WASS ALBERT

HANKY TANÁR ÚR

HALÁLOS KÖD
HOLTEMBER PARTJÁN

WASS ALBERT
ÉLETMŰ-SOROZAT

MENTOR KIADÓ MAROSVÁSÁRHELY 2003

Alapkiadás:Halálos köd – Holtember Partján Amerikai Magyar Szépmíves Czéh, Astor, Florida, 1978
(c) Czegei Wass Alapítvány, Florida, USA, 2003
Descrierea CIP a Bibliotecii Naţionale a României
WASS ALBERT
Hanky tanár úr – Halálos köd holtember partján
Wass Albert. – Marosvásárhely [Târgu-Mureş]: Mentor, 2003 280 p.; 20 cm. 
ISBN 973-599-054-7
821.511.141-31
Kiadói tanács:Gálfalvi György, Kovács András Ferenc, Markó Béla, Vida Gábor
Szerkesztette Nagy Pál
A szöveget Szőcs Katalin gondozta
A borítót Vincze László tervezte
A számítógépes tördelést Átyim Éva Emese végezte
A kiadásért felel Káli Király István, ügyvezető
Megjelent 17,5 nyomdai ív terjedelemben
Nyomta a Lyra Kiadó Kft. Marosvásárhelyt
ISBN 973-599-054-7

A Mentor Kiadónak 2004. december 31-ig szóló kizárólagos joga van Wass Albert műveinek magyar nyelvű kiadására, illetve e művek részleges vagy teljes román fordítására, a fordítások kiadására és valamennyi kiadott mű terjesztésére egész Európa területén 2005. december 31-ig. A jog a szerző műveinek felhasználásával szervezett irodalmi estekre is vonatkozik, az ebből származó esetleges bevételek a kiadót illetik.
A Czegei Wass Alapítvány és a Mentor Kiadó között létrejött 17-es számú könyvkiadási szerződés (1998. március 13.) 2. cikkelyéből

HANKY TANÁR ÚR

HANKY TANÁR ÚR MEGÉRKEZIK AMERIKÁBA

Big Jack szerint hajóérkezésre alkalmatlanabb napot keresni sem lehetett volna. Péntek volt és tizenharmadika.
New York roppant kietlen kikötőjében a hajnalok mindig füstösek, ködösek és szürkék, s a csatornák vize mindig szennyes. De ezen a hajnalon, amikor az a bizonyos Noé Bárkájának csúfolt kivándorló hajó okádni kezdte a maga zagyva népét Amerika partjára, a kikötő különösen szürke volt és barátságtalan. S mivel Big Jack, a hat láb magas nagydarab néger hordár minden babonarázta csontjában külön érezte vacogni a közelgő bajt, így hát vajpuha szívének ártatlan jóindulatával odaplántálta magát a hajóhíd mellé, hogy kéznél lehessen a segítséggel.
A keskeny hídon sorjában kezdtek lefelé jönni az emberek. Olyan gyűrött ábrázatúak és viharvertek voltak, hogy már puszta látásuk is szánalmat ébresztett a négerben. Babonásan kezdte számolni őket. Egy… kettő… három… négy… öt… Mikor a tizenharmadikhoz ért, már a térdei is reszkettek. Mert tizenharmadiknak lenni pénteken és tizenharmadikán, Jack szerint még annál is rosszabb volt, mintha valaki feleségül venné a saját anyósát.
Az ember, aki a baljóslatú szám árnyéka alatt lassan lépkedve közeledett Amerika földjéhez, magas volt, csontos és sovány. Egyik kezében kopott kézitáskát, másikban egy kis barna papírdobozt hozott. Szemüveget viselt, s kopott, sötétszürke ruhájában valami olyan megindítóan szánalmas méltósággal mozgott, hogy Jack majdnem elsírta magát tőle. A babonás néger már azt is tudta, hogy ez a balsors-verte utas ráadásul nem is tehet egyebet, mint hogy bal lábbal lép a partra. Ebben az egyben azonban tévedett. Hogy pontosak legyünk: az idegen nem is a lábával, hanem az orrával érintette meg először a szabadság áldott partjait.
Ez pedig úgy történt, hogy alig jutott el a híd közepéig, amikor a mögötte tolongó utas véletlenül meglökte súlyos útikosarával. A lökés térdhajlásban érte, s a hosszú, sovány ember megtántorodott tőle, elvesztette egyensúlyát, és kezével a híd kötélkorlátja után kapott. Ebben a pillanatban kicsúszott markából a kis barna papírdoboz, és alápottyant a csatorna mocskos, fekete vizébe.
Az utas egy pillanatig döbbenve bámult a doboz után, aztán kiáltozni kezdett valamit vissza a hajó felé, de a híd fejénél álló tiszt türelmetlenül integetett.
– Tessék továbbmenni! Nem lehet megállni! Tessék továbbmenni!
A mögötte jövők is dühösen tuszkolni kezdték, míg végül is megbotlott egy kiálló lécben, s fejjel előre érkezett meg Amerikába. A következő pillanatban Jack már nyúlt is érte hatalmