kutya belehányt a vécébe, de ahhoz nem volt ereje, hogy lehúzza. Einstein az oldalán feküdt a földön. Travis letérdelt mellé. Einstein mozdulatlan volt, de nem volt halott, nem volt halott, lélegzett; zihálva fújta ki-be a levegőt az orrán. Megpróbálta felemelni a fejét, mikor Travis hozzászólt, de nem volt ereje megmozdulni.
A szemei. Jézus, a szemei.
Nagyon gyengéden Travis felemelte a retriever fejét, és látta, hogy azokat a csodálatosan kifejező, barna szemeket, opálos köd borítja. Híg, sárga váladék szivárgott a kutya szemeiből, s beleragadt az állat aranyszínű bundájába. Hasonló ragadós váladék volt látható Einstein orrlyukainál is.
Travis egyik kezét a retriever nyakára helyezte. Érezte a rendszertelen szívverést.
– Nem! Nem és nem! – ismételgette eszelősen. – Ez nem fog megtörténni! Istenemre, nem!
Visszaengedte a retriever fejét a földre, felállt, és az ajtó felé fordult. – Einstein szinte hangtalanul felnyüszített, mintha azt mondaná, hogy nem akarja, hogy a férfi most egyedül hagyja.
– Rögtön visszajövök! – ígérte Travis. – Csak várj egy kicsit, fiú! Rögtön visszajövök!
A lépcsőhöz rohant, s ha lehet, még gyorsabban szaladt fel rajta, mint az előbb. Szíve olyan iszonyú erővel kalapált, hogy úgy érezte, azonnal kiszakad a helyéből.
Nora éppen kilépett a zuhany alól, meztelenül, vizesen.
Travis szavaiban érezhető volt a pánik:
– Öltözz fel, gyorsan! Azonnal el kell jutnunk az állatorvoshoz! Siess, az Isten szerelmére!
– Mi történt?
– Einstein! Siess már! Azt hiszem, haldoklik!
Travis lerántott egy takarót az ágyról, otthagyta Norát öltözködni, és lesietett a fürdőszobába. Úgy tűnt, a retriever lélegzetvétele még szaggatottabbá vált, amíg Travis az emeleten járt. A férfi négyrét hajtotta a takarót, aztán óvatosan ráhengerítette a kutyát.
Einstein panaszos hangot hallatott, mintha fájt volna neki a mozgás.
– Nyugi, nyugi...! – simította végig a kutya forró testét Travis. – Minden rendben lesz.
Nora jelent meg az ajtóban, még mindig a blúzát gombolgatva, mely nedves volt, mert a lány nem vesztegette az időt törülközésre. Hajából is csöpögött a víz.
– Ó, szőrmók, szőrmók! Nem, nem! – kiáltotta elcsukló hangon.
Le akart guggolni, hogy megsimogassa a retrievert, de minden perc drága volt.
– Hozdd ide a furgont a ház mellé! – szólt rá Travis.
Míg Nora elszaladt a fészerbe a kocsiért, Travis betakarta a kutyát amennyire csak tudta, csak az állat feje és hátsó lába lógott ki a takaró alól. Nem sikerült úgy felemelnie, hogy az ne adjon ki magából egy újabb keserves vinnyogást, de végül is ki tudta vinni a fürdőszobából a karjaiban. Átvitte a konyhán, ki a házból. Valahogy behúzta maga mögött az ajtót, de nem zárta be, mert ebben a pillanatban egy fikarcnyit sem törődött a biztonsággal.
Hideg volt a levegő. Komoran bólogattak az örökzöldek, s volt valami vészjósló abban, ahogy felborzolt, tűlevelekkel teli ágaikkal a levegőbe kapaszkodtak. A többi, levelét elveszített fa feketén nyújtogatta csontos karjait a sötét égbolt felé.
A fészerben Nora beindította a furgont. Felköhögött a motor.
Travis óvatosan leereszkedett a veranda lépcsőjén, és úgy lépdelt el a kocsibehajtóig, mintha törékeny, antik porcelánokat cipelne a karjaiban. A szél összekócolta Travis haját, fellebbentette a takaró alját, s megborzolta Einstein bundáját.
Nora kitolatott a furgonnal, aztán előrébb jött, oda, ahol Travis várakozott. Ő maradt a volánnál.
Igaz az, amit mondani szoktak: néha, a válságos helyzetek bizonyos pillanataiban, a nagy érzelmi megpróbáltatások idején a nők sokkal jobban képesek szembenézni a nehézségekkel és tenni azt, amit kell. Travis nem volt olyan állapotban, hogy vezessen. Remegett, és csak most jött rá, hogy azóta sír, mióta megtalálta Einsteint a fürdőszoba padlóján. Látott kemény dolgokat a hadseregben, és soha nem esett pánikba, soha nem bénult meg a félelemtől a veszélyes hadműveletek alatt, amelyekben a Delta Osztag tagjaként vett részt, de ez más volt. Most Einsteinről volt szó, aki a gyermekük volt. Ha azt kérték volna tőle, hogy vezessen, valószínűleg nekihajtott volna az első fának. Nora szemében is könnyek csillogtak, de ő nem adta át magát a fájdalomnak. Az ajkába harapott, és úgy vezetett, mintha kaszkadőrnek képezték volna ki. A bekötőút végén jobbra fordultak, s észak felé haladtak tovább a kanyargós parti országúton, Carmel irányába, ahol, ebben biztosak voltak, működnie kellett legalább egy állatorvosi rendelőnek.
Az utazás alatt Travis megpróbálta bátorítani Einsteint:
– Minden rendben lesz! Nincs olyan nagy vész, hidd el! Olyan leszel, mint újkorodban!
Einstein nyüszített, és bágyadtan fészkelődött Travis karjaiban, s Travis tudta, mire gondol a kutya. Attól fél, az állatorvos meglátja majd a tetoválást a fülében, tudni fogja, ez mit jelent, és visszaküldi őt a Banodyne-ba.
– Emiatt ne aggódj, szőrmók! Senki nem fog elszakítani tőlünk! Esküszöm! Először engem kell ehhez elintézniük, s arra meg aligha képesek!
Travis érezte, ahogy az állat hevesen reszket a takaró alatt. A padlón heverő betűkre gondolt: KUTYABAJ VÉGE... FÉLEK... FÉLEK.
– Ne félj! – vigasztalta a kutyát. – Ne félj! Nincs semmi, amitől félned kellene.
Travis őszinte biztatása ellenére Einstein továbbra is reszketett – s Travis is tartott attól, ami rájuk vár.

2

Carmel határában megálltak egy Arco benzinkútnál. Egy telefonkönyvben megtalálták az állatorvos címét, és fel is hívták. Dr. Keene rendelője a Dolores Aveneu-n volt, a város déli végén. Néhány perccel kilenc előtt kanyarodtak rá a ház kocsibehajtójára.
Nora arra számított, hogy egy tipikus, sterilnek látszó állatorvosi klinikát találnak majd itt, de meglepődve látta, hogy Dr. Keene a saját otthonában rendezte be a rendelőjét, egy furcsa, régies, egyemeletes, kőből és fából épült, angol vidéki stílusban készült házban, melynek a teteje az ereszek fölé hajolt.
Ahogy siettek felfelé a kőből készült gyalogátjárón, Einsteinnel az ölükben, Dr. Keene már nyitotta is az ajtót, mintha várta volna őket. Egy tábla azt jelezte, hogy a rendelő bejáratához a ház háta mögé kell kerülni, de az orvos az elülső ajtón engedte be őket. Magas, szomorú arcú, szomorú szemű, sápadt bőrű férfi volt, de mosolya melegnek, stílusa kedvesnek bizonyult.
– Erre hozzák, kérem! – csukta be mögöttük az ajtót a doktor.
Gyorsan keresztülvezette őket a tölgyfa parkettás folyosón, amelyet egy hosszú, keleti szőnyeg óvott a karcolásoktól. Balra nyílt a kellemesen berendezett nappali, ahová egy boltíves átjárón lehetett bejutni, s amelyen valóban látszott, hogy sűrűn használják. A fotelok előtti lábzsámolyok, az olvasólámpák, a zsúfolt könyvespolcok, és a székek támlájára terített horgolt terítők mind erre engedtek következtetni. A boltíves átjáróban egy kutya állt, egy fekete labrador. Ünnepélyesen figyelte őket, mintha értené Einstein állapotának komolyságát.
A hatalmas ház hátsó traktusában a doktor bevezette őket a folyosón balra nyíló tiszta, fehér rendelőbe. A falak mellett fehérre lakkozott, üvegajtajú szekrények sorakoztak, amelyek tömve voltak gyógyszeresüvegekkel, szérumos üvegcsékkel, tablettákkal, kapszulákkal.
Travis gyengéden a vizsgálóasztalra fektette Einsteint és levette róla a takarót.
Nora rájött, hogy Travis és ő olyan zaklatottan viselkednek, mintha a saját, haldokló gyermeküket hozták volna orvoshoz. Travis szemei vörösek voltak, s bár ebben a pillanatban nem sírt, de folyamatosan szívta az orrát. Most Nora volt képtelen visszatartani a könnyeit. Travist átölelve ott állt a vizsgálóasztal mellett, és csendesen sírdogált.
Az állatorvos szemmel láthatóan hozzá volt szokva az állattulajdonosok heves érzelmi kitöréseihez, mert egyszer sem nézett furcsálkodva Travisre vagy Norára, egyszer sem jelezte, hogy eltúlzottnak tartja aggódásukat és szomorúságukat.
Dr. Keene egy sztetoszkóppal meghallgatta a retriever szívét és tüdejét, megtapogatta a hasát, s egy szemtükörrel megvizsgálta váladékos szemeit. Einstein mindvégig ernyedten feküdt az asztalon, mintha megbénult volna. Az egyetlen életjel alig hallható nyüszögése és ziháló lélegzése volt.
Nem olyan komoly, mint amilyennek látszik, mondogatta magában Nora.
– Mi a neve? – nézett fel a kutyáról Dr. Keene.
– Einstein – mondta Travis.
– Mióta van maguknál?
– Csak néhány hónapja.
– Megkapta az oltásait?
– Nem – felelte Travis. – A fene egye meg, nem!
– Miért nem?
– Ez... bonyolult – hebegte Travis. – De megvan az oka annak, hogy nem kapta meg azokat az oltásokat.
– Nincs olyan indok, ami elegendő lenne – mondta Keene rosszallóan. – Nincs ebtartási engedély, nincs oltás. Remélem, tudják, hogy ez nagy felelőtlenség.
– Igen – suttogta Travis nyomorultul. – Igen...
– Mi a baja Einsteinnek? – kérdezte Nora, s gondolatban reménykedve imádkozott: nem olyan komoly, mint amilyennek látszik...
Keene könnyedén megsimogatta a retriever nyakát:
– A kutyájuk szopornyicás.

***

Einsteint a rendelő egyik sarkába vitték, ahol lefektették egy cipzáras műanyag huzattal ellátott kutya-méretű habszivacs matracra. A biztonság kedvéért – ha lett volna egyáltalán ereje mozogni – a pórázát a falba erősített fémkarikára kötötték.
Dr. Keene adott egy injekciót a retrievernek
– Antibiotikum – magyarázta. – Nincs olyan antibiotikum, amely hatásos lenne a szopornyicával szemben, de szükség van rá, hogy megelőzzük a másodlagos fertőzéseket.
Behelyezett egy tűt az egyik vénába, a kutya egyik lábán, s elindította az infúziót, hogy megelőzze az állat kiszáradását.
Mikor az orvos megpróbált a kutyára tenni egy szájkosarat, Nora és Travis egyaránt makacsul ellenkezni kezdtek.
– Nem azért teszem fel rá, mert attól félek, meg fog harapni – mondta Dr. Keene. – Az ő védelmében van erre szükség, hogy ne rágja el a tűt. Ha lenne hozzá ereje, azt tenné, amit a kutyák mindig csinálnak a sebeikkel. Nyalogatnák és harapdálnák az irritáció forrását.
– De nem ez a kutya! – szögezte le Travis. – Ez a kutya más. – Félretolta Keene-t, és leszedte a szájkosarat Einstein fejéről.
Az állatorvos először tiltakozni próbált, de meggondolta magát:
– Rendben. Egyelőre. Úgyis túlságosan gyenge. Nora még mindig nem hitte el a szörnyű valóságot:
– De hogyan lehetséges, hogy ilyen komoly a helyzet? – kérdezte. – Hiszen csak a legenyhébb tüneteket mutatta, s még azok is elmúltak pár nap alatt.
– A szopornyicás kutyák felén egyáltalán nem mutatkoznak tünetek – mondta az orvos, miközben az antibiotikumos üveget visszavitte a szekrényhez, az eldobható fecskendőt meg a szemétbe dobta. – Mások csak enyhén betegszenek meg, s a tünetek egyik napról a másikra elmúlnak. Megint mások, mint Einstein is, nagyon betegek lesznek. Ez lehet fokozatosan rosszabbodó betegség, de lehet olyan is, amely az enyhe tünetekből hirtelen fordul válságosra. Mint itt. De van egy jó oldala is a dolognak.
Travis Einstein mellett kuporgott, úgy, hogy a kutya anélkül is láthassa őt, hogy felemelné a fejét, vagy a szemét kelljen forgatnia, s ettől úgy érezze, vigyáznak rá, figyelik és szeretik őt. A jó oldal említésére Travis mohón a doktorra nézet:
– Milyen jó oldal? Hogy érti ezt?
– A kutya betegség előtti kondíciója gyakran meghatározza a fertőzés folyamatát. A betegség azoknál az állatoknál igazán súlyos, amelyeket nem tápláltak kielégítően, és rosszul bántak velük. De azt világosan látom, hogy Einstein ilyen szempontból szerencsésnek mondható.
– Igyekeztünk bőségesen táplálni, és sokat futtattuk – mondta Travis.
– Szinte túl sokat fürdettük és fésülgettük – tette hozzá Nora.
Dr. Keene elmosolyodott és helyeslően bólintott:
– Akkor tényleg van remény.
Nora Travisre pillantott, de a férfi lenézett Einsteinre, így Norára hárult a feladat, hogy feltegye a rettegett kérdést:
– Doktor, meggyógyul, ugye? Nem fog... nem fog meghalni?
Dr. Keene valószínűleg tudatában volt annak, hogy mogorva arca és szomorú szemei nem sugallnak valami nagy reményt. Megeresztett egy meleg, nagyapai mosolyt, amely talán kiszámított volt, de mégis hitelesnek tűnt, és ami segített egyensúlyba hozni az arcán látható örökös mélabút, aminek okát csak Isten tudhatta.
Az orvos Nora vállára tette az egyik kezét:
– Kedvesem, maga úgy szereti ezt a kutyát, mint egy csecsemőt, ugye?
Nora az ajkába harapott és bólintott.
– Akkor bízzon! Bízzon Istenben, ahogy mondani szokás, és egy kicsit bízzon bennem is! Mert akár hiszi, akár nem, elég jó vagyok ebben a szakmában, és megérdemlem a bizalmát.
– De mik az esélyek? – kérdezte keményen Travis, még mindig Einstein mellett guggolva. – Mondja meg egyenesen!
Keene Travishez fordult:
– Nos, a szeméből és az orrából szivárgó váladék nem olyan sűrű, mint amilyen lehetne. Közel sem. Nincsenek gennyes hólyagok a hasán. Azt mondja, hányt, de nem volt hasmenése?
– Nem – mondta Travis. – Csak hányás.
– Magas a láza, de nem olyan veszélyes. Nem fordult elő rendkívüli nyáladzás?
– Nem – mondta Nora.
– Fejrázási rohamok? Vagy nem harapdálta a levegőt, mintha rossz lenne a szája íze?
– Nem – mondta Travis és Nora egyszerre.
– Látták őt körbe-körbe rohanni vagy ok nélkül összeesni? Vagy nem feküdt az oldalán, a lábaival olyan hevesen rugdosva, mintha szaladna? Nem járkált céltalanul a szobában, nem ment neki a falnak, nem rángatózott, vagy ilyesmi?
– Nem, nem – rázta a fejét Travis.
– Istenem, hát ez is előfordulhatna? – kérdezte Nora.
– Ha belép a második stádiumba, akkor igen – mondta Keene. – Akkor agyi zavarok is felléphetnek. Epilepsziaszerű rohamok. Agyvelőgyulladás.
Travis hirtelen felegyenesedett. Keene felé támolygott és bizonytalanul megállt előtte. Arca sápadt volt, szemében ott ült a szörnyű félelem:
– Agyi zavarok? Ha felépülne, akkor... az agykárosodás is lehetséges?
Alattomos émelygés lepte meg Norát. Arra gondolt, mi lenne Einsteinnel, ha az agykárosodás bekövetkezne.
– A legtöbb kutya nem éli túl a szopornyica második stádiumát – mondta Keene. – De amelyik mégis élve kerül ki belőle, annál természetesen fennáll az agykárosodás veszélye. De semmi nem indokolja, hogy ilyenkor elaltassuk az állatot. Lehet, hogy choreától fog szenvedni, például, ami akaratlan rángatózással jár, ez valószínűbb, mint a bénultság, s gyakran csak a fejre korlátozódik. De ezzel relatíve boldogan együtt élhet az állat, fájdalommentes élete lehet, és jó kutyus lehet belőle.
– Kit érdekel, hogy jó kutyus lesz-e, vagy sem? – mordult rá a doktorra Travis. – Az agykárosodásnak nem a fizikai hatásai miatt aggódom. De mi lesz az eszével?
– Nos, az ilyen kutyák felismerik a gazdájukat – mondta a doktor. – Ismerik az embert, és továbbra is szeretettel viseltetnek iránta. Ebben nincs hiba. Talán sokat alszik. Lehetnek fásultsági periódusok. S majdnem biztos, hogy szobatiszta marad. Az ilyen beidegződéseket nem felejtené el...
– Nem érdekel, ha összepiszkítja az egész házat, ha még képes gondolkodni! – vágott közbe idegesen Travis.
– Gondolkodni? – kérdezte Dr. Keene szemmel láthatóan megrökönyödve. – Nos... mire gondol pontosan? Végül is, ő egy kutya.
A doktor elfogadta aggódásukat, de csak azon a határon belül, ahogy egy normális kutyatulajdonos reagálna hasonló esetben. Most, azonban, legalábbis furcsán kezdett nézni rájuk.
– Rendben, de Einstein a szopornyica második stádiumában van? – kérdezte Nora, részben, hogy témát váltson és elterelje a doktor gyanúját, részben, mert egyszerűen tudnia kellett a választ.
– Ahogy én látom az állapotát, ő még az első stádiumban van – mondta Dr. Keene. – És most, hogy a kezelés elkezdődött, ha a következő huszonnégy órában nem jelentkeznek a hevesebb tünetek, akkor azt hiszem, jó esélyeink vannak arra, hogy az első stádiumban tartsuk, és visszaszorítsuk a betegséget.
– És az első stádiumban nem léphetnek fel agyi zavarok? – kérdezte Travis olyan sürgető hangsúllyal a hangjában, hogy Keene újra összeráncolta a szemöldökét.
– Nem. Az első stádiumban nem.
– És ha az első stádiumban marad, akkor nem fog meghalni? – kérdezte Nora.
– Nos, jelen esetben elég magas az esélye annak, hogy túl fogja élni az első stádiumot – mondta a legfinomabb hangján, legkedvesebb modorában James Keene. – Méghozzá az utóhatások nélkül. Szeretném, ha megértenék, hogy a kutyának tényleg jók az esélyei a felépülésre. De ugyanakkor nem akarom önöket hamis reményekkel sem kecsegtetni. Az kegyetlenség lenne. Mégha a betegség nem is fejlődik tovább... Einstein akkor is meghalhat. Nagyobb esélye van az életben maradásra, de előfordulhat, hogy kimúlik.
Nora újra sírva fakadt. Odament Einsteinhez, leült mellé a földre, és egyik kezét a kutya vállára tette, csak hogy tudassa vele, itt van mellette.
Keene kezdett kissé türelmetlen lenni – és nagymértékben zavarba jönni – attól, hogy kliensei ilyen viharos érzelmi kitörésekkel reagálnak a rossz hírekre. Megpróbált szigorúságot csempészni a hangjába:
– Ide figyeljenek, csupán annyit tehetünk, hogy elsőosztályú ellátásban részesítjük, és reméljük a legjobbakat. Természetesen itt kell maradnia, mert a szopornyica kezelése összetett, és állatorvosi ellenőrzés szükséges hozzá. Intravénásan kell táplálni, antibiotikumokat adni neki... és görcsoldót, meg nyugtatókat, ha esetleg rohamok jönnének rá.
Nora tenyere alatt Einstein összerázkódott, mintha hallotta és értette volna a kegyetlen lehetőségeket.
– Rendben, oké! – mondta Travis. – A kutyának nyilvánvalóan itt kell maradnia, a rendelőben. Itt maradunk vele.
– Nincs szükség a... – kezdte Keene.
– Igen, nincs szükség rá – vágott közbe gyorsan Travis – de itt szeretnénk maradni. Nem lesz semmi gond, elalhatunk a földön is ma éjjel.
– Ő... attól tartok, ez nem lehetséges – mondta Keene.
– De igen, ez teljességgel lehetséges! Miattunk ne aggódjon! Velünk nem lesz semmi gond. Einsteinnek szüksége van itt ránk, tehát itt fogunk maradni, ez nagyon fontos neki, és nekünk is, és természetesen megfizetjük, ha kényelmetlenséget okoznánk.
– De ez nem hotel!
– Muszáj maradnunk! – mondta határozottan Nora.
– Ide figyeljenek, én egy megértő ember vagyok, komolyan, de...
Travis mindkét kezével megfogta az állatorvos jobbját és a szemébe nézett:
– Hallgasson meg, Dr. Keene, kérem, hadd magyarázzam meg. Tudom, hogy ez egy szokatlan kívánság. Tudom, hogy úgy néz ránk, mint két holdkórosra, de megvannak az indokaink, s méghozzá elég alaposak. Ez nem egy közönséges kutya, Dr. Keene. Megmentette az életemet.
– És az enyémet is – tette hozzá Nora. – Egy másik alkalommal.
– És ő hozott össze minket – folytatta Travis. – Einstein nélkül sose találkoztunk volna, nem házasodunk össze, s mindketten halottak lennénk.
Keene meglepetten nézett egyikről a másikra:
– Úgy értik, szó szerint megmentette az életüket? És két különböző esetben?
– Szó szerint így történt – mondta Nora.
– S aztán összehozta magukat?
– Igen – bólintott Travis. – Olyan mértékben változtatta meg az életünket, hogy ezt sose tudnánk elmagyarázni.
Travis még mindig keményen szorongatta az orvos jobbját, aki most Norára nézett, aztán a zihálva lélegző retrieverre, s így szólt:
– Megveszek a hősies kutya-sztorikért. A maguk történetét is feltétlenül hallani akarom!
– Minden el fogunk mesélni – ígérte Nora. Azt már csak hozzágondolta, hogy azért ez egy gondosan megvágott verzió lesz.
– Ötéves koromban – mondta James Keene – egy fekete labrador mentett meg a vízbefúlástól.
Norának eszébe jutott a gyönyörű labrador a nappaliban, s eltűnődött, vajon annak az állatnak a leszármazottja-e, amelyik megmentette Keene-t, vagy a doktor csak így emlékezteti magát arra az adósságra, amivel a kutyának tartozott.
– Rendben van – mondta Keene végre. – Maradhatnak.
– Köszönjük – mondta elcsukló hangon Travis. – Köszönjük.
Keene kiszabadította a kezét Travis szorításából:
– De legalább negyvennyolc órába fog telni, míg biztosak lehetünk abban, hogy Einstein túléli. Hosszú műszak lesz.
– Negyvennyolc óra az semmi – bizonygatta Travis. – Két éjszakát kell a földön aludnunk. Nem fogunk belehalni!
– Nekem inkább az a gyanúm – mondta Keene – hogy a jelen körülmények között a maguk számára ez a negyvennyolc óra egy örökkévalóság lesz. – Aztán a karórájára pillantva így folytatta: – Az asszisztensem körülbelül tíz percen belül itt lesz, s röviddel azután megkezdjük a délelőtti rendelést. Nem lábatlankodhatnak itt, amíg a többi pácienssel foglalkozom. S gondolom, az se lenne jó ötlet, ha a váróteremben töltenék el az időt, aggódó kutyatulajdonosok, és beteg állatok között. Várakozhatnak a nappaliban, és mikor késő délután bezárjuk a rendelőt, visszamehetnek Einsteinhez.
– Bepillanthatunk hozzá napközben is? – kérdezte Travis.
– Rendben van – mosolyodott el Keene. – De tényleg csak egy pillanatra.
Nora keze alatt Einstein végre abbahagyta a reszketést. A feszültség egy része eltávozott belőle, megnyugodott, mintha hallotta volna, hogy itt maradhatnak, közel hozzá. Ez mérhetetlenül vigasztaló volt.

***

A délelőtt kínzóan lassan telt el. Dr. Keene nappalijában állt egy televíziókészülék, s volt sok könyv, meg újság, de se Norát, se Travist nem dobta fel a tévénézés vagy az olvasás gondolata.
Egyikük minden félórában kisurrant a folyosóra, és belestek a rendelőbe, ahol Einstein feküdt. Úgy tűnt, a kutya állapota nem javult, de nem is rosszabbodott.
Keene benyitott hozzájuk:
– Mellesleg, nyugodtan használják a fürdőszobát, és a frizsiderben találnak hideg italt. Ha akarnak, csináljanak kávét. – Rámosolygott a lábánál álló labradorra: – Ez a fickó itt Pooka. Halálra fogja szekálni magukat, ha hagyják.
Pooka valóban barátságos kutya volt. Parancsszó nélkül is a hátára hengeredett, vagy szuszogva, farkcsóválva tolakodott oda az emberhez, simogatást, fülvakarást várva.
Travist egész délelőtt hidegen hagyta a kutya szeretet iránti igénye, mintha Pooka simogatása egyenlő lett volna Einstein elárulásával. Azonban Nora megnyugodott a kutyától, és megadta neki azt a kedveskedést, amire az állat vágyott. Azt mondogatta magában, hogyha jól bánik a labradorral, azzal Istennek is kedveskedik, aki ezután jóindulatúan fog Einsteinre tekinteni.
Travis fel-alá járkált. Vagy leült egy fotel szélére, fejét lehajtotta, s arcát a tenyerébe temette. Sokáig állt az egyik ablaknál, de nem az utcát látta odakint, hanem saját sötét vízióit. Magát vádolta azért, ami történt, pedig tudta, hogy igazságtalan önmagával szemben.
– Szerinted Keene látta a tetoválást? – kérdezte csendesen Travis, miközben az ablakon kibámulva fázósan átölelte magát.
– Nem tudom. Talán nem...
– Gondolod, hogy létezik valami körlevél-féle, ami Einstein leírását tartalmazza? Tudni fogja Keene, hogy mit jelent a tetoválás?
– Talán nem... – mondta Nora. – Talán túl paranoiásak vagyunk.
De mivel nemrég beszéltek Garrisonnal és megtudták tőle, milyen messzire ment el a kormány, hogy megakadályozza őt abban, hogy figyelmeztesse őket, mindketten tudták, hogy kiterjedt és alapos kutatás folyik a kutya után. Tehát "túl paranoiásak" egyszerűen nem lehetnek. Minden előfordulhat, igen a körlevél is.

****

Déli tizenkettőtől két óráig Dr. Keene bezárta a rendelőt és ebédszünetet tartott. Meginvitálta Norát és Travist, hogy egyenek vele a hatalmas konyhában. Keene agglegény volt, aki tudta, hogy gondoskodjon magáról, s a mélyhűtőjében ott sorakoztak a fagyasztott ételek, melyeket maga készített elő és csomagolt el. Felolvasztott három, egyenként csomagolt házi készítésű lasagnát, és vendégei segítségével összedobott három salátát. Az étel remekül sikerült, de se Travis, se Nora nem tudott túl sokat enni.
Ahogy telt az idő, Nora egyre inkább kedvelte James Keene-t. Komor megjelenése ellenére jóhumorú fickó volt, s az állatok iránti szeretete különös megvilágításba helyezte lényét. Különösen a kutyákért volt oda. Amikor róluk beszélt, lelkesedése megváltoztatta jelentéktelen külsejét.
A doktor mesélt nekik Kingről, a fekete labradorról, aki gyerekkorában megmentette a vízbefulladástól, és bátorította őket, mondják el, hogy mentette meg Einstein az ő életüket. Travis rögtönzött egy történetet, miszerint túrázás közben majdnem sikerült egy sebesült, dühös medve karjaiba rohannia. Elmesélte, Einstein hogyan figyelmeztette őt a veszélyre, mikor a félőrült vadállat üldözőbe vette őket, s hogyan riasztotta el a kutya a fenevadat. Nora története jóval közelebb járt az igazsághoz: egy pszichopata szexuális zaklatásának Einstein közbelépése vetett véget, s a bűnözőt sakkban tartotta a rendőrség megérkezéséig.
– Hiszen ő egy kész hős! – kiáltotta elragadtatva Keene.
Nora érezte, hogy az Einsteinről szóló történetek annyira elnyerték az állatorvos tetszését, hogy ha tényleg megtalálná a tetoválást, és tudná is, hogy mire utal, talán akkor is kiverné a fejéből, és békében elengedné őket, miután Einstein felépült. Ha felépül egyáltalán...
Ahogy összeszedték az edényeket Keene váratlanul megkérdezte:
– Sam, már régóta meg akarom kérdezni, miért szólítja magát Travisnek a felesége?
Erre fel voltak készülve. Mióta új személyazonosságukat használták, úgy döntöttek, könnyebb és biztonságosabb, ha Nora Travisnek szólítja őt, minthogy megpróbálja a Sam-et használni, s aztán, egy kritikus pillanatban elszólja magát. Inkább azt állítják, hogy a Travis egy becenév, amit Nora adott a férfinak, valami magántermészetű tréfa eredményeként. Ezt felelték Keene kérdésére is, de nem volt igazán kedvük meggyőzően vigyorogni és grimaszokat vágni.

***

Mielőtt a délutáni rendelés elkezdődött volna, Keene kapott egy telefonhívást az asszisztensnőjétől, aki fejfájásról panaszkodott, mikor elment ebédelni, s aki most azt jelezte, hogy a fejfájáshoz rendetlenkedő gyomor is párosult. Az állatorvosnak így egyedül kellett a pácienseiről gondoskodnia. Travis gyorsan felajánlotta önkéntes szolgálataikat:
– Természetesen nincsen állatorvosi gyakorlatunk. De bármilyen, a laborban adódó kétkezi munkát elvégzünk.
– Így van! – erősítette meg Nora. – Mindent megcsinálunk, ha megmutatja, mit kell tennünk.
A délutánt ideges macskák, kutyák, papagájok és más állatok megfékezésével töltötték, amíg James Keene kezelte őket. Kötszert vagy gyógyszert hoztak a szekrényekből, elmosták és sterilizálták az eszközöket, elvették a tiszteletdíjat, megírták a recepteket. Némelyik, hányástól vagy hasmenéstől szenvedő állat összepiszkította a rendelőt, de Travis és Nora habozás és panaszkodás nélkül takarították fel a mocskot.
Két dolog motiválta őket: az egyik az volt, hogy Keene-nek asszisztálva lehetőségük nyílt egész délután a rendelőben, tehát Einstein közelében tartózkodniuk. Munka közben sokszor szakítottak pár pillanatot arra, hogy egy kicsit dédelgessék a retrievert, szóljanak hozzá néhány bátorító szót, s megnyugtassák önmagukat, hogy nem rosszabbodott a kutya állapota. Ám azt is látniuk kellett, hogy ha nem is rosszabbodott, de nem is javult.
A másik cél az volt, hogy még jobban a doktor bizalmába férkőzzenek, hogy a doktor hálás legyen nekik, hogy biztosan itt éjszakázhassanak.
Ahogy Keene megjegyezte, sokkal több páciense volt ezen a napon, mint máskor, úgyhogy csak hat után tudták bezárni a rendelőt. A kimerültség – és az együtt elvégzett munka – melegséget varázsolt a házba. Ahogy együtt elkészítették és megették a vacsorájukat, James Keene állattörténetekkel szórakoztatta őket, amelyeknek ő is részese volt, s olyan kellemesen, barátságosan töltötték el az időt, mintha hónapok óta ismernék egymást, és nemcsak alig egy napja.
Keeene előkészítette nekik a vendégszobát, és ideiglenes fekhelyként leterített pár takarót a rendelő padlójára is. Travis és Nora azt tervezték, hogy felváltva virrasztanak majd Einstein mellett.
Travis kezdte a sort. Este tíztől hajnali háromig tartott az ő műszakja. Csak egy lámpát hagytak égve a rendelő legtávolabbi sarkában. Travis sokszor felült, és kinyújtotta a kezét a sötét sarok felé, ahol Einstein feküdt.
Néha a kutya elaludt, ilyenkor lélegzése normálisabbnak tűnt. De mikor felébredt, lélegzetvétele zihálóvá vált, felnyüszített fájdalmában és – Travis tudta – méginkább félelmében. Mikor Einstein ébren volt Travis beszélt hozzá, felidézte azokat az élményeket, amelyekben együtt részük volt, felidézte az elmúlt hat hónap minden boldog pillanatát, s úgy tűnt, a retriever legalább egy kicsit megnyugodott Travis hangja hallatán.
Mivel a kutya nem tudott mozogni, képtelen volt visszatartani a szükségét. Párszor a műanyagborítású matracra vizelt. Travis minden undor nélkül, olyan gyengédséggel és szánakozással takarította fel utána, amilyen törődést egy apa mutatna súlyosan beteg gyermeke iránt. Furcsa módon Travis még örült is ennek, mert ahányszor Einstein bevizelt, bizonyította, hogy még él, még funkcionálnak a szervei.
Záporok követték egymást az éjszaka folyamán. Az eső hangja olyan szomorú volt a tetőn, mint a temetési doboké.
Míg Travis virrasztott, Jim Keene kétszer is megjelent, pizsamában és köntösben. Az első alkalommal megvizsgálta Einsteint és kicserélte az infúziós üveget. Másodszor, a vizsgálat után, beadott egy injekciót a kutyának. Mindkét esetben elmondta Travisnek, hogy még nem láthatók a javulás jelei, amik bátorítást nyújtanának; viszont nem következett be állapotromlás sem.
Az éjszaka folyamán Travis gyakran odasétált a rendelő másik végébe, és elolvasta a mosogató felett lógó, egyszerűen bekeretezett idézetet:
TISZTELET EGY KUTYÁNAK
Az egyetlen abszolút önzetlen barát, akire az ember szert tehet ebben az önző világban, az egyetlen, aki sosem hagyja el őt, az egyetlen, aki sosem hálátlan és hűtlen hozzá – az a kutyája. Ő az, aki mellette áll jóban-rosszban, egészségben-betegségben. Ott alszik a hideg földön, ahol a barátságtalan szelek fújnak, s ádázul zuhog a hó, csakhogy gazdája oldalán lehessen. Megnyalja a kezet, amiben nincs élelem, amit felajánlhatna. Nyalogatja a sebeket, és enyhíti a fájdalmakat, melyeket a világ kegyetlensége ejt. Úgy őrzi koldus gazdája álmát, mintha király volna. Mikor minden barát eltűnik, ő marad. Ha elmúlik a gazdagság vagy a hírnév szertefoszlik, ő olyan hűséges marad szeretetében, ahogy a nap kitart az útján az égen.
– George Vest szenátor, 1870
Ahányszor ezt elolvasta, Travis újra és újra eltelt ámulattal Einstein létezése iránt. Mert milyen csoda hozhatna több boldogságot annál, minthogy a család kutyája emberi szinten kommunikál, megosztva gondot és örömöt a család tagjaival? Egy kutya személyisége emberi intelligenciájával kombinálva... Milyen veszteség lehetne fájdalmasabb, mint Einstein elvesztése, az első reményteljes bizonyítéké, amit az emberiség magában hordoz, amely által nem pusztán nagyszerűvé, de talán istenséggé is válhat?
Travis nem tudta visszafojtani ezeket a gondolatokat. Zokogás tört rá. Átkozta magát, hogy ilyen érzelgős és szentimentális. Kiment a folyosóra, ahol Einstein nem láthatta a könnyeit.
Nora hajnali háromkor váltotta fel őt. A lánynak erősködnie kellett, mert Travis vonakodott elhagyni Keene rendelőjét.
Travis kimerült volt, de bizonygatta, hogy úgysem tud elaludni. Mikor azonban lefeküdt az ágyra, azonnal álomba zuhant.
Azt álmodta, hogy egy sárgaszemű, fenyegető karmú valami üldözi őket, melynek előreugró, aligátor-szerű állkapcsa volt. Ő megpróbálta megvédeni Einsteint és Norát, a testével fedezte őket és kiabált nekik, hogy fussanak, fussanak... De a szörny valahogy mögé került, és darabokra szaggatta Einsteint, aztán nekiesett Norának. Végül Travis térdre esett, lehajtotta a fejét, mert Nora és a kutya elvesztése miatt meg akart halni, hallotta, ahogy a teremtmény közeledik, de már várta a közelgő halált.
Nora ébresztette, nem sokkal hajnali fél öt óra előtt.
– Einsteinnek görcsei vannak – suttogta izgatottan.

***

Mikor Nora a fehér falú rendelőbe vezette Travist, Jim Keene már Einstein mellett guggolt, és éppen ellátta őt. Azon kívül, hogy nem lábatlankodtak a doktor előtt, és helyet biztosítottak neki a munkához, ők semmit sem tehettek.
Egymásba karolva várakoztak.
Néhány perc múlva az állatorvos felállt. Arcán aggodalom tükröződött, és most nem tett erőfeszítéseket, hogy mosolyával, bátorításával reményt tápláljon bennük, mint máskor.
– Kiegészítő görcsoldókat adtam neki. Azt hiszem... most már jó lesz.
– Átjutott a második stádiumba? – kérdezte Travis.
– Talán nem – válaszolta Keene.
– Előfordul, hogy az első stádiumban lépnek fel a görcsök?
– Ez lehetséges – bólintott Keene.
– De nem valószínű.
– Nem valószínű – mondta Keene – de... nem is lehetetlen.
A második stádiumban lévő szopornyica, gondolta elborzadva Nora.
Szorosabban fogta Travist, mint valaha.
Második stádium. Agyi zavarok. Agyvelőgyulladás. Chorea. Agykárosodás. Agykárosodás!!!

***

Travis nem feküdt vissza az ágyba. Az éjszaka még hátralévő részében a rendelőben maradt Norával és Einsteinnel.
Felkapcsoltak még egy lámpát, s alaposan megvizsgálták a kutyát, a szopornyica olyan jelei után kutatva, amelyek azt mutatták, hogy a betegség már a második stádiumban van: a rángó, vonagló vagy levegőt harapdáló mozdulatokat keresték, amikről Keene beszélt.
Travis képtelen volt reményt meríteni a tényből, hogy ezek a tünetek még nem mutatkoztak. Hiába volt Einstein a betegség első stádiumában, akkor is nagyon úgy nézett ki, hogy haldoklik.

***

A következő napon, december 3-án, pénteken, Jim Keene asszisztense még mindig túl beteg volt ahhoz, hogy dolgozni jöjjön, így Travis és Nora vették át a helyét.
Ebédig nem csökkent Einstein láza. Szeméből és orrából még mindig szivárgott az a sárgás váladék. Lélegzése kevésbé volt nehéz, de Nora kétségbeesésében azt gondolta, hogy azért tűnik enyhébbnek a kutya zihálása, mert már lassan feladja.
Nora egy falatot se tudott enni ebédre. Kimosta és kivasalta Travis és a saját ruháit, s addig mindketten Jim Keene egy-egy tartalék fürdőköpenyét viselték.
Délután megint nagy volt a forgalom a rendelőben. Sokat dolgoztak, és Nora örült, hogy nincs ideje másra gondolni.
Négy óra negyven perckor – erre az időpontra Nora egész életében emlékezett – éppen, miután segítettek Jimnek egy csökönyös ír szetter kezelésében, Einstein csaholt kettőt a sarokból, ahol a fekhelye volt. Nora és Travis a legrosszabbra számítva fordultak oda, mert a nyüszítéseket leszámítva, ez volt az első hang, amit a kutya a rendelőbe érkezésük óta kiadott. De a retriever felemelte a fejét. Most először volt ereje ahhoz, hogy ezt megtegye, és rájuk pislogott. Olyan kíváncsian nézett körül, mintha azt kérdezné: Hol az ördögben vagyok?
Jim letérdelt a kutya mellé, és míg Travis és Nora várakozóan guggoltak mögötte, alaposan megvizsgálta Einsteint:
– Nézzék a szemeit! Még kissé tejszerűek, de egyáltalán nem olyan mértékben, mint eddig, és már alig váladékoznak. – Egy puha ruhával megtörölgette Einstein szeme alatt az összeragadt szőrt, és letörölte az orrát is. Az orrlyukakból nem szivárgott friss váladék. Egy végbél-hőmérővel megmérte Einstein hőmérsékletét, majd miután leolvasta, így szólt: – Esett a láza. Két egész fokot esett.
– Hála Istennek! – sóhajtott fel Travis.
Nora érezte, hogy a szemei megtelnek könnyel.
– Még nincs túl a nehezén – mondta Jim. – A szívverése szabályosabb, kevésbé zakatoló, de még mindig nem az igazi. Nora, hozza ide onnan az egyik edényt, és töltse meg vízzel.
Nora egy pillanattal később már ott is termett, és a vízzel teli tálat letette a földre, a doktor mellé.
– Mit gondolsz, pajtás? – tolta a kutya elé a tálat Jim.
Einstein újra felemelte a fejét a matracról, és az edényre nézett. Lógó nyelve száraznak látszott, s valami ragacsos lepedék volt látható rajta. Felvinnyogott és megnyalta a száját.
– Talán ha segítünk neki... – mondta Travis.
– Nem! – rázta meg a fejét Keene. – Hagyjuk, hadd döntse el ő! Tudni fogja, ha kell majd neki. Ne erőltessük a vizet, hátha újra hányna tőle. Ő majd ösztönösen tudni fogja, mikor eljön az ideje.
Nyöszörögve, zihálva Einstein megmozdult a matracon. Orrát a tálhoz nyomta, beleszagolt, nyelvét próbaképpen a vízbe dugta. Ízlett neki, ivott még egy kortyot, aztán még egyet, mielőtt sóhajtva ismét az oldalára feküdt volna.
Jim Keene meg veregette a retriever oldalát: – Nagyon meg lennék lepve, ha idővel nem épülne fel teljesen.

***

Idővel...
Ez a kitétel idegesítette Travist. Mennyi idő kell ahhoz, hogy Einstein teljesen felépüljön? A Kívülálló érkezésekor jobb helyzetben lennének, ha Einstein egészséges lenne, ha minden érzéke élesen működne. Az infravörös riasztó ellenére úgy érezték – és teljes joggal – hogy Einstein hatodik érzéke nyújtja az igazi biztonságot.
Miután öt harminckor az utolsó páciens is eltávozott, Jim Keene eltűnt egy fél órára, valami titokzatos célból, s mikor visszatért, egy üveg pezsgőt tartott a kezében:
– Nem vagyok nagy ivó, de bizonyos alkalmakkor megkívánok egy-egy kortyot.
Nora megfogadta, hogy semmit nem iszik a terhessége alatt, de még a legünnepélyesebb fogadalmat is meg lehet szegni ilyen körülmények között.
Poharak kerültek elő, s ők ittak Einstein egészségére, aki pár percig figyelte őket, de aztán hamarosan elaludt.
– Ez most természetes alvás – bólintott Jim. – Nem pedig a nyugtatók következménye.
– Mennyi időre lesz szüksége a felépüléshez? – kérdezte Travis.
– Hogy megszabaduljon a szopornyicától – még néhány napra, egy hétre. Még két napig mindenképpen itt szeretném tartani. Ha akarnak, most már hazamehetnek, de szívesen látom magukat, ha maradnának. Sokat segítenek nekem.
– Maradunk – vágta rá azonnal Nora.
– De miután legyűrte a betegséget, még gyenge lesz, ugye? – kérdezte Travis.
– Nagyon gyenge – mondta Jim. – De fokozatosan vissza fogja nyerni a régi erejét. Most már biztos vagyok abban, a görcsök ellenére is, hogy sohasem került a szopornyica második stádiumába. Úgyhogy talán újévre már a régi önmaga lesz, és nem lesznek utóhatások, szélütött remegések vagy ilyesmik.
Újévre...
Travis remélte, hogy az nem lesz túl későn.

***

Nora és Travis megint felváltva virrasztottak az éjszaka. Travis kezdte, s Nora hajnali háromkor váltotta fel őt a rendelőben.
Köd ereszkedett Carmel városára. Kitartóan ott kavargott az ablakoknál.
Einstein aludt, mikor Nora belépett.
– Sokszor felébredt? – kérdezte a lány.
– Igen – felelte Travis.
– És... beszéltél hozzá?
– Igen.
– És?
Travis arca nyúzott volt, arckifejezése komor:
– Feltettem neki pár kérdést, amire igennel vagy nemmel lehetett válaszolni.
– És?
– Nem válaszolt. Csak rám pislogott, vagy ásított egyet, vagy megint elaludt.
– Még nagyon fáradt – mondta a lány, és kétségbeesetten remélte, hogy tényleg ez a magyarázat a retriever hallgatag magatartására. Még erre a kérdés-felelet játékra sincs ereje.
– Talán – suttogta Travis. – Nem tudom...
– Még nem gyűrte le a betegséget – mondta Nora. – Még a szorításában van, harcol, és győzni is fog, de még nincs vége. Törvényszerű, hogy még egy darabig kótyagos lesz.
– Törvényszerű... – ismételte Travis, ám úgy hangzott, mintha azt gondolná: Einstein már sose lesz a régi.
Nora tudta, mire gondol Travis: az őt sújtó átokra, amiről azt állította, már nem hisz benne, de a félelem mégis ott tanyázott a szíve legmélyén. Mindenki, akit szeretett, szenvedésre és pusztulásra volt ítélve. Mindenkit, aki fontos volt neki, elszakították tőle. Nora egy percig sem hitt ebben. De tudta, milyen nehéz lezárni a múltat, és a férfi érző szívét látta amögött, hogy ebben a percben képtelen optimistán tekinteni a dolgokra. Azt is tudta, hogy semmit nem tehet érte, hogy kizökkentse az önmarcangolásból – semmit, kivéve, hogy megcsókolja, átöleli, s aztán elküldi aludni.
Mikor Travis elment lefeküdni, Nora leült Einstein mellé:
– Van néhány dolog, amit el kell neked mondanom, szőrmók. Azt hiszem, alszol és nem hallasz engem, és talán ha ébren lennél se értenéd, mit mondok neked. Talán soha nem fogod érteni, s ezért akarom elmondani ezeket a dolgokat most, amíg legalább egy kis remény van arra, hogy sértetlen az elméd.
Nora vett egy mély lélegzetet, és körülnézett a csendes rendelőben, ahol a bágyadt fény megcsillant a rozsdamentes acélból készült tárgyakon, és a szekrények üvegén. Hajnali fél négy volt.
Einstein enyhe sziszegő hang kíséretében vette a levegőt, s olykor hörgött egyet. Mozdulatlan volt. Még a farka se rezdült.
– Úgy gondolok rád, mint őrangyalomra, Einstein. Akkor hívtalak így először, amikor megmentettél Arthur Strecktől: őrangyalom. De nem csak attól a szörnyű embertől mentettél meg. Megszabadítottál a magánytól és a borzasztó kétségbeeséstől is. És Travisből is elűzted az őt szorongató sötétséget, összehoztál minket, s ezer más módon bizonyítottad, hogy tökéletes őrangyal vagy. S amilyen jószívű vagy, sose kértél vagy követeltél semmit viszonzásul azért, amit tettél. Olykor egy kis kutyakekszet, néha-néha egy darab csokoládét. De mindezt akkor is megtetted volna, ha semmi mást nem kapsz, csak normális kutyaeledelt. Azért tettél mindent, mert szeretsz, s elég volt neked, hogy viszontszeretnek. S mert ilyen vagy, szőrmók, megtanítottál nekem egy leckét, amit nem tudok egykönnyen szavakba önteni...
Egy darabig csendben, szótlanul ült a sötétben a barátja, gyermeke, tanítója, és őrzője mellett.
– De... akárhogy is... valahogy el kell mondanom, mert talán ez az utolsó alkalom, hogy egyáltalán úgy csinálhatok, mintha értenéd a szavaimat. Ez olyasmi... szóval, megtanítottál arra, hogy én a te őrződ is vagyok, és Travis őrzője is, és ő meg az enyém, és a tied. Felelősséggel tartozunk egymás iránt, és vigyáznunk kell egymásra. Virrasztók vagyunk. Virrasztók, amíg el nem vonul a sötétség. Ha szeretünk és megengedjük, hogy szeressenek minket... nos, az, aki szeretni tud, a legbecsesebb kincs a világon, és megérdemel minden jót. Erre tanítottál engem meg, szőrmók, és hála neked, már sose leszek olyan, mint régen.
A hosszú éjszaka hátralévő részében Einstein mozdulatlanul feküdt, mély álomba zuhanva.

***

Szombaton Jim Keene csak délelőtt rendelt. Délben véget ért a munka és bezárták a nagy, kényelmes ház oldalán nyíló rendelő ajtaját.
A délelőtt folyamán Einstein a gyógyulás bíztató jeleit mutatta. Egyre több vizet ivott, és már nemcsak erőtlenül az oldalán feküdt, hanem sokszor fel is támaszkodott. Felemelt fejjel figyelte a rendelőben zajló munkát. Még egy húslés-nyerstojás keverékébe is beleszürcsölt, amit Jim tett elé. Félig elfogyasztotta az edény tartalmát, és nem öklendezte fel azt, amit megevett. Már egyáltalán nem kapott intravénás táplálékot.
De még mindig sokat szunyókált. S ahogy Travis és Nora közeledésére reagált, az egy közönséges kutya reakciói voltak.
Ebéd után, amint Jimmel együtt a konyhaasztalnál ültek kávéjukat szürcsölgetve, a doktor felsóhajtott és így szólt:
– Nos, nem tudom, hogyan halogathatnám ezt tovább.
Azzal viseltes kordbársony zakója belső zsebéből egy összehajtogatott papírost vett elő, és az asztalra helyezte, Travis elé.
Egy pillanatig Nora azt hitte, a számla az, amit az állatorvosi szolgáltatásért fizetni kell. De mikor Travis széthajtotta a papírt, látta, hogy egy körözőlevél az, amelyet az Einsteint kereső emberek adtak ki.
Travis sóhajtva dőlt hátra a székében.
Nora úgy érezte, szíve ólomnehézzé válik. Közelebb húzódott Travishez, így együtt tudták elolvasni a közleményt. Előző héten adták ki. Einstein személy leírásán kívül, ami említést tett a három számjegyű tetoválásról a fülében, a körözés azt állította, hogy a kutya valószínűleg Travis Cornell és felesége, Nora birtokában van, akik minden bizonnyal azóta más nevet használnak. Nora és Travis személyleírása – és fotója – a papírlap alján volt látható.
– Mióta tudta? – kérdezte Travis.
– Egy órán belül, azután, hogy beléptek ide a kutyával. – Hat hónapja minden héten kapok egy ilyen körlevelet és háromszor fel is hívtak a Szövetségi Rákkutatóból, hogy azonnal jelentsem, ha egy tetovált fülű golden retrieverrel akadt dolgom.
– És jelentette? – kérdezte Nora.
– Még nem. Nem láttam értelmét, amíg nem volt biztos, hogy egyáltalán túléli.
– És most jelenteni fogja? – kérdezte Travis.
– A Rákkutató Intézet szerint ez a kutya rendkívül fontos kísérletek középpontjában állt, amelyek igen közel álltak a rák elleni gyógymód kifejlesztésében. Azt állítják, sokmillió dollár fog kárba veszni, ha nem találják meg a kutyát, és nem viszik vissza a laboratóriumba, hogy befejezzék a kísérleteket.
– Ez mind hazugság – mondta Travis.
– Egy dolgot tisztázzunk – hajolt előre Jim, és hatalmas ujjait a kávésbögre köré fonta. – Én a végletekig imádom az állatokat. Nekik szenteltem az életemet. S a kutyákat jobban szeretem, mint bármi mást. De nem pályázok azok szimpátiájára, akik azt hiszik, meg kell állítanunk az állatkísérleteket, akik szerint az orvostudomány fejlődése, amivel emberi életeket lehet megmenteni, nem éri meg, hogy kárt tegyünk tengerimalacokban, macskákban vagy kutyákban. Azok, akik kifosztják a laboratóriumokat, és elrabolják az állatokat, fontos, több éves kutatások eredményét teszik tönkre... ezekre köpök. Jó és helyes dolog szeretni az életet. Mélységesen és szerényen szeretni – ez rendben van. De ezek az emberek nem szeretik az életet – ők imádják, ami istentelen, tudatlan és primitív magatartás.
– Semmi ilyesmiről nincs szó – mondta Nora. – Einsteint sose használták a rákkutatásban. Ez csak egy fedősztori. Nem a Rákkutató Intézet vadászik Einsteinre. A Nemzetvédelmi Iroda akarja őt. – Kérdőn Travisre nézett: – És most mit tegyünk?
Travis gyászosan elmosolyodott:
– Az biztos, hogy nem vághatom el csak úgy Jim torkát...
A doktor rémülten pillantott rá.
– ... úgyhogy azt hiszem, meg kell győznünk őt – fejezte be a mondatot Travis.
– Mondjuk el az igazságot? – kérdezte Nora. Travis sokáig bámult Jim Keene-re, s végül így szólt:
– Igen. Az igazságot. Csak így győzhetjük meg arról, hogy azt az átkozott körözőlevelet a szemétbe kell dobnia.
Nora vett egy mély levegőt:
– Jim, Einstein ugyanolyan okos, mint maga, én, vagy Travis.
– Néha azt hiszem, okosabb – mondta Travis. A doktor értetlenül nézett rájuk.
– Igyunk még egy kávét – javasolta Nora. – Nagyon hosszú délután lesz.

***

Órákkal később, tíz perccel öt után Nora, Travis és Jim Keene ott álltak a matrac mellett, amelyen Einstein feküdt.
A kutya éppen ivott néhány korty vizet. Ő is érdeklődéssel tekintett rájuk.
Travis megpróbált rájönni, ott van-e abban a hatalmas, barna szempárban az a különös mélység, szinte emberi éberség, és az a nem is kutyához illő tudatosság, amit annyiszor látott már. De, a fenébe is, nem volt biztos benne. És a saját bizonytalansága megrémisztette őt.
Jim megvizsgálta Einsteint, s hangosan megjegyezte, hogy a szemei egyre tisztábbak, majdnem normálisak, s a láza is csökken.
– És úgy tűnik, a szívverése is rendeződött egy kicsit.
A tízperces vizsgálattól kimerülve, Einstein egy fáradt sóhajtással az oldalára dőlt, és elszunnyadt.
– Nem úgy néz ki, mint egy kutyazseni – mondta az állatorvos.
– Még beteg – vette védelmébe az állatot Nora. – Időre van szüksége a felépüléshez, s akkor majd megmutatja, hogy mindaz igaz, amit elmeséltünk magának.
– Mit gondol, mikor fog lábra állni? – kérdezte Travis.
– Talán holnap. Először nagyon reszketeg lesz, de talán holnap. Meglátjuk.
– Mire lábra áll – mondta Travis – mire visszanyeri az egyensúlyérzékét és az érdeklődését, kitisztul a feje. Akkor fogjuk levizsgáztatni, és majd meglátja, hogy milyen okos is ő. S ha Einstein bebizonyítja, hogy milyen különleges kutya, át fogja adni azoknak akik keresik? – kérdezte Nora.
– Átadni azoknak, akik létrehozták a Kívülállót, akiről beszéltek? Átadni azoknak, akik kifőzték ezt a halandzsa-körözést? Nora, mégis, mit képzel rólam?
– Azt, hogy egy jó ember – mondta Nora.

***

Huszonnégy órával később, vasárnap este, Einstein úgy totyogott körbe Jim Keene rendelőjében, mint egy kicsi, négylábú öregember.
Nora mellette ment, a térdével támogatta a kutyát, és azt mondogatta, milyen jó és bátor fiú is ő. Úgy örült minden lépésnek, mintha a saját gyermekét tanítaná járni. De aminek a leginkább örült, az a kutya pillantása volt, ahogy néhányszor ránézett: ez a pillantás azt fejezte ki, hogy milyen bosszús a gyengesége miatt, de volt benne valami humor is, mintha azt mondaná: hé, Nora, ilyen látványosság vagyok én? Hát nem nevetséges ez?
Szombat éjjel evett egy kis szilárd élelmet, és egész vasárnap könnyen emészthető vitaminokat majszolt, amiket a doktor adott neki. Jól ivott, de a javulás legbiztatóbb jele az volt, hogy mindenáron kint akarta elvégezni a szükségét. Nem tudott hosszú ideig a lábán állni, néha-néha imbolyogni kezdett és a fenekére zuttyant. De nem járkált körbe-körbe, és nem ment neki a falnak.
Még előző nap Nora elment, és vásárolt három készlet betűkirakóst. Travis most ábécé szerint szétszortírozta a betűket a rendelő egyik végében, ahol a padlón elegendő hely állt rendelkezésükre.
– Készen vagyunk – mondta Jim Keene. Törökülésben ült a földön Travis mellett.
Pooka a gazdája mellett feküdt és zavartan nézelődött.
Nora odavezette Einsteint a betűkockákhoz. Aztán leguggolt a kutya elé és a fejét a kezébe véve a szemébe nézett:
– Oké, szőrmók. Bizonyítsuk be Dr. Jimnek, hogy nemcsak egy sajnálatra méltó, laboratóriumi kutya vagy, akivel a rákkutatók kísérleteztek! Mutassuk meg neki, hogy mi vagy valójában, és bizonyítsuk be, mire szántak téged azok a csúnya emberek!
Nora próbált hinni abban, hogy látja azt a régi tudatosságot a retriever tekintetében.
– Ki teszi fel az első kérdést? – kérdezte Travis, nyilvánvaló idegességgel és félelemmel a hangjában.
– Én! – vágta rá Nora tétovázás nélkül. Einsteinhez fordult:
– Hogy van a kutyabajod?
Elmesélték Jim Keene-nek, hogy milyen üzenetet talált Travis a földön azon a reggelen, mikor a kutya állapota hirtelen kritikusra fordult – KUTYABAJ VÉGE – Így az állatorvos világosan értette, mire vonatkozik Nora kérdése.
Einstein a lányra pislogott, aztán a betűkre nézett, majd megint a lányra. Ahogy a kutya a mozaikdarabkákat szaglászta, Norának összeugrott a gyomra. S ekkor hirtelen a kutya elkezdte kiválogatni a betűket, és összetologatta őket az orrával.
KUTYABAJ MÉG NEM JÓ.
Travis összerázkódott, mintha a benne lappangó félelem elektromos töltésként éppen távozna belőle.
– Köszönöm neked, Istenem – mormogta. S aztán megkönnyebbülten felnevetett.
– Atya világ! – hüledezett a doktor.
Pooka magasra szegte a fejét, és a fülét hegyezte. Tudta, hogy valami fontos történik éppen, de nem volt biztos benne, mi az.
Nora szívét eltöltötte a megkönnyebbülés, az izgalom és a szeretet. Egy újabb kérdést tett fel a kutyának:
– Einstein, ki a te gazdád? Mondd meg a nevét!
A retriever először a lányra nézett, aztán Travisre, s végül ezt az átgondolt választ adta:
NINCS GAZDA. BARÁTOK.
A bizonyíték, hogy Einstein intelligenciája sértetlen maradt, Travisből nevetést csalt elő, napok óta az első nevetést, de Norának zokognia kellett a megkönnyebbüléstől.
Jim Keene tágra nyílt szemmel, ostobán vigyorogva nézett rájuk:
– Úgy érzem magam, mint egy gyerek, aki karácsony este besurrant a nagyszobába, és meglátta, hogy az igazi Jézuska teszi a fa alá az ajándékokat.
– Most én jövök – mondta Travis. Előrébb csusszant a földön, és megsimogatta Einstein fejét. – Jim a karácsonyt emlegeti, ami nincs is olyan messze. Még húsz nap. Úgyhogy mondd meg nekünk, mit szeretnél a legjobban, mit hozzon neked a Jézuska?
Einstein kétszer is elkezdte összetologatni a betűmozaikokat, de mind a kétszer meggondolta magát, és széttúrta azt, amit addig összerakott. Totyogott egy kicsit, a fenekére pottyant, aztán szégyenlősen körülnézett. Látta, hogy mindannyian várakozóan néznek rá. Így megint felkelt, s ezúttal kirakta a háromszavas választ:
MICKEY MOUSE VIDEÓKAT.

***

Hajnali háromig nem kerültek ágyba, mert Jim Keene szinte megmámorosodott az Einstein intelligenciája miatt érzett határtalan örömtől.
– Mint egy ember, igen, de mégis kutya, csodálatos módon úgy gondolkodik, mint egy ember, de mégis csodálatos módon másképp.
De Jim csak pár példán keresztül tette próbára a kutya eszességét, és ő volt az első, aki azt mondta, nem szabad kifárasztani a beteget. Mégis, úgy felvillanyozódott, olyan izgatott volt, hogy alig tudott uralkodni magán.
A konyhában Jim újra felidézte a már ismert történeteket: a Modern Menyasszony-esetet, Solvangben; amikor váratlanul hideg vizet engedett magának, hogy kellemessé tegye a forró fürdőt; és még sok más sztorit. Jim valójában úgy mesélte el ezeket a történeteket, mintha Travis és Nora sose hallották volna azokat, de ők ezt boldogan megbocsátották neki.
Egyszer egy széles mozdulattal felkapta az asztalról a körözőlevelet, megragadta a gyufát, és a mosogatóban lángra lobbantotta a papírt. Aztán vizet engedett a hamura:
– A pokolba a szűkagyúakkal, akik egy ilyen teremtményt bezárva tartanának, hogy piszkálják és tanulmányozzák. Lehet, hogy zsenik voltak, mert létre tudták hozni Einsteint, de nem értik annak a jelentőségét, amit ők maguk csináltak. Nem értik a nagyszerűségét, mert ha értenék, nem akarnák ketrecbe zárni őt.
Végül, mikor Jim vonakodva egyetértett azzal, hogy mindannyiuknak alvásra van szükségük, Travis felvitte Einsteint (aki már elaludt) a vendégszobába. Pokrócokból készítettek neki egy kényelmes fekhelyet az ágyuk mellett a földön.
A sötétben, a takaró alá bújva átölelték egymást és Einstein halk hortyogását hallgatták.
– Most már minden rendbe jön – suttogta Nora.
– Azért még pár problémával szembe kell néznünk – mondta Travis. Úgy érezte, Einstein felépülése meggyengítette az átkot, amely egész életében sújtotta. Ám a Kívülálló még mindig szabadon volt valahol... és közeledett.

T I Z E D I K  F E J E Z E T

1

December 7-én, kedden délután, mikor eljött az ideje annak, hogy hazavigyék Einsteint, Jim Keene alig akarta elengedni őket.
– Jim, higgye el, visszajövünk! És karácsony előtt magának kell kijönnie hozzánk, s velünk töltenie a napot!
– Már előre örülök a látogatásnak.
– Mi is – mondta őszintén Travis.
Hazafelé az úton Nora az ölében tartotta Einsteint, egy pokrócba bugyolálva. A kutya étvágya még mindig nem volt a régi, s nagyon gyenge volt. Az immunrendszere is megsérült, ami azt jelentette, hogy egy darabig hajlamosabb lesz a betegségekre. Travis és Nora azt az utasítást kapta, hogy tartsák a házban, amíg lehet és dédelgessék, míg vissza nem nyeri régi életerejét – ami Jim Keene szerint valamikor újév után fog bekövetkezni.
Mikor hazaértek, Travis a furgonban hagyta Norát és a retrievert, és egyedül lépett be a házba. A kesztyűtartóból előhúzott 38-ast a kezében tartotta. A konyhában, ahol a lámpák a múlt heti sürgős távozásuk óta égtek, azonnal elővette az Uzi automata pisztolyt az egyik rejtekhelyről, és félretette a kisebb fegyvert. Óvatosan, szobáról-szobára átkutatta a házat, benézett minden nagyobb bútor mögé, és minden szekrénybe.
Nem fedezett fel betörésre utaló nyomokat, és nem is számított erre. Ez a környék szinte bűnözésmentes övezet volt. Az ember napokig nyitva hagyhatta az ajtaját annak a kockázata nélkül, hogy tolvaj surran be a házba.
A Kívülálló miatt aggódott.
A ház üres volt.
Travis ellenőrizte a fészert is, mielőtt behajtott a furgonnal, de azt szintén érintetlennek találta.
A házban Nora letette Einsteint, és levette róla a takarót. A kutya körbetotyogott a konyhában, és megszaglászta a dolgokat. A nappaliban megszemlélte a hideg kandallót, és vetett egy pillantást a lapozógépre.
Aztán visszatért a konyhába, és az éléskamra felé indult. Ott a lábpedál segítségével felkapcsolta a villanyt, és a mancsával elkezdett betűkockákat pumpálni a műanyag csövekből.
OTTHON.
Travis leguggolt mellé:
– Jó dolog itthon lenni, ugye?
Einstein Travis torkához dörgölte az orrát és megnyalta a férfi nyakát. Aranyszínű bundája selymes volt és jószagú, mert Jim Keene megfürdette a kutyát a rendelőjében, gondosan ellenőrzött feltételek között. De bármilyen frissnek tűnt a szőre, Einstein még mindig nem hasonlított régi önmagára; fáradtnak látszott és vékony volt. Nem egészen egy hét alatt fogyott pár kilót.
Einstein kipumpált még néhány betűt, és kiírta ugyanazt a szót, mintha így hangsúlyozná az örömét: OTTHON.
– Az otthon ott van, ahol a szeretet – mondta az ajtóban állva Nora. – Itt meg abban nincs hiány. Hé, gyerünk, csapjunk egy korai vacsorát, és együnk a nappaliban, s közben megnézzük a Mickey karácsonyi énekét a videón. Szeretnétek?
Einstein élénken megcsóválta a farkát.
– Gondolod, hogy meg tudnál birkózni a kedvenc ételeddel, néhány virslivel? – kérdezte Travis.
Einstein megnyalta a száját. Előpumpált még egy sor betűt, amelyekkel kifejezte, hogy a legmesszebbmenőkig egyetért Travis javaslatával.
AZ OTTHON OTT VAN, AHOL VIRSLI VAN.

***

Mikor Travis felébredt az éjszaka közepén, Einstein a hálószoba ablaknál állt a hátsó lábaira ágaskodva, mancsával a párkányon. Éppen hogy látni lehetett a fürdőszobából beszűrődő gyér derengésben. A belső ablaktáblák fel voltak erősítve, így a kutyának nem nyílt kilátása az udvarra. De ha a Kívülállót figyelte, a látás az az érzék, amire a legkevésbé volt szüksége.
– Valami van odakint, fiú? – kérdezte Travis csendesen, mert nem akarta ok nélkül felébreszteni Norát.
Einstein lekászálódott a párkányról, odaügetett az ágynak arra az oldalára, ahol Travis feküdt és a matracra tette a fejét.
– Közeledik? – kérdezte suttogva Travis, és megsimogatta a kutyát.
Csupán egy rejtélyes nyüszítéssel válaszolva, Einstein lefeküdt a földre az ágy mellé, és azonnal el is aludt.
Néhány percen belül Travis is álomba merült.
Hajnal felé újra felébredt, s látta, hogy Nora az ágy szélén ül, és Einsteint simogatja.
– Aludj tovább! – mondta a lány Travisnek.
– Mi a baj?
– Semmi – suttogta álmosan Nora. – Csak felébredtem, és megláttam őt az ablaknál, de semmi baj. Aludj!
Travisnek sikerült harmadszor is elaludnia. A Kívülállóról álmodott, aki elég okos volt ahhoz, hogy ezalatt a hat hónapos hajsza alatt megtanuljon szerszámokkal bánni, s most villogó, sárga szemekkel egy fejszével hasogatta a spalettákat, hogy bejusson hozzájuk.

***

Előírásszerűen adták Einsteinnek az orvosságokat, és ő engedelmesen lenyelte a tablettákat. Elmagyarázták neki, hogy ha vissza akarja nyerni régi erejét, rendesen kell ennie. Einstein igyekezett, de étvágya csak fokozatosan tért vissza. Mindhárman látták, szükség lesz néhány hétre, hogy visszaszedje az elveszett kilókat. De a javulás napról-napra érzékelhető volt.
December 10-én, pénteken, Einstein elég erősnek látszott ahhoz, hogy megkockáztassanak egy rövid sétát odakint. Néha-néha még bizonytalan volt egy kicsit, de már nem totyorászott minden egyes lépésnél.
Az idő enyhébb volt, mint az elmúlt hetekben, a hőmérséklet tizenöt fok körül járhatott. A foszlott szélű felhők fehéren világítottak, s a nap, mikor nem bújt el, meleg, életadó sugaraival simogatta az ember bőrét.
Einstein csatlakozott Travishez, aki ellenőrző körútját végezte. Megvizsgálta a ház körül elhelyezett infravörös érzékelőket és a dinitrogén-oxid tartályokat a fészerben. Egy picit lassabban haladtak, mint mikor utoljára tették meg együtt ugyanezt az utat, de úgy tűnt, Einstein élvezi, hogy újra szolgálatban lehet.
Nora szorgalmasan dolgozott a műtermében, egy új képen: Einstein portréján, akinek fogalma sem volt arról, hogy ő lesz a tárgya a legújabb festménynek. A képet Nora karácsonyi ajándéknak szánta. Úgy gondolta, hogy miután az ünnep első napján kicsomagolják, a kandalló fölé fogják akasztani, a nappaliban.
Mikor Travis és Einstein kijöttek az udvarra a fészerből, Travis megkérdezte:
– Közelebb jött?
Einstein ugyanazt csinálta, mint előző alkalommal, mikor feltették neki ugyanezt a kérdést, bár kisebb erőfeszítéssel, s nem szimatolt annyit a levegőbe, s kisebb érdeklődéssel vizsgálgatta a környező erdőt. Mikor visszatért Travishez, a kutya aggódva felnyüszített.
– Itt van? – kérdezte Travis. A kutya nem felelt.
– Közelebb van, mint volt?
Einstein körbeügetett az udvaron, a földet szaglászta, beleszimatolt a levegőbe, aztán felszegett fejjel minden irányba körülnézett. Végül visszatért a házhoz, és megállt az ajtónál. Hátranézett Travisre és türelmesen várakozott.
Mikor Travis kinyitotta az ajtót, a kutya egyenesen a kamrához igyekezett.
NEHÉZ FEJŰ.
Travis a földön kirakott szóra bámult:
– Nehéz fejű?
Einstein újabb betűket szedett elő, és az orrával összetologatta őket a földön.
TOMPA... HOMÁLYOS.
– A képességeidről beszélsz, amivel a Kívülállót érzékeled?
Egy sebes farkcsóválás. Igen.
– Már nem érzed?
Egy ugatás. Nem.
– Gondolod... hogy meghalt?
NEM TUDOM.
– Vagy lehet, hogy ez a te hatodik érzéked nem működik, mikor beteg vagy, vagy legyengült, mint most.
TALÁN.
Miközben összeszedegette és a helyükre tette a betűket, Travis gondolkodott egy percig. Nyomasztó gondolatok kavarogtak a fejében, melyektől kezdte elveszíteni a bátorságát. Kiépítettek egy riasztórendszert a ház körül, igen, de bizonyos mértékig azon múlt minden, hogy milyen korán jelzi Einstein a veszélyt. Travisnek biztonságban kellett volna éreznie magát a megtett óvintézkedések, s a saját, a Delat Osztagban szerzett gyakorlata miatt; ezeknek elegendőnek kellett lenniük ahhoz, hogy elbánjon a Kívülállóval. De az az érzés gyötörte, hogy minden igyekezete ellenére is hagyhatott gyenge pontot a védelmi rendszeren, és szüksége lesz Einstein minden erejére, hogy segítsen neki legyűrni a váratlan nehézségeket.
– Olyan gyorsan fel fogsz épülni, amilyen gyorsan csak tudsz! – mondta a retrievernek. – Akkor is meg kell próbálnod enni, ha nincs igazán étvágyad. Annyit kell aludnod, amennyit csak tudsz, hogy tested visszanyerje régi erejét, és nem fogod a fél éjszakát aggódással tölteni az ablaknál.
CSIRKELEVES.
– Azt is kipróbálhatod – nevetett Travis.
EGY KAZÁNKOVÁCS MEGÖLNÉ A BAKTÉRIUMOKAT.
– Ezt meg honnan vetted?
EGY KÖNYVBŐL. MI AZ A KAZÁNKOVÁCS?
– Egy kupica whisky, egy korsó sörbe öntve – mondta nevetve Travis.
Einstein ezen elgondolkodott egy kicsit.
MEGÖLI A BAKTÉRIUMOKAT DE ALKOHOLISTA LESZ.
– Te egy született komédiás vagy, maci – borzolta össze nevetve a kutya bundáját Travis.
TALÁN FEL KÉNE LÉPNEM VEGASBAN.
– Lefogadom, nem lenne semmi akadálya.
MINT FŐMŰSOR.
– Mi sem természetesebb.
ÉN ÉS PIA ZADORA.
Travis átölelte a kutyát, s ott nevettek együtt a kamra padlóján, ki-ki a maga módján.
A tréfálkozások ellenére Travis tudta, hogy Einstein nagyon rosszul érzi magát amiatt, hogy egyelőre legalábbis nem érzékeli a Kívülállót. A viccelődés védekező mechanizmus volt, egy mód arra, hogy elűzzék a félelmet.
Aznap délután, a ház körüli rövid sétától elfáradva, Einstein elaludt, míg Nora lázasan dolgozott a műtermében. Travis az ablaknál ült, s az erdőt bámulta. Azon járt az esze, hogy hol lehet hiba a védelmi rendszerben.

***

December 12-én, vasárnap délután, Jim Keene látogatta meg őket, és ott maradt vacsorára is. Megvizsgálta Einsteint, és elégedett volt a javulással.
– Nekünk lassúnak tűnik – mondta nyugtalanul Nora.
– Bele kell nyugodniuk, hogy időre van szükség – nézett rá Jim.
Előírt néhány változtatást Einstein kezelésében, s átadott nekik pár doboz új tablettát.
Einstein örömmel mutatta meg a lapozógépét, és a kamrában felállított pedálos betűadagoló szerkezetet. Büszkén fogadta a dicséretet, amit azért kapott, mert egy szájában tartott ceruza segítségével működésbe tudta hozni a tévét, vagy a videómagnót, anélkül, hogy Norát vagy Travist nyúzta volna segítségért.
Norának valahogy kevésbé tűnt az állatorvos ábrázata szomorúnak és mogorvának. De rájött, hogy a doktor arca ugyanolyan; az egyetlen dolog, ami megváltozott, az Nora hozzáállása volt. Most, hogy már jobban megismerte őt, most, hogy barátokká lettek, már nemcsak a savanyú vonásokat látta az arcán, de a kedvességet, a humort is, a komor felszín alatt.
Vacsora közben Jim így szólt:
– Végeztem egy kísérletet, hogy megnézzem, el tudom-e tüntetni azokat a tetovált számokat a fülén.
Einstein a közelükben feküdt a földön, a beszélgetésüket hallgatva. Most a lábára állt, ingadozott egy pillanatig, aztán a konyhaasztalhoz sietett, és felugrott az egyik üres székre. Kihúzta magát, és várakozóan tekintett Jim-re.
– Nos – mondta a doktor, és a tányérjára tette azt a currys csirkefalatot, amit már félig a szájához emelt – a legtöbb tetoválást nem lehet kitörölni. Ha tudnám milyen tintát használtak, és milyen módszerrel vitték a bőrbe, talán sikerülne eltávolítanom.
– Az fantasztikus lenne! – lelkendezett Nora. – Még ha meg is találnak minket, és megpróbálnák visszakapni Einsteint, képtelenek lennének bebizonyítani, hogy ő az elveszett kutya.
– Akkor is maradnának nyomai a tetoválásnak, amelyeket egy alapos vizsgálattal ki lehetne mutatni – vélekedett Travis.
Einstein Travisről Jim Keene-re tekintett, mintha azt kérdezné, nos, ezzel mi a helyzet?
– A legtöbb labor csak megjelöli a kísérleti állatokat – mondta Jim. – Létezik pár fajta tinta, amit az ilyen tetováláshoz használnak. Talán el tudom távolítani nyom nélkül is. Csak egy természetesnek ható folt maradna a helyén. Mikroszkópos vizsgálattal sem lehetne kimutatni a tinta maradványait, vagy a számokra utaló jelet. Végül is, ez egy apró tetoválás, ami megkönnyíti a munkát. Még dolgozom a technikán, de pár héten belül megpróbálhatjuk a dolgot, feltéve, ha Einstein sem bánja, hogy egy kis kényelmetlenségben lesz része.
A retriever leugrott a székről, és a kamrához szaladt. Hallották, ahogy szorgosan pumpálja a betűadagoló pedálokat.
Nora ment oda, hogy elolvassa az üzenetet.
NEM AKAROK MEGBÉLYEGEZETT LENNI. NEM VAGYOK TEHÉN.
A tetoválástól való megválás vágya mélyebben élt a kutyában, mint ahogy azt Nora gondolta. Meg akart szabadulni a jeltől, hogy az emberek a laborból ne tudják azonosítani. De nyilván azért is gyűlölte azt a három számot a fülében, mert azt jelezték, hogy ő valakinek a tulajdona, ami sértés volt a méltóságára nézve, erőszaktétel volt a jogain.
SZABADSÁG.
– Igen – mondta Nora, és egyik kezét a kutya fejére tette. – Értelek téged. Te egy... egy személy vagy, akinek... – s most először gondolt a helyzet ilyen aspektusára – lelke van.
Istenkáromlás volt arra gondolni, hogy Einsteinnek lelke van? Nem. Nora nem hitte, hogy ez istenkáromlás lenne. A kutyát ugyan ember teremtette. Azonban Isten nyilván elfogadja Einsteint, mert képessége, hogy különbséget tegyen jó és rossz között, a képessége, hogy szeressen, a bátorsága és az önzetlensége miatt közelebb áll Isten elképzeléseihez, mint sok, körülöttünk sétáló embertársunk.
– Szabadság – mondta a lány. – Ha van lelked – és én tudom, hogy van – akkor függetlenséggel és szabad akarattal születtél. A számtól a füledben meg fogunk szabadítani.
Vacsora után Einstein szemmel láthatóan figyelni akarta a beszélgetésüket – és részt venni benne – de teljesen kimerült, így hát elaludt a tűz mellett.
Egy kupica brandy és kávé közben Jim Keene meghallgatta, milyen óvintézkedéseket tettek a Kívülállóval szemben. Bátorították, hogy jelezze, ha szerinte valami hiányosság van a rendszerben. A doktornak csak az áramellátás sebezhetősége tűnt fel:
– Ha elég okos ahhoz, hogy tönkretegye a vezetéket, ami az országúttól fut idáig, sötétségbe boríthatja a házat az éjszaka közepén és használhatatlanná teheti a riasztót is. És áram nélkül az a trükkös szerkezet sem működne a fészerben, nem csapódna be az ajtó mögötte, és nem nyitna ki a dinitrogén-oxidos tartály szelepe sem.
Nora és Travis levezették Jimet az alagsorba és megmutatták neki a tartalék áramfejlesztőt, amely benzinnel működött. A százötven literes tankot az udvaron ásták el. A generátor, a fővezeték tönkretétele után tíz másodperccel, képes volt árammal ellátni a házat, a fészert, a riasztórendszert.
– Ahogy látom, mindenre gondoltak – ismerte be Jim.
– Majd elválik – mondta komor arccal Travis.

***

December 22-én, szerdán, beautóztak Carmelbe. Einsteint Jim Keene-nél hagyták, ők meg egész nap karácsonyi ajándékokat vásároltak, meg dekorációkat a házhoz. Meg kellett venniük a díszeket is a fához, meg persze a fát.
A Kívülálló kérlelhetetlen közeledésének tükrében, szinte frivolnak tűnt, hogy terveket szőnek az ünnepekkel kapcsolatban. De Travis azt mondta:
– Az élet olyan rövid. Az ember sose tudhatja, mennyi ideje van hátra, ezért nem hagyhatjuk, hogy a karácsony elsuhanjon mellettünk anélkül, hogy megünnepelnénk. Azonkívül, nem mondhatnám, hogy az utóbbi években olyan túl jól sikerültek volna a karácsonyaim. S ezen változtatni szeretnék.
– Violet néni nem csinált eseményt a karácsonyból. Nem hitte, hogy értelmes dolog ajándékokat osztogatni, meg feldíszíteni a fát.
– Ő magában az életben nem hitt – mondta Travis. – És ez még egy ok arra, hogy ezt a mostani karácsonyt méltón megünnepeljük. Neked, szerelmem, ezek szerint ez lesz az első karácsonyod. És Einsteinnek is.
S jövő évtől egy baba is lesz a házban, gondolta Nora. Egy kis enyhe, reggeli hányingertől és pár deka súlyfeleslegtől eltekintve Norán még nem mutatkoztak a terhesség jelei. Hasa még lapos volt és Dr. Weingold azt mondta, a testalkatát figyelembe véve, van esélye arra, hogy azok közé a nők közé tartozzon, akik csak mérsékelten híznak meg a terhesség alatt. Persze, még hat hónapja volt hátra, ami azért elég sok idő ahhoz, hogy az ember akár elefántfóka méretűvé hízzon.
Carmelből hazafelé tartva a furgonnal – aminek a raktere tele volt csomagokkal, és ott utazott egy tökéletes formájú karácsonyfa is – Einstein elszunyókált Nora ölében. Teljesen kimerült a Jimmel és Pookával töltött nap után. Alig egy órával sötétedés előtt értek haza. Travis beállt a fészerbe a kocsival, aztán elindultak a ház felé.
Einstein ment elöl. Hirtelen megtorpant, és fürkészve körülnézett. Beleszimatolt a hűvös levegőbe, aztán keresztülbaktatott az udvaron, orrával szinte a földet szántva, mint aki nyom után kutat.
Nora, aki teleaggatva csomagokkal a hátsó ajtó felé tartott, először nem vett észre semmi szokatlant a kutya viselkedésében, de látta, hogy Travis megállt, és kitartóan figyeli Einsteint.
– Mi az? – kérdezte a lány.
– Várj egy másodpercet!
Einstein az udvar dél felé eső részén húzódó erdő széléhez szaladt. Megmerevedett, előreszimatolt, aztán megrázta magát, és végigkocogott a fák mentén. Újra és újra megállt, mozdulatlanná dermedt, majd ugyanígy az udvar északi részét is átvizsgálta.
– Valami van ott? – kérdezte Travis, mikor a kutya visszatért hozzájuk.
Einstein kurtán megcsóválta a farkát és ugatott egyet: Igen és nem.
Pár perc múlva, már bent a házban, Einstein a következő üzenetet rakta ki a betűkockákból:
ÉREZTEM VALAMIT.
– Mit? – kérdezte Travis.
NEM TUDOM.
– A Kívülállót?
TALÁN.
– Közel?
NEM TUDOM.
– Visszanyerted a hatodik érzékedet? – kérdezte Nora.
NEM TUDOM. CSAK ÉREZTEM VALAMIT.
– De mit éreztél? – kérdezte Travis.
A kutya csak hosszas megfontolás után készült el a válasszal.
NAGY SÖTÉTSÉGET.
– Nagy sötétséget éreztél?
Igen.
– Az mit jelenthet? – kérdezte szorongva Nora.
NEM TUDOM JOBBAN MEGMAGYARÁZNI. CSAK ÉREZTEM.
Nora Travisre nézett, és aggodalmat látott a szemeiben, ami az ő tekintetének tükörképe is lehetett.
Az a nagy sötétség odakint fenyegetően közeledett.

***

A karácsony remekül telt.
Reggel körülülték a szépen feldíszített fát, tejet ittak, házi süteményt ettek, és kibontották az ajándékokat. Tréfaként Nora vásárolt Travisnek egy doboz alsónadrágot, aki viszont egy rikító színű bugyogót adott át viszonzásul, amit nyilván egy százötven kilós asszonyságra méreteztek.
– Jó lesz márciusra, mikor minden kicsi lesz neked. Májusra persze ezt is ki fogod nőni.
Azért a komoly ajándékokat is átadták egymásnak – ékszereket, pulóvereket, könyveket.
De Nora, csakúgy, mint Travis, úgy érezte, a nap leginkább Einstein napja. Nora odaadta neki a portrét, amin egész hónapban dolgozott, s a retriever sugárzott a boldogságtól és a büszkeségtől, hogy érdemesnek találtatott arra, hogy egy festményen megörökítsék. Kapott még három új Mickey Mouse videókazettát, a régi műanyag tányérok helyett egy pár mutatós fém evő- és ivótálat, melyekbe a nevét is belevésték. Az ajándékok között volt egy kis elemes óra is, melyet bárhová magával vihetett (a kutya növekvő érdeklődést tanúsított az idő iránt), és számtalan más érdekes holmit, de ő mindig visszatért a portréhoz, amelyet a falhoz támasztottak, hogy Einstein kedvére szemlélhesse. Később, mikor felakasztották a nappaliban, a kandalló fölé, a kutya majd kiugrott a bőréből, s boldogan, büszkén nézte a képet.
Mint bármelyik gyermek, Einstein is szeretett az üres dobozokkal, összegyűrt csomagolópapírokkal és pántlikákkal játszani. Az egyik kedvence, egy tréfának szánt ajándék volt: egy piros mikulássapka, fehér pomponnal a tetején. Nora egy gumi segítségével csak úgy viccből a kutya fejére erősítette. Mikor Einstein meglátta magát a tükörben, annyira tetszett neki a látvány, hogy hevesen tiltakozott, mikor néhány perc múlva Nora le akarta venni róla a sapkát, így az szinte egész nap a fején maradt.
Jim Keene és Pooka kora délután érkeztek meg, s Einstein egyenesen a nappaliba terelte őket, hogy megmutassa nekik a kandallópárkány felett lógó portrét. Aztán a két kutya egy órán keresztül kergetőzött a hátsó udvaron. Travis és Jim mosolyogva nézte a két állatot. A testmozgás, meg az azt megelőző ajándékozás izgalmai miatt Einstein hamar elfáradt, így visszasétált a házba, ahol Jim és Travis segítettek Norának az ünnepi vacsora elkészítésében.
Miután Einstein szunyókált egyet, megpróbálta felkelteni Pooka érdeklődését a Mickey Mouse rajzfilmek iránt, de Nora látta, hogy csupán mérsékelt sikerrel járt. Pooka még addig sem tudott figyelni, amíg a főhősök egyáltalán bajba kerüllek. Einstein tiszteletben tartotta barátja alacsonyabb intelligenciahányadosát, és szemmel láthatóan nem untatta a társasága, így hát kikapcsolták a tévét, és onnantól kezdve szigorúan kutyához méltóan viselkedett; könnyed birkózásba kezdett Pookával, aztán úgy feküdtek a földön, hogy orruk szinte összeért, s csendesen társalogtak különböző kutyadolgokról.
Estére a házat elárasztotta a pulyka, sültkukorica, jam-gyökér és más finomságok illata. Karácsonyi zene szólt. A korán felerősített spaletták, a készenlétben tartott fegyverek és a Kívülálló démoni jelenléte (agyuk leghátsó zugában folyton rá gondoltak) ellenére Nora sohasem érezte magát boldogabbnak.
Vacsora közben a születendő babáról beszélgettek. Jim megkérdezte, gondolkodtak-e már azon, milyen nevet adnak majd neki. Einstein, aki a sarokban vacsorázott Pooka társaságában, azonnal izgalomba jött, hogy részt vehet az újszülött elkeresztelésében. A kamrába rohant, hogy kibetűzze a javaslatait.
MICKEY.
– Semmiképpen! – kiáltotta Nora. – Nem fogjuk egy rajzfilm egér után elnevezni a babát.
DONALD.
– És kacsa után sem.
PLÚTÓ.
– Plútó? Egy kis komolyságot, szőrmók!
GOOFY.
Nora határozottan megtiltotta a kutyának, hogy tovább nyomkodja a betűadagoló pedálokat. Összegyűjtötte a már használt mozaikokat, leoltotta a villanyt a kamrában, és visszament az asztalhoz.
– Lehet, hogy szerintetek ez vicces dolog – mondta Nora Travisnek és Jimnek, akik fuldokoltak a nevetéstől – de ő komolyan gondolja.
Vacsora után hármasban üldögéltek a nappaliban. Sok mindenről beszélgettek. Szóba jött, hogy Jim szeretne egy másik kutyát is.
– Pookának szüksége van egy fajtatársra – mondta az állatorvos. – Nemsokára másfél éves lesz, és én azt vallom, hogy az ember társasága nem elég már nekik, miután kinőttek a kölyökkorból. Az emberhez hasonlóan ők is magányosak lesznek. A legjobb lenne egy fajtiszta labrador szuka, s akkor kölykök is születhetnének. Tehát Pooka nemcsak egy barátot kapna, hanem egy társat.
Nora nem vette észre, hogy Einsteint mindennél jobban érdekelte a beszélgetésnek ez a része. De mikor Jim és Pooka hazamentek, Travis talált egy üzenetet a kamra padlóján. Szólt Norának is, hogy tekintse meg.
EGY TÁRS. BARÁT. EGY PÁR.
A retriever már régóta várta, hogy észrevegyék a gondosan elrendezett betűket. Most megjelent mögöttük, és fürkésző tekintettel figyelte őket.
– Arra gondolsz, hogy egy társat szeretnél? – kérdezte Nora.
Einstein kettejük között besiklott a kamrába, széttúrta az előző üzenetet, és nemsokára készen lett az új válasszal:
ÉRDEMES ELGONDOLKODNI RAJTA.
– De figyelj rám szőrmók – mondta neki Travis. – Hozzád hasonló nincs több a világon. Nincs még egy ilyen magas IQ-val rendelkező kutya!
A retriever megfontolta ezt a szempontot, de tántoríthatatlan maradt.
AZ ÉLET NEM CSAK AZ INTELLIGENCIÁN MÚLIK.
– Ez nagyon igaz – mondta Travis. – De azt hiszem, akkor is alaposan meg kell fontolni a dolgot.
AZ ÉLET ÉRZÉSEKBŐL ÁLL.
– Rendben – mondta Nora. – Gondolkodjunk rajta.
AZ ÉLET AKKOR SZÉP, HA MEGOSZTJUK VALAKIVEL.
– Megígérjük, hogy gondolkodunk rajta, s aztán megbeszéljük veled – mondta Travis. – De most későre jár.
Einstein gyorsan kiírt még egy üzenetet:
MICKEY BABA?
– Olyan isten nincs! – kiáltott Nora.

***

Éjjel az ágyban Nora így szólt:
– Lefogadom, hogy nagyon magányos.
– Jim Keene?
– Nos, egészen biztos ő is. Olyan kedves ember, és remek férj válna belőle. De sokszor a nők a külső alapján választanak, csakúgy, mint a férfiak, nem? És nem jönnek tűzbe egy kutyaképű férjtől. Inkább valami jóképű fickót szemelnek ki maguknak, aki úgy bánik velük, mint a szeméttel. De én nem Jimre gondoltam, hanem Einsteinre. Olykor ő is nagyon magányos lehet.
– Állandóan vele vagyunk.
– Azért nem állandóan. Én festek, és te is csinálsz olyan dolgokat, amelyekben Einstein nem tud résztvenni. És ha végül visszamész majd dolgozni az ingatlan szakmába, rengeteg időt kell majd egyedül töltenie.
– Vannak könyvei. Imádja a könyveket.
– Az talán nem elég neki – vélte Nora.
Olyan sokáig csendben maradtak ezután, hogy Nora azt hitte, hogy Travis elaludt.
– Ha Einsteinnek szereznénk egy társat és kölykeik születnének – szólalt meg aztán a férfi – vajon milyenek lennének?
– Arra gondolsz... hogy olyan okosak lennének-e, mint ő?
– Azon tűnődöm... Úgy néz ki, három lehetőség van. Az első, hogy az intelligenciája nem örökölhető, tehát a kölykei közönséges kölykök lennének. A második, hogy örökölhető, de az anya génjei valahogy felhígítanák Einstein intelligenciáját, vagyis a kölykök okosak lennének, de nem olyan okosak, mint az apjuk, s minden elkövetkező generációban egyre tompulna az intelligencia, míg végül az ük-ük unokák már teljesen közönséges kutyák lennének.
– És mi a harmadik lehetőség?
– Az intelligencia, mint alapvető, a túléléshez szükséges jellemző, genetikai domináns lehet, nagyon is domináns.
– S ebben az esetben a kölykök ugyanolyan okosak lennének, mint ő.
– Az utánuk születő kölykökből pedig kialakulna a golden retrieverek egy intelligens kolóniája, melyek ezrével terjedhetnének el a Földön.
Újra csend ereszkedett közéjük.
– Hihetetlen... – mondta végül Nora.
– Igaza van! – suttogta tűnődve Travis.
– Mire gondolsz?
– Ez tényleg olyasmi, amin érdemes elgondolkodni.

4

Vincent Nasco álmában sem gondolta volna novemberben, hogy egy teljes hónapjába fog telni, míg végre le tud sújtani Ramon Velazquezre, a fickóra Oaklandből, aki tüske volt Don Mario Tetragna szemében. Márpedig a hallgatólagos megállapodás úgy szólt, hogy amíg nem intézi el Velazquezt, addig nem kapja meg azoknak a San Franciscó-i embereknek a neveit, akik hamis papírokkal foglalkoznak, s akik segíthetnének neki, hogy Travis Cornell, a nő és a kutya nyomára bukkanjon. Tehát nagyon sürgősen egy halom rothadó hússá kellett volna változtatnia Velazquezt.
De Velazquez egy átkozott kísértet volt. Egy lépést sem tett két testőre nélkül, s az ember azt gondolta volna, hogy ez még inkább feltűnővé teszi. De a helyzet az volt, hogy szerencsejáték- és kábítószer-üzelmeit – megsértve ezzel a Tetragna-család oaklandi kiváltságait – sikerült titokban lebonyolítania. Mindig nagyon vigyázott magára, mikor dolgozott, egész járműparkot tartott fent, hogy váltogathassa az autóit, soha nem használta kétszer ugyanazt az útvonalat, soha nem adott találkozót ugyanazon a helyen, az utcát használta irodának, sehol nem maradt olyan hosszú ideig, hogy utol lehessen érni, megfigyelni, s aztán eltörölni a föld színéről. Velazquez reménytelenül paranoid volt, aki azt képzelte, mindenki el akarja tenni láb alól. Vincent nem tudta elég hosszú ideig megfigyelni, hogy összehasonlítsa azzal a fényképpel, amit a Tetragna-családtól kapott. Ramon Velazquez olyan volt, mint a füst.
Vincent egész karácsony napjáig nem jutott a közelébe, s elég mocskos munka volt, mikor végül elintézte. Ramon egy csomó rokonával otthon ünnepelt. Vincent a szomszéd kertből közelítette meg a Velazquez-birtokot, átmászva egy magas téglafalon. Mikor leereszkedett a másik oldalon, látta, hogy Velazquez, néhány más ember társaságában a teraszon tartózkodik, a medence mellett, és egy hatalmas pulykát sütnek. Mindannyian észrevették őt, pedig vagy kétszáz méter volt köztük. Vincent látta, hogy a testőrök a válltokokban lapuló fegyvereik után nyúlnak, így nem volt más választása, mint azonnal tüzet nyitni az Uzival, és válogatás nélkül beteríteni az egész teraszt. Ilyen módon elkapta Velazquezt, mindkét testőrt, egy középkorú asszonyt, aki valakinek a felesége lehetett, és egy idős dámát is, aki egész biztos egy nagymama volt.
Psssszt.
Psssszt.
Psssszt.
Psssszt.
Psssszt.
A többiek, akár kint, akár a ház belsejében tartózkodtak, sikoltozni kezdtek és lélekszakadva rohantak fedezékbe. Vincentnek át kellett másznia a falon, vissza a szomszédba – ahol hála Istennek senki nem volt otthon – s ahogy átlendült a fal tetején, egy csomó latin lőni kezdett rá a Velazquez-birtokról. Éppen csak megúszta sértetlenül a dolgot.
Karácsony utáni nap, mikor megjelent egy San Franciscó-i étteremben, mely Don Tetragna tulajdonában volt, hogy találkozzon Frank Dicenzanóval, egy bizalmas családtaggal, akinél rangban csak maga a Don, a keresztapa állt magasabban, Vincent tartott a beszélgetéstől. A fratellanzának volt egy törvénye a gyilkosságokra. A pokolba, nekik mindenre volt egy törvényük – valószínűleg még a bélmozgásokra is – és komolyan vették a törvényeiket, de a gyilkolás törvényét talán mindennél nagyobb tiszteletben tartották. Az első szabály így szólt: nem szabad elintézni senkit a családja körében, hacsak nem lehet máshol utolérni. Vincent úgy érezte, erre a kitételre elég alibije van. De egy másik szabály szerint nem szabad megölni senkinek a feleségét, gyerekeit vagy nagyanyját, csak hogy hozzáférhető legyen a kiszemelt áldozat. Bármelyik bérgyilkos, aki ilyesmit csinál, valószínűleg a saját halálos ítéletét is aláírja, amit azok fognak végrehajtani, akik felbérelték őt. Vincent remélte, meg tudja győzni Frank Dicenzanót, hogy Velazquez különleges eset volt – semmilyen más célpont elintézése nem került még egy egész hónapjába Vincentnek – és ami Oaklandben történt karácsony napján az nemcsak megbocsátható, hanem elkerülhetetlen is volt.
Arra az esetre, ha Dicenzano – és tágabb értelemben a Don – kérlelhetetlenül dühös lenne, ha végig sem hallgatnák az indokait, Vincent felszerelte magát, de nem csupán a szokásos fegyverekkel. Tudta, ha meg akarják őt ölni, akkor lefognák és elvennék a fegyvereit, mielőtt használni tudná azokat. Ezért plasztik robbanóanyagot drótozott magára, és felkészült arra, hogy felrobbantja és letörli a föld színéről az egész éttermet, ha megpróbálnak koporsótölteléket csinálni belőle.
Vincent nem volt biztos abban, hogy túlélné-e a robbanást. Olyan sok ember életenergiáját magába szívta mostanában, hogy azt gondolta, egész biztos nagyon közel került már az úgy áhított halhatatlansághoz – vagy már ott is volt – de azt nem tudhatta, milyen erős az életereje, amíg le nem tesztelte magát. Ha választania kell, hogy a detonáció közepén álljon vagy hagyja, hogy belepumpáljanak néhány sorozatot, aztán bebetonozzák és az öböl fenekére süllyesszék... nos, a két választás közül az első vonzóbbnak tűnt, s egy kicsivel talán jobb esélyek is mutatkoztak a túlélésre.
Meglepetésére Dicenzano – aki egy hörcsögre emlékeztetett teli pofazacskóval – elégedett volt a Velazquez-szerződés végrehajtásának módjával. Azt mondta, a Don minden elismerése Vincenté. Senki nem kutatta át, mikor belépett az étterembe. Egy sarokbokszban különleges menüt szolgáltak fel nekik, amely nem szerepelt az étlapon. Háromszáz dolláros Cabernet Sauvignont ittak, mely Mafio Tetragna ajándéka volt.
Mikor Vincent óvatosan szóba hozta a halott feleség és nagymama kérdését, Dicenzano azt felelte:
– Ide hallgass barátom, tudtuk, hogy kemény dió lesz, nehezen végrehajtható munka, és tudtuk, hogy át kell majd hágni a szabályokat. Emellett, ezek az emberek nem a mi fajtánk voltak. Csak egy csapat illegális senki. Semmi közük a mi üzletünkhöz. S ha megpróbálják beleártani magukat, nem várhatják el tőlünk, hogy az ő szabályaik alapján játsszunk.
Vincent megkönnyebbülve ment ki a férfivécére az ebéd felénél, és szétszedte a detonátort. Nem akarta, hogy a plasztik véletlenül felrobbanjon, most, hogy a krízis elmúlt.
Az ebéd végeztével Frank egy listát adott át Vincentnek.
– Ezek az emberek – akik mellesleg nem tartoznak mindannyian a Családhoz – fizetnek a Donnak azért a jogért, hogy a hamis papírokat gyártó üzletüket a mi területünkön üzemeltethessék. Még novemberben, számítva arra, hogy sikerrel jársz Velazquezzel kapcsolatban, beszéltem a kilenc emberrel, akik mind emlékezni fognak arra, hogy a Don szeretné, ha mindannyian együttműködnének veled minden lehetséges módon.
Vincent még aznap délután útnak indult, olyasvalakit keresve, aki emlékszik Travis Cornellre.
Eleinte csalódások érték. Az első négyből két embert nem lehetett elérni. Bezárták a boltot, szabadságra mentek. Vincent számára elfogadhatatlan volt, hogy ilyen figurák szünetet tartsanak karácsonykor és újévkor, mintha tanárok lennének.
De az ötödik ember, Anson Van Dyne, működtette a boltot, mely saját toplessbárjának alagsorában üzemelt, s december 26-án, délután fél hatkor Vincent megtalálta azt, amit keresett. Van Dyne ránézett Travis Cornell fotójára, amit Vincent egy Santa Barbara-i újságból ollózott ki, s így szólt:
– Igen, emlékszem rá. Nem olyan figura, akit elfelejt az ember. Nem nézett ki külföldinek, aki azonnali amerikai állampolgárságra vágyott, mint a legtöbb kuncsaftom. És nem is a szokásos szerencsétlen vesztes-típus volt, akinek meg kell változtatnia a nevét és aztán elrejtőzni. Nem egy nagydarab fickó, de az embernek mégis az az érzése, hogy bárkivel felnyalatja a padlót, aki az útjába áll. Nagyon körültekintő. Nagyon éber. Azóta sem tudtam elfelejteni.
– Amit az ember nem tudott elfelejteni – szólt közbe az egyik szakállas fickó, aki a komputereknél ügyködött – az a pompás kis lotyó, akivel együtt volt.
– Annak még a halott is felkelt volna – mondta a másik szakállas.
– De fel ám!
Vincentet megbotránkoztatta és meg is zavarta, hogy beleszóltak a beszélgetésbe, de nem törődött velük.
– Van arra valami esély, hogy emlékszik rá, milyen új nevet kaptak itt magától? – kérdezte Van Dyne-tól.
– Persze – mondta Van Dyne. – Benne van a számítógépben.
Vincent alig akarta elhinni, amit hallott: – Azt hittem, mind maguknak, mind a klienseiknek biztonságosabb, ha nem tartják meg a másolatokat.
– A kliensek elmehetnek a francba – vont vállat Van Dyne. – Lehet, hogy egy nap a szövetségiek vagy a helyiek lecsapnak ránk, s abba kell hagyni az üzletet. Lehet, hogy olyan helyzetben leszek, hogy biztos készpénzforrásra lesz szükségem, hogy fedezzem az ügyvédek költségeit. Mi lenne jobb annál, mint rendelkezni egy listával, melyen szerepel pár ezer szerencsétlen neve, akik mind hamis személyazonossággal élnek, s akik hajlandóak lennének inkább tejelni egy kicsit, minthogy megint mindent elölről, kelljen kezdeniük.
– Ez zsarolás – mondta Vincent.
– Csúnya szó – bólintott Van Dyne. – De találó. Egy szó, mint száz, ami minket érdekel, az a saját biztonságunk, hogy ne legyenek itt bizonyítékok, amelyek minket gyanúba keverhetnének. Az adatokat természetesen nem itt tároljuk. Mikor valakit új személyazonossággal látunk el, utána egy biztonságos telefonvonalon keresztül a file-okat áttelepítjük egy másik komputerbe, amit máshol működtetünk. Azt a komputert úgy programozták, hogy az adatokhoz innen nem lehet hozzájutni. Ez egy egyutas rendszer; tehát, ha lebukunk, a rendőrség számítógépes szakértői nem lesznek képesek ezekből a gépekből előbányászni a nyilvántartást.
A technika legújabb vívmányait használó alvilág elbizonytalanította Vincentet. Még a Don, az alvilág korlátlan ura is azt hitte, hogy ezek az emberek nem tartanak biztonsági nyilvántartást, és fogalma sem volt arról, hogy komputerekkel miként lehetséges ezt nyom nélkül megtenni. Vincent alaposan az agyába véste a hallottakat. Van Dyne a szemébe nézett:
– Tehát el tud vinni ahhoz a másik komputerhez, hogy utánanézhessek Cornell új személyazonosságának?
– Nemigen lehet olyan dolog, amit Don Tetragna egyik barátjáért meg ne tennék – mondta Van Dyne. – Jöjjön velem!

***

Van Dyne egy forgalmas kínai étterembe vitte Vincentet, a Chinatownban. A hely dugig volt, minden asztalnál ültek, s nem annyira ázsiaiak, mint inkább fehérek. Bár a helyiség hatalmas volt, és a dekorációt papírlámpások, sárkányfestmények, mesterséges rózsafa ellenzők és jellegzetes kínai képírásjelekben elhelyezett fémcsengettyűk alkották, Vincentet az egész arra az olasz trattoriára emlékeztette, ahol meggyilkolta Pantangelát, és a két szövetségi ügynököt, még augusztusban. Az olaszos giccs volt, emez kínai.
A tulajdonos egy harmincas éveiben járó kínai férfi volt. Egyszerűen Jüanként mutatkozott be Vincentnek. Miután Jüan megvendégelte őket egy-egy Tsingtaóval, Van Dyne és Vincent lementek a tulajdonos alagsori irodájába, ahol két komputer állt két asztalon. Az egyik, a sarokban elhelyezett, be volt kapcsolva, bár senki nem dolgozott rajta.
– Ez az én komputerem – mondta Van Dyne. – Itt soha, senki nem dolgozik vele. Még csak hozzá sem ér senki, kivéve, hogy kinyitják a telefonvonalat, hogy működésbe hozzák a modemet minden reggel és éjszaka lezárják. A Forró Cicikben dolgozó komputerek ezzel vannak összekötve.
– Bízik Jüanban?
– Én adtam neki a kölcsönt, hogy belekezdjen ebbe az üzletbe. Nekem köszönheti a jószerencséjét. És ez nagyrészt tiszta pénz, semmi nem vezet hozzám, vagy Don Tetragnához, vagyis Jüan derék állampolgár marad, aki iránt nem érdeklődnek a zsaruk. Csupán annyit tesz viszonzásul, hogy helyet biztosít itt a komputernek.
Van Dyne leült a terminál elé, és kopogtatni kezdett a billentyűkön. Két percen belül megvolt Travis Cornell új személyazonossága: Sámuel Spencer Hyatt.
– Ez meg itt a nő, aki vele volt – mondta Van Dyne, ahogy feltűnt egy újabb adat. – A valódi neve Nora Louise Devon volt, Santa Barbarából. Most úgy hívják, Nora Jean Aimes.
– Oké! – bólintott Vincent. – És most törölje őket a nyilvántartásból!
– Ezt hogy érti?
– Törölje őket! Vegye ki a nevüket a komputerből! Ők már nem a magáéi. Ők az enyémek. Senki másé! Csak az enyémek!

***

Kis idő múlva a topless-bárban voltak, amely kihívó dekadenciájával undorral töltötte el Vincentet.
Az alagsorban Van Dyne átadta a Hyatt és Aimes neveket a két szakállas fickónak, akik úgy néztek ki, mint két kobold, akik örökké lent élnek a föld alatt.
A manók először behatoltak a Gépjárműnyilvántartó számítógépeibe. Azt akarták megnézni, hogy vajon, az új személyazonosság használata óta eltelt három hónap alatt Hyatt és Aimes letelepedtek-e valahol, és bejelentettek-e lakcímváltozást.
– Bingó – mondta ekkor az egyik szakállas.
Egy cím jelent meg a képernyőn. A szakállas kobold kiadta a print parancsot.
Anson Van Dyne kitépte a papírt a nyomtatóból és átadta Vincentnek.
Travis Cornell és Nora Devon – most Hyatt és Aimes – vidéken éltek, a Pacific Coast Highway mellett, Carmel városától délre.

***

December 29-én, szerdán, Nora beautózott Carmelbe, Dr. Weingold rendelésére.
Olyannyira borús és sötét volt az ég, hogy a felhők előterében portyázó sirályok tollazata szinte fehéren izzott. Az időjárás nagyjából ugyanolyan maradt karácsony óta, de a beígért eső nem érkezett meg.
Azonban éppen akkor, mikor Nora befordult a Dr. Weingold rendelője mögötti apró parkolóba, eleredt a zivatar, mintha dézsából öntenék. Nora a fejére húzta a kapucniját, mielőtt kiszállt volna a furgonból.
Dr. Weingold szokás szerint alaposan megvizsgálta, és biztosította őt, hogy kutyabaja, ami biztos szórakoztatta volna Einsteint.
– Sosem láttam még háromhónapos terhes asszonyt, aki ennyire vigyázott volna magára – mondta a doktor. – Azt akarom, hogy egy nagyon egészséges, tökéletes babám szülessen. – Úgy is lesz.
A doktor tudta, hogy Nora neve Aimes, s a férjét Hyattnek hívják, de egyszer sem jelezte nemtetszését a családi állapotuk miatt. A helyzet zavarba hozta Norát, de úgy gondolta, hogy a modern világ, amibe a Devonház selyemgubójából hirtelen belecsöppent, szabadelvűen gondolkodik ezekről a dolgokról.
Dr. Weingold megkérdezte Norát, hogy el akar-e végeztetni egy olyan vizsgálatot, aminek az eredményeként megtudhatja a baba nemét. A lány udvariasan visszautasította. Azt akarta, hogy ez meglepetés legyen.
Miután a doktor asszisztensnőjével egyeztette a következő időpontot, Nora a fejére húzta a kapucnit, és kiment a zuhogó esőbe. Keményen esett, elárasztotta a járdát, s mély tócsákat formált a parkoló makadámján. Norának át kellett gázolnia egy kisebbfajta folyón, hogy a kocsihoz jusson, s edzőcipője másodpercek alatt átázott.
Mikor odaért a furgonhoz, egy férfi kászálódott elő a mellette parkoló piros Hondából. Nora nem figyelte meg különösebben, csak azt látta, hogy megtermett fickó egy kicsi autóban, aki nemigen öltözött fel eső ellen. Farmert viselt és kék pulóvert, s Nora azt gondolta: szegény ember, bőrig fog ázni ebben az időben.
Nora kinyitotta az ajtót a vezető felöli oldalon, és felemelte a lábát, hogy beszálljon a furgonba. A következő dolog, amire emlékezett az volt, hogy a kék pulóveres mögé áll, belöki az ülésre, és felkapaszkodik mögötte a kormányhoz.
– Ha sikítasz, te kurva, kibelezlek! – sziszegte a férfi, és Nora ekkor vette észre, hogy egy pisztolyt nyomott az oldalához.
Ettől függetlenül önkéntelenül majdnem felsikoltott, majdnem továbbkúszott az ülésen, hogy aztán az anyósülés felöli oldalon kimeneküljön a kocsiból. De volt valami sötét és brutális a férfi hangjában, ami habozásra késztette. A hangjából azt lehetett kiolvasni, hogy inkább hátbalövi a lányt, mintsem hogy hagyja elmenekülni.
A férfi becsapta az ajtót, s most ketten ültek a furgonban. S itt nem volt segítség. A parkoló kihalt volt, az utcáról nem lehetett idelátni, és ha ki is tudna szállni a furgonból, akkor sem tudna kihez fordulni.
A támadó nagyon megtermett és izmos volt, de nem a mérete rémisztette meg Norát. Arca széles volt és szelíd, lényegében kifejezéstelen; ez a szelídség, amely egyáltalán nem illett a helyzethez, ez volt olyan ijesztő. És a szemei még vészjóslóbbak voltak. Zöld, hideg szemek.
– Kicsoda maga? – kérdezte a lány, s megpróbálta elpalástolni a félelmét, mert biztos volt abban, hogy a látható rettegés csak izgalomba hozná a férfit. – Mit akar tőlem?
– A kutyát akarom!
Nora először arra gondolt: rabló, erőszakoskodó, vagy egy pszichopata gyilkos. De egy pillanatra se jutott eszébe, hogy szövetségi ügynök lehet. Vagy ki más keresné Einsteint? Senki más nem tudott a kutya létezéséről.
– Miről beszél? – kérdezte a lány.
A férfi még keményebben nyomta oda a revolver csövét az oldalához. Már fájt.
– Rendben! – szisszent fel Nora. A ménében növekvő bébire gondolt. – Oké, nyilván tud a kutyáról, úgyhogy nincs értelme játszadozni.
– De nincs ám! – A férfi olyan csendesen beszélt, hogy Nora alig hallotta a hangját a tetőn és a szélvédőn doboló eső miatt.
Odanyúlt a lányhoz, lehúzta róla a kapucnit, kicipzározta a kabátját és kezét végigcsúsztatta a hasán és a mellein. Nora megrémült egy pillanatra, hogy végül mégis meg akarja erőszakolni.
De ehelyett a férfi így szólt:
– Ez a Weingold egy szülész-nőgyógyász. Szóval, mi a maga problémája? Valami átkozott nemi betegsége van vagy terhes?
Szinte köpte a "nemi betegség" szavakat, mintha a puszta emlegetésük is hányingerrel töltené el őt.
– Maga nem szövetségi ügynök – bukott ki ösztönösen a megállapítás Norából.
– Kérdeztem valamit tőled, ribanc – mondta a férfi olyan hangon, ami alig volt hangosabb, mint egy suttogás. Közelebb hajolt és megint mélyebbre nyomta a fegyver csövét a lány oldalában. – Nos, mi a helyzet? Herpeszed van, szifiliszed, trippered vagy más rothadó nyavalyád a lábak között? Vagy terhes vagy?
Nora arra gondolt, a terhesség hallatán a férfi talán meggondolja, hogy alkalmazzon-e erőszakot, amire pedig nagyon is képesnek látszott.
– Gyermeket várok – mondta. – Három hónapos terhes vagyok.
Valami történt a férfi szemeiben. Valami változás. Mintha a szeme zöldjében elmozdultak volna azok a finom, kaleidoszkóp-szerű minták.
Nora ekkor már tudta, hogy a terhesség említése a legrosszabb dolog volt, amit tehetett, de azt nem tudta, hogy miért.
A kesztyűtartóban lapuló 38-asra gondolt. Valószínűleg nem tudná kinyitni a kesztyűtartót, megragadni a fegyvert és a férfira lőni, mielőtt ő meghúzná a ravaszt. Nora mégis résen volt, készen erre a lehetőségre, s remélte, lesz egy olyan pillanat, mikor támadója figyelme ellankad egy másodpercre, s neki lesz esélye megszerezni a saját fegyverét.
Hirtelen a férfi rámászott, s Norába megint beléhasított, hogy meg akarja erőszakolni, itt az utcán, fényes nappal, az esőfüggöny jótékony takarásában. Aztán rájött, hogy a férfi csak helyet akar cserélni vele, s nógatja őt, hogy üljön a kormány mögé, miközben a revolvert egész idő alatt az oldalába nyomva tartotta.
– Vezess! – mondta a férfi.
– Hová?
– Haza! Vissza a házatokhoz!
– De...
– Fogd be a szád, és hajts!
Nora most nagyon messze került a kesztyűtartótól. Hogy elérje, át kellene nyúlnia a férfi előtt. Ezt soha nem fogja tudni megcsinálni. A férfi figyelme ennyire soha nem fog ellankadni.
Nora elhatározta, hogy megpróbálja kordában tartani mindent elsöprő félelmét.
Beindította a motort, kihajtott a parkolóból és jobbra fordult az utcán.
Az ablaktörlő lapátok majdnem olyan hangosan zakatoltak, mint a szíve. Nem tudta biztosan, hogy a nyomasztó hangot a kalapáló eső okozza-e, vagy a fülében dübörgő vér robaja.
Ahogy elhaladtak a házak mellett, Nora azt kereste, nem lát-e valahol rendőrt – bár fogalma sem volt, mit csinált volna, ha meglát egyet. De nemhogy rendőrt, egy árva járókelőt se látott az utcán.
Amíg el nem hagyták Carmelt, a tomboló szél nemcsak az esőt hajtotta neki a szélvédőnek, hanem a város utcáit szegélyező hatalmas, öreg ciprus- és fenyőfákról lesodort szúrós tűleveleket is. Dél felé haladva egyre gyérebben lakott területeken haladtak keresztül, nem hajoltak fák az út fölé, de a tenger felől fújó szél teljes erejével döngette a furgont. S az eső is olyan hevesen zuhogott rájuk, hogy szinte biztosra lehetett venni, apró horpadások maradnak a karosszérián.
Öt perc hallgatás után – mely egy órának tűnt – Nora nem tudta tovább tartani magát a parancshoz, hogy fogja be a száját:
– Hogyan talált meg minket?
– Több mint egy napja figyelem a házatokat – mondta a férfi azon a hideg, csendes hangján, mely illett szelíd arcához. – Mikor reggel eljöttél otthonról, követtelek, s kivártam a kedvező alkalmat.
– Nem, úgy értem, honnan tudta meg, hol lakunk?
– Van Dyne-tól – mosolyodott el a férfi.
– Átvert minket az a csúszómászó.
– A különleges körülmények késztették erre. – A Nagy Ember San Franciscóban tartozott nekem egy szívességgel, és nyomást gyakorolt Van Dyne-ra.
– Nagy Ember?
– Tetragna.
– Ő kicsoda?
– Te semmit nem tudsz, ugye? – kérdezte gúnyosan a férfi. – Csak azt tudod, hogyan kell gyereket csinálni, mi? Ahhoz értesz, mi?
A kemény, csúfolódó hangsúly nemcsak szexualitást sugallt: annál sötétebb, különösebb és sokkal rémisztőbb volt. Nora úgy megijedt a kegyetlen feszültségtől, amely a férfiból áradt felé, mikor szexről esett szó, hogy nem is mert válaszolni.
Felkapcsolta a fényszórókat, mikor egy ködös szakaszhoz értek. Próbált az esőmosta országútra figyelni, s hunyorogva nézett keresztül a maszatos szélvédőn.
– Te nagyon szép vagy – szólalt meg a férfi. – Ha valakinek betenném, az te lennél.
Nora az ajkába harapott.
– De akármilyen csinosnak is látszol, olyan vagy, mint a többiek. Ha betenném neked, lerohadna, mert ugyanolyan fertőzött vagy, mint az összes többi – nem? Dehogynem. A szex halál. Én azon kevesek közé tartozom, akik tudják ezt, bár a bizonyíték ott hever mindenfelé. A szex halál. De te nagyon csinos vagy...
Ahogy Nora hallgatta a férfit, összeszorult a torka. Képtelen volt mély levegőt venni.
Hirtelen elpárolgott a támadó szófukarsága. Gyorsan beszélni kezdett, még mindig halk hangon, elbátortalanítóan nyugodtan, megfontolva azt a sok őrültséget, amit mondott, de mégis nagyon gyorsan:
– Nagyobb leszek, mint Tetragna. Rengeteg életet őrzök magamban. Több emberből kiszívtam az energiát, mint képzelnéd. Megtapasztaltam A Pillanatot, és éreztem Az Energiát. Ez az én Ajándékom. Ha Tetragna meghal, én itt leszek. S mikor mindenki, aki most él, eltávozik, én itt leszek, mert halhatatlan vagyok.
Nora nem tudta, mit szóljon ehhez. A férfi a semmiből bukkant elő, valami módon tudomása van Einsteinről, egy őrült, s nagyon úgy tűnik, semmit nem lehet tenni ellene. Nora ugyanolyan dühös volt a sors igazságtalansága miatt, mint amennyire félt. Gondosan felkészültek a Kívülálló fogadására, és rafinált lépéseket tettek, hogy kijátszák a kormányt – de hogyan készülhettek volna fel erre? Ez nem volt igazságos.
A férfi elhallgatott, és percekig átható tekintettel fürkészte a lányt. Nora úgy érezte, mintha egy jeges kéz simogatná.
– Nem tudod, miről beszélek, ugye? – kérdezte a férfi. – Nem.
– Eddig csak egyetlen embernek mondtam ezt el, és ő kinevetett engem. Úgy hívták, Danny Slowicz. Mindketten New Yorkban dolgoztunk a Carramazza-családnak, mely a legnagyobb az öt maffia-család közül. Apró izommunka volt, néha meg kellett ölnünk embereket, akiknek meg kellett halniuk.
Nora émelyegni kezdett. A férfi nem pusztán őrült és nem pusztán gyilkos, hanem egy őrült, professzionális gyilkos.
A férfi nem törődött a lány reakciójával. Tekintetét az esőseperte útról újra ráemelte:
– Tudod, éppen ebédeltünk egy étteremben, Danny és én, a kagylókat Valpolicellával öblítettük le, és én elmagyaráztam neki, hogy arra születtem, hogy hosszú életem legyen, mert magamba tudom szippantani az általam megölt emberek életenergiáját. Azt mondtam neki, "tudod, Danny, az emberek olyanok, mint az elemek, mint a sétáló elemek, feltöltve azzal a titokzatos energiával, amit életnek hívunk. Mikor elintézek valakit, az energiája az én energiámmá válik, s ettől erősebb leszek. Egy bika vagyok, Danny. Nézz rám! Egy bika vagyok, nem? És annak is kell lennem, mert megvan a képességem, hogy elvegyem mások energiáját." – És tudod mit szólt erre Danny?
– Mit? – kérdezte Nora alig hallhatóan.
– Nos, Danny nagyevő volt, a tányérjára figyelt, arca benne az ételben, s felnyitott még pár kagylót. Aztán felnézett, az ajkán és az állán folyt a szósz, s azt mondja: "Ide figyelj, Vincent, hol tanultad ezt a trükköt? Hol tanultad meg, miként kell ezeket az életenergiákat magadba szívnod?". Azt mondtam neki, "ez az én Ajándékom", mire ő, "úgy érted, Istentől?". Ezen gondolkodnom kellett, és azt feleltem, "Ki tudja, honnan van? Ez az én Ajándékom, ahogy Mantle jobbegyenese ajándék volt, ahogy Sinatra hangja ajándék volt." Erre Danny azt mondja, "akkor válaszolj nekem erre – tegyük fel, elintézel egy villanyszerelőt. Miután magadba szívtad az energiáját, hirtelen a tudás birtokába is kerülsz, hogy miként kell mondjuk egy ház vezetékrendszerét megtervezni?" – Nem vettem észre, hogy ugrat. Azt hittem, komolyan kérdezi, így hát elmagyaráztam neki, hogyan szívom magamba az életenergiát – nem a személyiséget, nem azt a tudást, amivel az áldozat rendelkezett – csakis a puszta energiát. És akkor Danny azt mondja, "Szóval, ha mondjuk felrobbantanál egy karibi karneváli menetet, utána nem éreznél sürgetést arra, hogy csirkék fejét harapdáld le?" – Akkor rájöttem, hogy Danny vagy azt gondolja, részeg vagyok, vagy azt, hogy hülye, tehát tovább ettem a kagylóimat, és egy szót se szóltam többet az Ajándékomról. Az volt az utolsó alkalom, hogy bárkinek is beszéltem róla, egészen mostanáig.
A férfi Vincentnek nevezte magát, Nora tehát legalább a nevét tudta. Hogy ebből mi haszna fog származni, arról fogalma sem volt.
Norának nem volt kétsége afelől, hogy ez a háborodott elméjű profi gyilkos halálosan komolyan gondol mindent. Hacsak Travis el nem intézi, ez nem fogja élve elengedni őket.
– Így hát – folytatta – nem kockáztathattam meg, hogy Danny mindenkinek elújságolja, mit hallott tőlem, mert kiszínezte volna, viccesen adta volna elő, és az emberek azt hitték volna, hogy hülye vagyok. A nagyfőnökök pedig nem bérelnek fel őrült bérgyilkosokat; nekik nyugis, logikusan gondolkodó, kiegyensúlyozott fickóra van szükségük, akik tisztán el tudják végezni a rájuk bízott munkát. Ilyen vagyok én is, hűvös és kiegyensúlyozott, de Danny elmondása alapján könnyedén megfordulhatott volna a rólam kialakult kép. Szóval, aznap éjjel elvágtam a torkát, elvittem egy kihalt gyárba, amit régóta ismertem, feldaraboltam, beletettem egy tartályba, és kénsavat öntöttem rá, méghozzá jó bőségesen. Ő volt a Don kedvenc unokaöccse, így nem akartam kockáztatni, hogy megtalálják a testet, s az alapján valahogy kiderítsék a tettest. Most Danny energiája bennem van, ahogy még sok mindenki másé is. A fegyver a kesztyűtartóban lapult.
Nora szinte csak ebből a tényből tudott egy halvány kis reményt összekaparni magának.

***

Amíg Nora beautózott Carmelbe, Dr. Weingold rendelésére, Travis összekapta magát, és sütött egy dupla adag csokitortát, mogyoróvaj-darabkákkal a tetején. Mivel hosszú ideig egyedül élt, megtanult főzni, de sosem talált benne igazi élvezetet. Az utóbbi pár hónapban azonban, Nora segítségével, tökéletesítette konyhaművészetét, olyannyira, hogy beleszeretett a sütésbe.
Einstein, aki rendszerint a konyhában lebzselt annak reményében, hogy hozzájut egy-két édes falathoz, most kiment, mielőtt Travis befejezte volna a tészta felverését. A kutya izgatott volt, s ablaktól-ablakig körbejárta a házat, kibámulva az esőbe.
Egy idő után Travis ideges lett az állat viselkedése miatt, és megkérdezte tőle, hogy valami baj van-e.
A kamrában Einstein kiírta a választ.
EGY KICSIT FURCSÁN ÉRZEM MAGAM.
– Hányinger? – kérdezte Travis, attól tartva, hogy a kutya esetleg visszaesik a betegségébe. Einstein szépen gyógyult. Az immunrendszere még nem volt felkészülve nagyobb erőpróbára.
NEM HÁNYINGER.
– Akkor micsoda? Talán... a Kívülállót érzed?
NEM. NEM ÚGY, MINT AZELŐTT.
– De érzel valamit?
ROSSZ NAP.
– Talán az eső.
TALÁN.

***

Az országutat beezüstözte az eső.
A köd sűrűbb lett, ahogy dél felé haladtak, végig a part mentén, s Norának le kellett lassítania negyven, néhány helyen pedig harminc mérföldes sebességre.
A ködre hivatkozva vajon lelassíthatná-e a furgont annyira, hogy hirtelen kinyithassa az ajtót és kiugorjon? Nem. Valószínűleg nem. Legalább öt mérföldes sebességig le kéne lassítania ahhoz, hogy ne sértse meg magát, és megóvja a gyermeket is a méhében, de a köd egyszerűen nem volt annyira sűrű, hogy az ilyen mértékű drasztikus sebességcsökkentést igazolni lehessen vele. Emellett, a férfi rászegezte a revolvert, s hátba lőtte volna, amint megpróbál kiutat keresni.
A szembejövő autók fényszórójának fényét furcsán megtörte a köd. Fénykarikák, villódzó szivárványok bukkantak fel a szállongó ködben.
Nora azt fontolgatta, hogy a furgonnal leszalad az útról. Ismert egy pár helyet, ahol a part csak enyhén lejtett és az ütközés kibírható lett volna. De attól tartott, hogy véletlenül eltéveszti az irányt, lezuhannak az ötven méteres mélységbe, és szörnyű erővel a sziklákhoz csapódnak. De még ha megfelelő helyen rántja is félre a kormányt... Egy kiszámított és túlélhető ütközés is eszméletvesztést vagy a magzat elvesztését okozhatta volna, s Nora születendő gyermekével együtt, élve és épségben akart kikeveredni a dologból.
Vincent azóta beszélt Norához, mióta elindultak. Évekig magában tartotta nagyszerű titkait, elrejtette a világ elől a hatalomról és halhatatlanságról szóló álmait, pedig a vágy, hogy feltételezett nagyszerűségéről beszéljen, nem csökkent a Danny Slowicz-fiaskó óta. Olyan volt, mintha elraktározott volna minden szót, amit valaha is világgá akart kiáltani, mintha valami mentális magnetofonra rögzítette volna a gondolatait, s most visszajátssza őket, nagy sebességen.
Vincent elmondta a lánynak, hogyan szerzett tudomást Einsteinről, beszélt a tudósok meggyilkolásáról, akik a Banodyne-ban dolgoztak, a Francis Project különböző programjain. Tudott a Kívülállóról is, de nem félt tőle. Azt állította, elérte a halhatatlanság küszöbét, s a kutya megszerzése az utolsó feladat, hogy beteljesítse a Végzetét. Ő és a kutya arra születtek, hogy együtt legyenek, mert mindketten különlegesek voltak és páratlanok. S ha ezt eléri, akkor semmi sem állíthatja meg. Még a Kívülálló sem.
Nora a felét sem értette annak, amit hall. Ha értené, ugyanolyan őrült lenne, mint amilyen a férfi volt. Azzal azonban tökéletesen tisztában volt, hogy ez az elborult elméjű gyilkos mit szándékozik tenni vele és Travisszel, ha egyszer megszerezte a retrievert. Először félt a saját sorsáról beszélni, mert úgy érezte, ha szavakba önti, akkor az egész visszavonhatatlan lesz. Végül azonban, mikor már csak körülbelül öt mérföldre lehettek a házukhoz vezető bekötőúttól, megszólalt:
– Nem fog elengedni minket, ha már magánál lesz a kutya, ugye?
Vincent a lányra bámult, mintha megcirógatná a tekintetével:
– Mit gondolsz, Nora?
– Azt hiszem, meg fog ölni minket.
– Persze.
Norát meglepte, hogy félelmei megerősítése nem töltötte el őt még nagyobb rettegéssel. A férfi önelégült válasza csak dühbe hozta őt, csökkentette a félelmét, és megnövelte benne az elhatározást, hogy útját állja a férfi terveinek. Egy pillanatig az is átsuhant rajta – s ez csak tovább szilárdította eltökéltségét –, hogy májusban még kontrollálhatatlan reszketésbe fogott egy férfi magabiztossága láttán.
– Lehajthatnék a kocsival az útról, és megkockáztathatnék egy balesetet – mondta.
– Abban a pillanatban, mikor elrántod a kormányt – felelt a férfi – le kell, hogy lőjelek. Utána még mindig egyenesbe tudom hozni a kocsit.
– Lehet, hogy nem. Lehet, hogy maga is meghalna.
– Én? Meghalni? Talán. De nem egy olyan semmiség során, mint egy közlekedési baleset. Nem, nem. Túl sok élet van bennem, hogy ez csak ilyen könnyen menjen. És egyébként sem hiszem, hogy meg fogod próbálni. A szíved legmélyén azt hiszed, hogy a férjed túljárhat az eszemen, és megment téged, a kutyát, meg magát. Természetesen tévedsz, de nem rendülhet meg a belé vetett hited. Semmit nem fog tenni, mert félni fog, hogy téged sebez meg. Úgy megyünk majd oda elé, hogy a hasadhoz szorítom a fegyvert, s ez elég időre meg fogja bénítani ahhoz, hogy szétlőhessem a fejét. Ezért van csak ez a revolverem. Nincs másra szükségem. Az aggódás, és a féltés lesz a férjednek a veszte.
Nora tudta, nagyon fontos, hogy ne mutassa ki, mennyire elszánt. Gyávának, gyengének és teljesen bizonytalannak kell mutatnia magát. Ha eléri, hogy a férfi alábecsüli őt, talán elkövet valami apró hibát, s ezt az előnyt ki lehet majd használni.
Egy másodpercre levette a szemét az esős országútról, a férfira pillantott, s látta, hogy az nem szórakozottan, vagy egy pszichopata eszelősségével bámul rá, ahogy az várható volt, és nem is a szokásos bamba szelídséggel, hanem már szinte szeretettel, s talán hálával.
– Évek óta álmodom arról, hogy megölök egy terhes asszonyt – mondta a férfi, mintha ez egyenrangú cél lenne mondjuk egy üzleti birodalom felépítésével, nyomorgók éhségének csillapításával, vagy a rák ellenszerének feltalálásával. – Sohasem voltam olyan helyzetben, hogy egy várandós asszony meggyilkolása ne rejtsen hatalmas kockázatot magában. De most, miután elintéztem Cornellt, a körülmények ideálisak lesznek.
– Ne, kérem, ne...! – kérlelte reszketve a lány, a gyengét színlelve, bár legalább nem kellett megfékeznie hangja ideges remegését.
– Ott lesz a te életenergiád, ami még fiatal és gazdag, de abban a pillanatban, mikor te meghalsz, megkapom a gyermek energiáját is – a férfi még mindig nyugodtan beszélt, ám a hangjába valami fojtott feszültség vegyült – és az tökéletesen tiszta, használatlan energia lesz, amelyet még nem szennyezett be ennek a beteg és degenerált világnak a mocska. Te vagy az első terhes asszony az életemben, Nora, és örökké emlékezni fogok rád.
Könnyek jelentek meg Nora szeme sarkában, de nemcsak attól, mert jól színészkedett. Bár valóban hitt abban, hogy Travis megtalálja a módját, miként intézze el ezt az embert, félt, hogy a kavarodásban ő vagy Einstein meghalhatnak.
– Ne ess kétségbe, Nora! – mondta Vincent. – Te és a gyermeked nem köszöntök el teljesen az élettől. Mindketten a részemmé váltok, s bennem örökké fogtok élni.

***

Travis kivette az első tálca süteményt a sütőből, és az asztalra tette hűlni.
Einstein odajött szaglászni.
– Még túl forró! – figyelmeztette Travis.
A kutya visszatért a nappaliba, és tovább bámult az ablakon át a zuhogó esőbe.

***

Mielőtt Nora lekanyarodott volna az országútról, Vincent lecsusszant az ülésen, az ablak szintje alá. A revolvert még mindig Norára szegezte:
– Ha a legcsekélyebb rossz mozdulatot teszed, kirobbantom a hasadból a gyerekedet.
Nora nem kísérletezett semmivel.
Ráfordultak a sáros, csúszós bekötőútra.
Nora észrevette Einsteint az elülső ablakban. Próbált kigondolni valamit jelet, amivel jelezhetné, hogy baj van, s amit a kutya azonnal megértene. De semmi nem jutott az eszébe.
– Ne menj egészen egészen a fészerig! – nézett fel rá Vincent. – Állj meg közvetlenül a ház mellett!
A férfi terve nyilvánvaló volt. A ház sarkánál, ahol a kamra volt és a pincelejáró, nem nyíltak ablakok. Travis és Einstein nem láthatják, hogy egy férfi száll ki vele a furgonból. Vincent hátra fogja vonszolni őt a hátsó verandára, és bemennek majd a házba, mielőtt Travis egyáltalán rájönne, hogy valami nem stimmel.
Talán Einstein kutyaösztönei jelzik a veszélyt. Talán. De... Einstein még nem egészséges.

***

Einstein izgatottan ügetett ki a konyhába.
– Nora furgonja volt az? – kérdezte tőle Travis.
Igen.
A retriever a hátsó ajtóhoz szaladt és szinte táncot járt türelmetlenségében – aztán megmerevedett és felszegte a fejét.

***

A fejlemények akkor vettek szerencsés fordulatot, amikor Nora a legkevésbé számított rá.
Mikor leparkolt a ház mellett, behúzta a kéziféket, és leállította a motort, Vincent megragadta őt, és a maga oldalán vonszolta ki a kocsiból, mert így volt a legegyszerűbb, s mert ez az oldal közelebb volt a házhoz. Miközben mászott kifelé a furgonból, félkézzel maga után húzta Norát, s körülnézett, Travis nincs-e véletlenül a közelben, a revolvert nem tartotta olyan szorosan Nora oldalában, mint eddig. Ahogy Nora keresztülcsúszott az anyósülésen, s elhaladt a kesztyűtartó előtt, felpattintotta az ajtaját, és a 38-as után kapott. Vincent egész biztos hallott valamit, vagy megérezte a veszélyt, mert hátraperdült, de már elkésett. Nora a férfi hasára irányította a pisztolyt, s mielőtt az felemelhette volna a saját revolverét, hogy szétlője a fejét, háromszor meghúzta a ravaszt.
Vincent döbbent tekintettel zuhant neki a háznak, mely egy méterrel lehetett mögötte.
Nora elképedt a saját hidegvérűségétől. Közelről még egyszer belelőtt a férfi mellébe.
Vincent arccal előre a nedves földre hanyatlott.
Nora megfordult és rohant. A ház sarkánál majdnem összeütközött Travisszel, aki leugrott a verandáról és éppen a lány előtt ért földet, az Uzi karabéllyal a kezében.
– Megöltem! – zihálta a lány. Érezte a hisztéria jeleit a saját hangjában, s megpróbálta leküzdeni. – Négyszer rálőttem. Megöltem, Istenem...!
Travis rémülten és döbbenten ölelte át a lányt. Nora szorosan magához húzta a férfit, testmelegétől várva nyugalmat.
– Ki... – kezdte volna a kérdést Travis.
Nora háta mögött Vincent átható kiáltást hallatott, és a hátára hengeredve tüzet nyitott rájuk. A golyó Travis vállát érte. A férfi hátratántorodott. Ha a golyó öt centire jobbra megy, akkor Nora fejét találja el.
Nora majdnem elvesztette az egyensúlyát, mikor Travis lehanyatlott, mert hiszen átölelve tartotta a férfit. De aztán balra ugrott, a furgon elé, hogy kikerüljön a tűzvonalból. Futólag Vincentre pillantott, aki az egyik kezével a revolverét tartotta, a másikat meg a hasára szorította, s próbált lábra állni.
Mielőtt Nora lebukott volna a furgon mögé, megállapította, hogy nem lát vért a férfin.
Mi történt itt? Lehetetlen túlélni három golyót a hasba, egyet meg a mellbe. Hacsak a férfi nem volt tényleg halhatatlan.
Pontosan akkor, mikor Nora négykézlábra ereszkedett a furgon fedezékében, Travis felült a sárban. Rajta látható volt a vér, mely a vállából szivárgott, s átáztatta az ingét. Az Uzit még mindig a kezében tartotta. Mikor Vincent leadta a második lövést, Travis is rálőtt az Uzival. Az ő pozíciója sem volt jobb, mint Vincenté; a golyók visszapattantak a ház faláról, s végigszántották a furgon oldalát.
Travis abbahagyta a tüzelést, és nagy nehezen lábra állt:
– A francba!
– Eltaláltad? – kérdezte Nora.
– Megkerülte a házat! – mondta Travis, és elindult arrafelé.

***

Vincent sejtette, hogy közeledik a halhatatlansághoz, már majdnem elérte, ha már meg nem érkezett oda. Csupán néhány életre volt szüksége még, s csak attól félt, hogy épp akkor adja be a kulcsot, mikor ilyen közel jár már a beteljesüléshez. Ezért tett néhány óvintézkedést. Ezek közé tartozott a Kevlar golyóálló mellény legújabb és legdrágább modellje. A pulóvere alatt viselte, s ez állította meg azt a négy golyót, amit az a szajha próbált belépumpálni. A golyók eldeformálódtak a mellényen, de nem okoztak vérzést. De az ütések helye borzasztóan fájt. A becsapódás a ház falának lökte, s egy pillanatig azt hitte, kiszorul belőle a szusz. Úgy érezte, mintha ráfeküdt volna egy hatalmas üllőre, s valaki újra és újra rávágott volna a mellére egy óriási kalapáccsal.
Összegörnyedt a fájdalomtól, s a ház elülső oldala felé vonszolta magát, megpróbálva kikerülni az átkozott Uzi tűzvonalából, s majdnem biztos volt benne, hogy Cornell hátba fogja lőni. De valahogy eljutott a ház sarkáig, felkapaszkodott a veranda lépcsőjén, s végre fellélegezhetett.
Kis megelégedéssel töltötte el, hogy megsebesítette Cornellt, bár tudta, hogy a seb nem volt halálos. S mivel így elvesztette a meglepetés erejét, hosszabb csatára kellett felkészülnie. S a fenébe, a nő ugyanolyan harciasnak látszik, mint maga Cornell – mint egy őrült amazon.
Látnia kellett volna, hogy van valami a nő ijedt egérhez hasonló viselkedése mögött. Nyilván tévesen ítélte meg őt – s ez kísértetiesen hangzott. Vincent Nasco nem volt hozzászokva ahhoz, hogy ilyen hibákat kövessen el; a hibákat emberek szokták elkövetni, és nem a Végzet gyermeke.
Keresztülsietett az elülső verandán. Tudta, hogy Cornell mindjárt itt lesz mögötte. Vincent úgy döntött, hogy bemegy a házba, ahelyett, hogy az erdőben keresne menedéket. Ezek ketten biztosan arra számítanak, hogy beveti magát a fák közé, és ott gondolja ki a következő stratégiát. Ehelyett ő egyenesen be fog sétálni a házba, s igyekszik elfoglalni egy olyan pozíciót, ahonnan az első és a hátsó ajtót is szemmel tarthatja. Talán meg is lepheti őket.
Az ajtó felé menet egy hatalmas ablak előtt haladt el, mikor valami keresztülrobbant az üvegen.
Vincent felkiáltott meglepetésében, és elsütötte a revolverét, de a golyó a veranda mennyezetébe hatolt, és a kutya – Jézus, a kutya volt az – keményen nekizuhant. A fegyver kiesett a kezéből. Hátratántorodott. A kutya a ruháját tépte, fogak mélyedtek a vállába. A verandakorlát recsegve kitört a súlyuk alatt, s ők összegabalyodva az udvaron találták magukat, a sárban.
Vincent üvöltve püfölte a kutyát az öklével, míg az állat felnyüszítve el nem engedte őt. De aztán megint a torkának esett, s Vincent egy ütéssel éppen hogy ki tudta védeni, hogy a kutya fel ne tépje a légcsövét.
Még lüktetett a mellében a fájdalom, de támolyogva a veranda felé bicegett, a revolverét keresve – de a fegyver helyett Cornellt találta ott. Vállából folyt a vér, de ott állt a verandán, s onnan nézett le Vincentre.
Vincentet elöntötték az önhittség vad hullámai. Legyőzhetetlennek és halhatatlannak tudta magát. Félelem nélkül, a legkisebb félelem nélkül nézett bele az Uzi csövébe, s rávigyorgott Cornellre:
– Nézz rám, nézz rám! A legszörnyűbb rémálmaidból jöttem elő!
– Azt te csak hiszed! – mondta Cornell és tüzet nyitott.

***

Travis egy széken ült a konyhában. Einstein mellette feküdt, Nora pedig a sebét kötözte, s közben elmesélte a férfinak, mit tudott meg erről az emberről, aki így meglepte őket.
– Ez az átkozott nem volt benne a pakliban – mondta Travis. – Soha meg nem tudtuk volna, hogy ő is ránk vadászik.
– Remélem ő az egyetlen ilyen.
Travis felszisszent, mikor Nora alkohollal és jóddal megtisztította a golyó ütötte lyukat a vállán, s újra felszisszent, mikor a lány gézzel bekötötte a sebet.
– Ne csinálj nagy gondot belőle – mondta Travis. – Nem olyan vészes a vérzés. Nem ért artériát a golyó.
A golyó egyébként távozott, csúnya kimeneti sebet hagyva maga után, s Travisnek erős fájdalmai voltak, de ezzel egy ideig még el tudott evickélni. Később persze majd meg kell mutatnia magát egy orvosnak, talán Jim Keene-nek, hogy elkerüljék azokat a kérdéseket, melyeket más orvosok egész biztosan feltennének. De most csupán azzal törődött, hogy elég szoros legyen a kötés, ne zavarja, miközben a halott embert vonszolja el az udvarról.
Einstein is megviselt állapotban volt. Szerencsére nem vágta meg magát, mikor keresztülrontott az ablakon. Nem valószínű, hogy eltört valamelyik csontja, de kapott néhány kemény ökölcsapást. Zúzódások borították, és ragadt a sártól.
Kint az eső még jobban rázendített, hevesen kalapált a tetőn, s az esővíz zajosan zubogott le az ereszcsatornákon. Már szinte úszott a veranda, az eső vadul vert be a kitört ablakon keresztül, de mitsem törődtek ezzel.
– Szerencsénk van, hogy esik az eső – mondta Travis. – Ebben a felhőszakadásban senki nem hallhatta meg a lövéseket a környéken.
– Hová fogjuk rejteni a testet? – kérdezte Nora.
– Ezt meg kell gondolnom – válaszolt a férfi, de roppant nehéz volt gondolkodnia, mert a vállában sajgó fájdalom ott lüktetett a fejében is.
– Eláshatnánk itt az erdőben – vetette fel Nora.
– Nem. Mindig tudnánk, hogy itt van. Örökké aggódnánk, hogy a testet kikaparják a vadállatok, s megtalálják a túrázók. Talán jobb lenne, ha... vannak alkalmas helyek, végig a parti út mentén ahova felmehetnénk, megvárnánk, míg senki nem jár az úton, s lelökhetnénk a holttestet a szikláról. Ha megfelelő helyet választunk, a víz hamarosan el fogja sodorni, ki a nyílt tengerre, mielőtt bárki észrevenné.
Mikor Nora befejezte a kötözést, Einstein hirtelen nyüszítve felugrott. Beleszimatolt a levegőbe. A hátsó ajtóhoz szaladt, figyelt egy pillanatig, aztán eltűnt a nappaliban.
– Attól tartok, a sebei súlyosabbak, mint amilyennek látszanak – mondta Nora, miközben egy utolsó csík ragtapasszal megerősítette a kötést.
– Talán – mondta Travis. – De talán nem. Egész nap nagyon furcsán viselkedett, mióta reggel elmentél. Azt mondta nekem, úgy érzi, ez egy nagyon rossz nap.
– Igaza volt – mondta Nora.
Einstein rohanva tért vissza a nappaliból, egyenesen a kamra felé, felkattintotta a villanyt, s máris kezdte kipumpálni a betűkockákat.
– Talán van valami ötlete arra, hogy hová rejtsük a holttestet – vélte Nora.
Miközben Nora összeszedte a megmaradt kötszert, alkoholt és jódot, Travis sziszegve felvette az ingét, és kiment a kamrába, hogy megnézze, mit akar Einstein olyan sietve közölni velük.
A KÍVÜLÁLLÓ ITT VAN!

***

Travis új tárat helyezett az Uziba, egy másikat pedig a zsebébe csúsztatott, s Norának odaadta az egyik Uzi pisztolyt, amit a kamrában tartottak.
Einstein izgatottságából ítélve nem volt idejük arra, hogy végigjárják a házat, és bereteszeljék a spalettákat.
Az az ügyes elgázosító rendszer, melyet a fészerben építettek meg, azon a bizonyosságon alapult, hogy a Kívülálló éjszaka fog megérkezni, s fel akarja majd deríteni a környéket. De most, hogy nappal ért ide, és megszemlélhette a körülményeket, amíg ők Vincenttel voltak elfoglalva, a csapda már semmit sem ért.
A konyhában álltak és hallgatóztak, de semmit nem lehetett hallani a kérlelhetetlenül zuhogó eső moraján kívül.
Einstein nem tudott pontosabb felvilágosítást adni nekik az ellenség helyzetéről. Hatodik érzéke még nem működött kielégítően. Szerencsések voltak, hogy egyáltalán megérezte a szörnyeteget. Egész délelőtti nyugtalansága nyilván nem Vincent érkezésével függött össze. Ezt a szorongást a Kívülálló közeledése okozta.
– Az emeletre! – mondta Travis. – Gyerünk!
Idelent a teremtmény behatolhat ajtókon és ablakokon egyaránt, míg az emeleten legalább csak az ablakok miatt kell aggódniuk. S talán még van annyi idejük, hogy azokra is feltegyék a nehéz faspalettákat.
Nora elindult felfelé, Einsteinnel együtt. Travis hátrálva vette a lépcsőfokokat, s az Uzit a biztonság kedvéért maga előtt tartotta. Egy kicsit megszédült ettől a lépcsőmászástól. Érezte, hogy a fájdalom és a gyengeség oly megállíthatatlanul árad szét a testében, mint a tintafolt az itatóspapíron.
– Ha halljuk, hogy bejön – mondta Travis, mikor felértek az emeletre – elbújhatunk, megvárhatjuk, míg elkezd kapaszkodni felfelé, aztán előugorva meglephetjük, és szétlőhetjük a fejét.
Nora bólintott.
Most csendben kell maradniuk, megvárni, míg bemerészkedik az alsó szintre. Időt kell hagyni neki, hogy rájöjjön, ők az emeleten vannak, s el kell érni, hogy egyre hatalmasodó biztonságérzettel közeledjen a lépcsőhöz.
Egy villám – az első a vihar folyamán – cikázott le a felhők közül, s rögtön utána megdördült az ég is. A mennybolt mintha darabokra törött volna a nyomástól, s az odafent elraktározott eső egyetlen hatalmas víztömegben zúdult volna a földre.
A folyosó végén Nora egyik vászna repült ki a műteremből és a falnak csapódott.
Nora felkiáltott meglepetésében, s egy pillanatig mind a hárman ostobán bámultak a földön heverő festményre. Egy második festmény is kivitorlázott a műteremből, neki a falnak. A vászon cafatokra volt szaggatva.
A Kívülálló már bent volt a házban.
A folyosó végén álltak. Balra nyílt a nagy hálószoba és a jövendő gyerekszoba, jobbra pedig a fürdőszoba és Nora műterme. A teremtmény csak két ajtónyira volt tőlük, Nora műtermében, s éppen a festményeken töltötte ki tomboló dühét.
Egy újabb kép repült ki a folyosóra.
Einstein azonban, ázottan, sárosan, összeverve, s a szopornyica elleni harctól még mindig gyengén, vadul ugatott, s megpróbálta elriasztani a Kívülállót.
Az Uzit előre tartva Travis tett egy lépést a műterem felé. Nora megragadta a karját:
– Ne! Tűnjünk el innen!
– Nem! Ezzel szembe kell néznünk!
– Majd a mi feltételeink mellett! – kérlelte a lány.
– Ennél jobb feltételeink nem lehetnek.
Még két kép vágódott ki a műterem nyitott ajtaján, rá a széttépett festmények növekvő kupacára.
Einstein bősz ugatását, mély, torokból jövő morgás váltotta fel.
Lassan elindultak a folyosón a műterem felé.
Travis katonai tapasztalatai azt súgták, hogy szét kéne válniuk, ahelyett, hogy egy csoportban közelítik meg a célpontot. De ez nem a Delta Osztag volt, s az ellenfél sem egy egyszerű terroristának látszott. Ha szétválnának, elvesztenék a bátorságot, amire pedig szükségük volt ahhoz, hogy szembenézzenek a teremtménnyel. Egymás közelsége erőt adott nekik.
Félúton lehettek, mikor a Kívülálló felüvöltött. Jéghideg hang volt, mely keresztülhatolt Travisen, s megfagyasztotta benne a velőt. Ő és Nora megtorpantak, de Einstein tett még két lépést, mielőtt megállt volna.
A kutya hevesen remegni kezdett.
Travis is reszketett, tehetetlen volt ez ellen. És teste rázkódásától vállsebe is jobban nyilallt. Ám úgy érezte, lépni kell. A nyitott ajtóhoz ugrott, s a tönkretett festményeken taposva, puskatűzzel terítette be a műtermet. Bár a fegyver minimálisat rúgott, Travis mégis úgy érezte, mintha egy vésőt vágtak volna bele a sebébe.
Nem talált el semmit. Nem harsant fel fájdalmas kiáltás, és semmi nyomát nem látta az ellenségnek.
A padlót beborították a szétszaggatott festmények, s az üvegcserepek, melyek abból a kitört ablakból származtak, amin át a Kívülálló a verandatetőre felmászva bejutott.
Travis szétterpesztett lábakkal várakozott. A fegyvert két kézben tartotta. A veríték a szemébe folyt, megpróbálta kipislogni. Igyekezett nem törődni a vállát hasogató fájdalommal. Várt.
A Kívülálló egész biztosan valamelyik ajtószárny mögött bújt el, ugrásra készen. Egy idő után biztosan elege lesz a várakozásból, s mikor előrohan, az ajtónyílásban le lehetne kaszálni néhány lövéssel.
Nem, mondta magában Travis, ne álltassuk magunkat! Hisz olyan okos, mint Einstein. Nem. Nem, ez az átkozott valami intelligensebb, váratlanabb trükköt fog alkalmazni.
Újra megdördült az ég, olyan hevesen, hogy beleremegtek az ablakok. Többször egymás után villámok cikáztak el a fák felett.
Gyerünk, te szemét, mutasd meg magad.
Travis hátrapillantott Norára és Einsteinre, akik néhány lépésnyire álltak mögötte, egyik oldalukon a háló, másikon a fürdőszoba, mögöttük a lépcső.
Mikor újra a nyitott ajtó felé fordult, s elgondolkozva szemlélte az üvegcserepeket a földön, hirtelen biztos lett abban, hogy a Kívülálló már nincs a műteremben, hogy eltűnt az ablakon keresztül, kimászott a verandatetőre, s egy másik ajtón keresztül fogja meglepni őket, talán a hálóból vagy a fürdőszobából – vagy talán a lépcső tetejéről fog üvöltve rájuk rontani.
Intett Norának:
– Fedezz!
Mielőtt a lány tiltakozhatott volna, Travis összegörnyedve belépett a stúdióba. Majdnem elcsúszott a törmeléken, de sikerült talpon maradnia, s megperdült, készen arra, hogy tüzeljen, ha a teremtmény onnan támadna rá.
De eltűnt.
A szekrény nyitva állt. Semmi nem volt benne.
Travis a kitört ablakhoz ment és óvatosan kinézett a veranda esőmosta tetejére. Semmi.
A szél sírva hatolt be a veszedelmesen éles üvegcserepek között, amelyek még ott remegtek az ablakkeretben. Travis elindult vissza a folyosó felé. Látta Norát odakint, amint félve pislog rá, s határozottan szorítja az Uzit a markában. S ekkor a lány mögött kinyílt a jövendőbeli gyerekszoba ajtaja, s a Kívülálló ott volt, izzó, sárga szemekkel. Irtózatos állkapcsát, melyben sokkal élesebb fogak sorakoztak mint azok az alattomos üvegcserepek az ablakkeretben, szélesre tátotta.
Nora is érzékelte a veszélyt, megfordult, de a teremtmény odacsapott, mielőtt a lány tüzelhetett volna, s kitépte az Uzit a kezéből. Ám karmait már nem tudta a lányba mélyeszteni, mert Einstein vadul hörögve rátámadt. A Kívülálló macskaszerű gyorsasággal fordult a kutya felé. Villámsebesen csapódtak ki hosszú karjai, melyek mintha nem is csak egy könyökízülettel rendelkeztek volna, s felnyalábolta a kutyát.
Ahogy Travis a műtermen át a folyosó felé szaladt, nem tudott tisztán a Kívülállóra célozni, mert Nora ott állt közte, és a gyűlöletes támadó között. Mikor Travis az ajtóhoz ért, rákiáltott Norára, hogy feküdjön hasra, s Nora azonnal engedelmeskedett is, de túl későn. A Kívülálló a gyerekszobába vonszolta Einsteint és becsapta az ajtót, mintha valami gonosz, dobozból előugró krampusz lenne, aki egy szempillantás alatt ugrik elő, majd vissza a megszerzett zsákmánnyal együtt.
Einstein felvonyított odabent, s Nora a gyerekszoba ajtajához rohant.
– Ne! – kiáltotta Travis és elrántotta onnan a lányt.
Az automata karabélyt a csukott ajtóra szegezte, és az egész tárat beleeresztette, legalább harminc lyukat ütve a fába, összeszorított fogakkal sziszegve, ahogy a fájdalom keresztülrobbant a vállán. Megvolt a veszélye annak, hogy eltalálja Einsteint, de a retriever sokkal nagyobb veszélyben lett volna, ha nem nyit tüzet. Mikor a fegyver elhallgatott, Travis kitépte belőle az üres tárat, elővette a tele tárat a zsebéből, s belehelyezte a karabélyba. Aztán egy rúgással kinyitotta az agyonlyuggatott ajtót és berontott a gyerekszobába.
Az ablak nyitva állt, a függönyök lobogtak a szélben.
A Kívülálló eltűnt.
Einstein mozdulatlanul, vérrel borítva feküdt a fal mellett.
Nora szívettépően felkiáltott a fájdalomtól, mikor meglátta a retrievert.
Az ablaknál Travis vércseppeket vett észre a veranda tetején. Az eső gyorsan elmosta a foltokat.
Ekkor mozgást észlelt a szeme sarkából, lenézett a fészer felé, s meglátta a Kívülállót, amint eltűnik a nagyajtó mögött.
Nora a kutya fölé hajolt.
– Ó, Istenem, most, hogy meggyógyult, így kell meghalnia...
– Utána megyek annak a dögnek! – sziszegte vadul Travis. – Odalent van a fészerben.
A lány is az ajtó felé indult, de Travis rászólt:
– Nem! Hívd fel Jim Keene-t, aztán maradj Einsteinnel, maradj Einsteinnel!
– De neked van szükséged rám! Nem mehetsz utána egyedül!
– Einstein az, akinek szüksége van rád!
– Einstein meghalt – mondta Nora a könnyein keresztül.
– Ne mondd ezt! – kiáltott rá Travis. Tudta, hogy irracionálisan gondolkodik. Mintha a kutya nem halna meg, amíg azt ki nem mondták. De nem tudott uralkodni magán. – Ne mondd, hogy meghalt! Maradj itt vele, a fene egye meg! Megsebesítettem azt a rohadt szörnyeteget, méghozzá súlyosan, azt hiszem. Vérzik, és innen már el tudom intézni egyedül is. Hívd Jim Keene-t és maradj Einsteinnel.
Travis attól is félt, hogy a nagy izgalom miatt Nora el fog vetélni, ha ez már meg nem történt. Kirohant a szobából.
Nem vagy olyan állapotban, hogy bemenj abba a fészerbe, mondta magának a lépcső felé tartva. Először le kell higgadnod. Azt parancsoltad Norának, hogy hívja ki az állatorvost egy halott kutyához, s maradjon mellette, mikor itt most többet segíthetne... Nem jó. Hagytad, hogy a düh és a bosszúvágy felülkerekedjen rajtad. Ezt nem szabad!
De nem állhatott meg. Egész élete arról szólt, hogy elveszti azokat az embereket, akiket szeret, és nem volt senki, akin ezt megbosszulhatta volna, mert az ember nem vehet elégtételt a végzeten. De most itt van egy páratlanul gonosz ellenfél, s ő meg fog fizetni azért, amit ez a szörnyeteg Einsteinnel tett.
Kettesével-hármasával vette a lépcsőfokokat lefelé, de közben elöntötte a szédülés és émelygés hulláma, és majdnem elesett. Megragadta a korlátot, hogy el ne botoljon. De a rossz kezével dőlt neki a korlátnak, és a forró fájdalom belehasított sebesült vállába. Elengedte a korlátot, elvesztette az egyensúlyát, és elvágódott.
Rosszabb állapotban volt, mint gondolta.
Az Uzit a kezében szorongatva nagy nehezen lábra állt és a hátsó ajtóhoz támolygott, ki a verandára, le a lépcsőkön, az udvarra. A hideg eső kitisztította kótyagos fejét, s ő állt egy percig a füvön, és hagyta, hogy a vihar kimossa belőle a szédülést.
Einstein összezúzott, véres teste villant az agyába. A vicces, betűmozaikokból kirakott üzenetekre gondolt, amelyek már soha nem fognak megjelenni a kamra padlóján, az eljövendő karácsonyok jártak az eszében, melyeken Einstein nem fog mikulássapkában körbefutni a házban, arra a szeretetre gondolt, amit már nem kapnak meg és nem adhatnak át, azokra a kölykökre gondolt, akik sohasem fognak megszületni, s mindezen veszteségek tonnányi súlya alatt majdnem a földre roskadt. A fájdalmát hívta segítségül, hogy kiélesítse a dühét, s addig fente, míg borotvaéles nem lett.
Aztán a fészerhez indult.
A helyiséget megtöltötték az árnyak. Travis az ajtóban állt, hagyta, hogy a fejét és a hátát verje az eső. Hunyorogva nézett be a félhomályba, remélve, hogy meglátja azokat a sárga szemeket.
Semmi.
Belépett az ajtón. A düh adott neki bátorságot. A fal mellett a kapcsolóhoz oldalazott. De villanyfénynél sem látott senkit és semmit.
Összeszorított fogakkal próbálta legyőzni a szédülését. Elhaladt az üres hely mellett, ahol a furgon szokott állni, s lassan a Toyota mellett is.
A padlástér...!
Néhány lépéssel arrébb kell mennie, nehogy az ellenfél rá tudja vetni magát odafentről.
Ez azonban már hiábavaló óvatosságnak bizonyult. A Kívülálló ott volt a fészer hátsó részében, a Toyota motorháza előtt, összekuporodva a betonpadlón, nyöszörögve, s mindkét hosszú, erős karjával átölelve magát. Körülötte a földet vér bontotta.
Travis vagy egy percig állt a kocsi mellett, öt méterre a teremtménytől, undorral, félelemmel és valami furcsa elbűvöltséggel eltelve. A testszerkezete, mint egy majomé, talán egy páviáné. De ezenkívül nem lehetett felfedezni rajta semmilyen más állatfajta jegyeit. A túlméretezett, ormótlan fej, a hatalmas, sárga szemek, az erős állkapcsok, a hosszú, görbe fogak, a görnyedt hát, a csapzott bunda és a hosszú kar csak az ő sajátjai voltak, csak az ő elrettentő vonásai.
Várakozásteli tekintettel nézett fel a férfire.
Travis tett két lépést előre és felemelte a fegyvert.
A teremtmény lassan felemelte a fejét, s állkapcsait mozgatva, reszelős hangon kiejtett egy elmosódott, de mégis érthető szót, amelyet Travis még a vihar robajain túl is meghallott:
– Fáj.
Travis inkább megrémült, mint meghökkent. A teremtményt nem úgy tervezték, hogy képes legyen a beszédre, mégis, volt benne annyi intelligencia, hogy megtanulja a nyelvet. A hosszú hónapok alatt, amíg Einsteint hajszolta, gyakorolhatta a beszédet, s most kikényszerített pár elkínzott szót deformált szájából. Travis nem a beszélő démon látványától rémült meg, hanem a gondolattól, hogy eddigi vándorútján milyen kétségbeesetten akarhatott a teremtmény kommunikálni valakivel, bárkivel. Travis nem akarta sajnálni, nem merte sajnálni, mert jól akarta érezni magát abban a pillanatban, mikor lesöpri a föld színéről.
– Messzire jött. Most fáradt – mondta a Kívülálló hatalmas erőfeszítéssel, mintha minden szó a torkából szakadt volna le.
A szemei idegenek voltak, tekintete nem ébreszthetett együttérzést. És végtagjai... azok a gyilkos végtagok... nem volt kétséges, mire szánták őket.
A teremtmény kinyújtotta egyik hosszú karját, és felvett valamit a földről, ami eddig mellette hevert, de amit Travis mostanáig nem vett észre: az egyik Mickey Mouse videót, amit Einstein kapott karácsonyra. A híres egér ott díszelgett a kazetta borítóján, s száján az ismerős mosollyal integetett.
– Mickey... – mondta a Kívülálló, és nyomorult, különös, alig érthető hangjában valahogy érezni lehetett az elveszettség és a magány szörnyű érzését. – Mickey...
Aztán eldobta a kazettatokot, és visszahanyatlott az agóniába.
Travis még egyet előre lépett.
A Kívülálló képe olyan ocsmány, annyira visszataszító volt, hogy volt benne valami páratlan, magával ragadó.
Valahol becsapott egy villám. A fészer fényei pislákolni kezdtek.
A teremtmény felemelte a fejét, s ugyanazon a recsegő hangon megszólalt, de most hideg, őrült ujjongást lehetett felfedezni a hangjában:
– Megölni a kutyát, megölni a kutyát, megölni a kutyát! – S valami olyan hangot hallatott, ami nevetés is lehetett.
Travis legszívesebben azonnal szétlőtte volna. De mielőtt meghúzhatta volna a ravaszt, a Kívülálló nevetését felváltotta olyasmi, ami zokogásnak tűnt. Travis megbabonázva bámult rá.
A Kívülálló Travisre szegezett szemmel újra megszólalt:
– Megölni a kutyát, megölni a kutyát, megölni a kutyát! – Aztán a kazettaborítóról rámosolygó Mickey Mouse figurára nézett, s végül könyörögve így szólt:
– Megölni engem!
Travis nem tudta, hogy dühből, vagy inkább sajnálatból cselekedett, mikor meghúzta a ravaszt és az egész tárat a Kívülállóba eresztette. Amit ember elkezdett, ember most bevégezte.
Eldobta a karabélyt és kisétált a fészerből. Nem volt ereje visszamenni a házba. Összekuporodva leült a fűre és zokogott.
Még akkor is sírt, mikor meghallotta Jim Keene kocsiját, ahogy jött felfelé az ösvényen.

T I Z E N E G Y E D I K  F E J E Z E T

1

Január 13-án, csütörtök délután, Lem Johnson a Pacific Coast Highway-ről felkígyózó ösvény aljánál hagyta Cliff Soames-t és három másik emberét. A parancs úgy szólt, hogy senkit ne engedjenek fel, és maradjanak az állomáshelyen, amíg Lem nem hívja őket.
Cliff Soames számára furcsának tűnt az ügynek ilyetén intézése, de nem adott hangot a kifogásainak.
Lem felkapaszkodott a lépcsőn és bekopogott az ajtón.
Travis Cornell nyitott ajtót a kopogásra, s fürkésző tekintettel nézett Lemre a szúnyoghálón keresztül, mielőtt megszólalt volna:
– Mr. Johnson, ha nem tévedek.
– Honnan tudja? Ó, igen, persze, Garrison Dilworth beszélhetett rólam aznap éjjel, mikor végül sikerült telefonálnia.
Lem meglepetésére Cornell kinyitotta a szúnyoghálós ajtót is:
– Azért bejöhet.
Cornell ujjatlan pólót viselt, szemmel láthatóan azért, mert jobb vállát méretes kötés fedte. A nappalin keresztül a konyhába vezette Lemet, ahol a felesége az asztalnál ülve éppen almát hámozott a pitéhez.
– Mr. Johnson? – nézett fel a nő.
– Látom, széles körben ismert vagyok – mosolyodott el Lem.
Cornell leült az asztalhoz, vissza a kávésbögréje mellé. Lemet nem kínálta meg kávéval.
Lem egy darabig feszélyezetten ácsorgott ott, majd végül ő is leült az asztalhoz.
– Nos, tudják, ez elkerülhetetlen volt. Előbb-utóbb mindenképpen elkaptuk volna magukat.
A nő szó nélkül tovább hámozta az almákat. A férfi a bögréjébe bámult.
Lem is hallgatott. Mi a gond velük? – tűnődött. Ez nem egészen az a forgatókönyv volt, amit elképzelt. Felkészítette magát a pánikra, dühre, reményvesztettségre, és sokminden másra, de erre a fura apátiára nem. Nem úgy tűnt, mintha egy kicsit is érdekelte volna őket, hogy végül a nyomukra akadt.
– Érdekli magukat, hogy végül is hogyan találtunk rá erre a helyre? – kérdezte.
A nő megrázta a fejét.
– Ha tényleg el akarja mondani – nézett rá Cornell – akkor kezdjen neki, és szórakozzon jól!
– Nos, egyszerű volt – kezdte zavartan, a homlokát ráncolva Lem. – Tudtuk, hogy Mr. Dilworth a kikötő északi részénél lévő park környékéről telefonált maguknak, egy házból vagy egy üzletből. Úgyhogy rákötöttük a számítógépeinket a telefontársaság komputeres nyilvántartására – az ő engedélyükkel, természetesen – s ráállítottunk pár embert, hogy vizsgálják át az összes távolsági hívást, ami a parktól három blokkon belül eső telefonszámokat terhelte, azon az éjszakán. Semmi nem vezetett magukhoz. De aztán rájöttünk, hogy ha R-beszélgetésről van szó, a hívást nem arra a számra terhelték rá, ahonnan a kezdeményezték, hanem annak a személynek a számláján jelenik meg, aki átvállalja az R-beszélgetés költségeit – s ezek voltak maguk. De ennek nyoma van a telefontársaság egy különleges nyilvántartásában is, hogy ha az R-beszélgetést vállaló személy később megtagadja a fizetést, utána tudjanak járni a dolgoknak. Végignéztük ezt a speciális nyilvántartást, amely nagyon rövid, és gyorsan megtaláltuk a hívást, melyet egy part menti házból intéztek, a maguk itteni számára. Mikor beszéltünk az ott lakó emberekkel – az Essenby-családdal – elsősorban a fiúgyermekükre koncentráltunk, egy Tommy nevű kamaszra, és bár belekerült egy kis időbe, végül megállapíthattuk, hogy valóban Dilworth használta a telefonjukat. Az első része roppant időigényes volt a dolognak, hetek, és hetek teltek el, de a többi... gyerekjáték volt.
– Kitüntetést akar érte, vagy mi? – kérdezte Cornell. A nő kivett még egy almát a kosárból, négyfelé vágta és elkezdte lefaragni a héját.
Ezek aztán nem tették könnyebbé a dolgát – pedig a szándékai különböztek attól, amit vártak tőle. De nem lehetett megróni őket azért, mert hűvösen bántak vele, mikor még nem is tudták, hogy barátként jött hozzájuk.
– Ide hallgassanak! Az embereimet az ösvény végénél hagytam – mondta. – Azt mondtam nekik, hogy maguk pánikba eshetnek, s valami hülyeséget csinálhatnak, ha meglátják, hogy többen közeledünk a házhoz. De amiért igazán egyedül jöttem, az nem más, minthogy ajánlatot tegyek...
Végre mindketten érdeklődve néztek rá.
– Tavasszal itthagyom ezt az átkozott munkát – mondta Lem. – Hogy miért lépek ki a szolgálatból... azt nem kell tudniuk, s nem kell, hogy érdekelje magukat. Csak annyit mondok, hogy tengernyi változáson mentem keresztül. Megtanultam, hogyan éljek együtt a kudarccal, és most már nem rémiszt meg többé. – Felsóhajtott és vállat vont. – Akárhogy is, a kutya nem való ketrecbe. Nem érdekel, mit mondanak a nagyokosok, vagy mit akarnak – én tudom, mi a helyes. Tudom, milyen érzés ketrecben lakni. Egészen mostanáig én is egy egyfajta ketrecben éltem. A kutyának nem kell visszamennie oda. Amit javasolni akarok, Mr. Cornell, hogy vigye ki valahová az erdőbe, ahol biztonságban van, aztán jöjjön vissza, és nézzen szembe a kérdésekkel. Mondja azt, hogy a kutya néhány hónapja megszökött, nem tudja hol lehet, és maga szerint vagy elpusztult azóta, vagy valaki befogta. Még mindig lesz egy kis probléma a Kívülállóval, amiről biztosan tud, de maga és én ki fogunk találni ellene valamit, ha ideér. Egy ideig ráállítok pár embert magára, de néhány hét után visszahívom őket, arra hivatkozva, hogy semmi értelme...
Ekkor Cornell felállt, és Lem székéhez lépett. Bal kezével megragadta Lem ingének gallérját, és talpra állította a férfit:
– Tizenhat napot késtél, te rohadék!
– Hogy érti ezt?
– A kutya meghalt! A Kívülálló ölte meg őt, és én megöltem a Kívülállót!
A nő letette a hámozókést és a darab almát, amivel dolgozott. A tenyerébe temette az arcát és rázkódó vállakkal zokogni kezdett.
– Jézusom...! – Lemtől csak ennyire telt.
Cornell eleresztette. Lem megigazította a nyakkendőjét, kisimította összegyűrődött ingét, majd lesöpörte a nadrágját.
– Jézusom...! – ismételte.
Cornell hajlandó volt elvezetni őket arra a helyre az erdőben, ahol elásta a Kívülállót.
Lem emberei kiásták. A szörnyeteget Cornellék műanyag zsákba csomagolták, de nem kellett kibontaniuk a zsákot, hogy meggyőződjenek arról, az valóban Yarbeck teremtménye.
Az idő hideg volt, mióta a Kívülálló a földben pihent, de a test már kezdett büdösödni.
Cornell nem mondta meg nekik hol temette el a kutyát.
– Ha meggondolom, soha nem volt esélye arra, hogy békében éljen – mondta komoran Cornell. – De istenemre, nyugodni békében fog. Senki nem fogja boncasztalra tenni, és szétnyirbálni.
– Olyan esetben, amikor a nemzetbiztonság forog kockán, kényszeríthetik, hogy...
– Csak tessék! – mondta Cornell. – Ha bármilyen végzés nélkül kérdőre vonnak, és arra kényszerítenek, mondjam meg, hová temettem Einsteint, az egész sztorit kifecsegem a sajtónak. De ha békén hagyják Einsteint, ha békén hagynak engem és az enyéimet, akkor tartom a számat. Nem szándékozom visszamenni Santa Barbarába, hogy Travis Cornellként folytassam. A nevem már Hyatt, és az is marad. A régi életemnek örökre vége. Nincs okom, hogy visszatérjek. És ha a kormánynak van esze, hagyja, hogy Hyatt maradjak, és nem áll az utamba.
Lem hosszú ideig nézett rá:
– Igen, ha van eszük, azt fogják tenni.

***

Ugyanazon a napon, miközben Jim Keene vacsorát főzött magának, megszólalt a telefonja. Garrison Dilworth volt az, akivel sohasem találkozott, de mégis jól ismerte, mert az elmúlt hetekben összekötőként tevékenykedett az ügyvéd és Cornellék között. Garrison egy Santa Barbara-i fülkéből telefonált.
– Megérkeztek már? – kérdezte az ügyvéd.
– Igen. Ma, kora délután – felelt Jim. – Az a Tommy Essenby biztos nagyon rendes kölyök.
– Tényleg nagyon jó srác. De nem azért jött el és figyelmeztetett, mert úgy a szívéhez nőttem. Lázad mindenféle hatóság ellen. Rossz néven vette, hogy kényszerítették, ismerje el, én telefonáltam a házukból aznap éjjel. Az, hogy azután egyenesen hozzám jött, olyan szükségszerű volt, mint hogy a bakkecskék nekirontanak a deszkapalánknak.
– Elvitték a Kívülállót.
– Mi van a kutyával?
– Travis nem volt hajlandó megmutatni nekik a sírt. Azt mondta nekik, hogy nagydobra veri az egészet, ha kényszerítik.
– Hogy van Nora? – kérdezte Dilworth.
– Nem fogja elveszíteni a kisbabát.
– Hála Istennek! Ez biztosan nagy vigaszt jelent.

***

Nyolc hónappal később, a szeptemberi Labor Day előtti hétvégén a Johnson és a Gaines család összejött egy grill partira a seriff kertjében. A délután nagy részét bridzsezéssel töltötték. Többnyire Lem és Karen győztek, ami szokatlan volt mostanság, mert Lem már nem azzal a mindenáron való győzniakarással közelítette meg a játékot, ami egykor a stílusa volt.
Még júniusban otthagyta az NSA-t. Azóta annak a pénznek a jövedelmeiből élt, amit apjától örökölt. Arra számított, jövő tavaszra bele tud fogni valami ki saját üzletbe, ahol ő lesz saját maga főnöke, s ő szabja meg a maga munkaidejét.
Később, a délután folyamán, miközben a feleségek salátát készítettek a konyhában, Lem és Walt a teraszon álltak és a hússzeleteket pakolták a grillsütőre, a hamu fölé.
– Szóval, még mindig úgy ismernek téged a Hivatalban, mint az embert, aki elcseszte a Banodyne-ügyet?
– Ezzel érem el a halhatatlanságot.
– S mégis kapod a nyugdíjadat – mondta Walt.
– Végül is leszolgáltam huszonhárom évet.
– Akkor sem helyénvaló, hogy egy ember elszúrja a század legnagyobb ügyét, aztán negyvenhat évesen elsétál, és teljes nyugdíjat kap.
– Háromnegyedet.
– Akkor is! – Walt mélyet szippantott a sülő húsról felszálló illatos füstből. – Hova jut ez az ország? Kevésbé liberális időkben az ilyeneket megkorbácsolták, és kalodába dugták. – Megint beleszagolt a levegőbe. – Meséld el azt a pillanatot a konyhájukban!
Lem már vagy százszor elmondta, de Walt nem győzte újra meg újra végighallgatni.
– Nos, igen takarékos konyhájuk volt. Minden ragyogott. Cornell, meg a felesége is igen tiszta, ápolt emberek. Elmondják nekem, hogy a kutya két hete meghalt, s ők eltemették. Cornell bedobja azt a dühös magatartást, kirángat engem a székemből az ingemnél fogva, és néz rám, mintha le akarná tépni a fejemet. Mikor elenged, megigazítom a nyakkendőmet, kisimítom az ingemet, lenézek a nadrágomra, félig-meddig szokásból, és észreveszem ezeket az aranyszínű szőröket. Kutyaszőrt. Egy retrievernek a szőrét, ebben halálbiztos vagyok! Namármost, lehetséges, hogy ezek a tiszta emberek, két hétig nem tudtak időt szakítani arra, hogy kitakarítsanak?
– Szőrök voltak mindenhol a nadrágodon? – kérdezte Walt.
– Egy csomó.
– Mintha a kutya percekkel azelőtt még ott ült volna. – Ha két perccel előbb érkezem, magára a kutyára ültem volna rá.
Walt megfordított egy szelet húst a rácson.
– Nagyon jó megfigyelő vagy te, Lem, amivel sokkal előrébb kellett volna jutnod a munkádban. Egyszerűen nem értem, hogy a te tehetségeddel hogyan sikerült elcseszned a Banodyne-ügyet olyan alaposan.
Mindketten felnevettek.
– Szerencse kellett hozzá, azt hiszem – mondta Lem, mint már annyiszor, ha ehhez a részhez értek.

3

Mikor James Garrison Hyatt a harmadik születésnapját ünnepelte június 28-án, a mamája várandós volt első testvérével, aki végül a húga lett.
Rendeztek egy partit a Csendes-óceán felé ereszkedő erdős lankákon álló házban. Mivel Hyatték nemsokára új és nagyobb házba szándékoztak költözni, mely egy kicsit feljebb állt, szintén a part mentén, a partit nemcsak a születésnap kedvéért tartották, hanem hogy búcsút mondjanak a háznak, a család első otthonának.
Jim Keene is feljött Carmelből. Elhozta Pookát és Sadie-t, a két fekete labradort, és az ifjú golden retrievert, Leonardót, akit rendszerint csak Leónak szólított. Néhány közeli barát is ott volt az ingatlanügynökségtől, ahol Sam – mindenkinek csak "Travis" – dolgozott Carmel Highlandsen, és a carmeli galériából, ahol Nora festményeit árulták. Mind elhozták retrieverjeiket, akik Einstein és párja, Minnie, második alomjából származtak.
Csak Garrison Dilworth hiányzott. Őt előző évben, álmában érte a halál.
Remek napjuk volt, nagyon jól érezték magukat, s nemcsak azért, mert barátok voltak, és örültek, hogy együtt lehetnek, hanem mert megoszthattak egy titkos csodát, ami örökre egy hatalmas, kiterjedt családdá fogja összefűzni őket.
Az első alomból származó kutyák, akiket Travisnek és Norának nem volt szíve örökbe adni, ott éltek a házban, s most szintén jelen voltak: Mickey, Donald, Daisy, Huey, Dewey és Louie.
A kutyák talán még az embereknél is jobban érezték magukat, vidáman ugrándoztak a füvön, bújócskáztak a fák között, és videóztak a nappaliban.
A kutyák pátriárkája részt vett ugyan némelyik játékban, de több időt töltött Travisszel és Norával, s még többet Minnie-vel. Sántított – s élete hátralévő részében sántítani is fog – mert a jobb hátsó lábát a Kívülálló kegyetlenül szétroncsolta. Menthetetlen lett volna, ha az állatorvos nem szentel olyan nagy figyelmet a végtag gyógyulásának.
Travis gyakran eltöprengett azon, hogy vajon a Kívülálló, mikor nagy erővel a gyerekszoba falához csapta Einsteint, feltételezte-e, hogy a kutya meghalt? Vagy abban a pillanatban, mikor a retriever életét a kezében tartotta, hirtelen megérintette-e valami mélyről jövő kegyelem, amit a létrehozói nem programoztak bele a szörnyetegbe, de valahogy mégis ott volt? Talán visszaemlékezett az egyetlen élvezetre, amiben neki és a kutyának része volt a laboratóriumban – a rajzfilmekre. S erre gondolva talán először látta a halvány lehetőséget arra, hogy olyan legyen, mint a többi élőlény. Ezért nem tudta megölni Einsteint olyan könnyedén és hidegvérűen, ahogyan arra maga is számított. Végül is, azoknak a karmoknak egyetlen suhintásával kibelezhette volna a kutyát.
Einsteinnek tehát hozzá kellett szoknia a bicegéshez. A füléből eltűnt a tetoválás, hála Jim Keene-nek. Ezután soha senki nem tudja bebizonyítani, hogy ő az a bizonyos kutya a Banodyne-ból – és ha akarta, még mindig remekül tudta játszani a "buta kutyát".
A kis Jimmy harmadik születésnapján Minnie elbűvölve és zavarodottan szemlélte társa és leszármazottai viselkedését, megrökönyödve bohóckodásukon. Bár sosem értette őket teljesen, nem volt a világon kutyamama, aki annyi szeretetet kapott volna azoktól, akiket világra hozott. Ő vigyázott rájuk, s ők vigyáztak rá, mint egymás őrzői.
A nap végén, mikor a vendégek már elmentek, s mikor Jimmyt is lefektették a gyerekszobában, és Minnie, meg az első alom is nyugovóra tért, Einstein, Travis és Nora a tágas éléskamrába siettek.
A betűmozaik-adagoló műanyag csövek eltűntek. Helyettük egy IBM számítógép állt a földön. Einstein egy ceruzát vett a szájába, s azzal nyomogatta a billentyűzetet. Az üzenet megjelent a képernyőn.
GYORSAN NŐNEK.
– Bizony – bólintott Nora. – A tieid gyorsabban, mint a mieink.
EGY NAPON MINDENÜTT OTT LESZNEK.
– Egy napon, benépesítik majd az egész világot – mondta Travis.
OLYAN MESSZE LESZNEK TŐLEM. EZ SZOMORÚ.
– Igen, az – mondta Nora. – De tudod, a fiókák előbb-utóbb kirepülnek a fészekből.
ÉS HA MEGHALOK?
– Akkor...? – guggolt le a kutya mellé Travis, és összeborzolta a bundáját.
EMLÉKEZNI FOGNAK RÁM?
– Igen, szőrmók! – térdelt le melléjük Nora, és átölelte Einsteint. – Amíg lesznek kutyák és hozzájuk méltó emberek, addig ők mind emlékezni fognak rád!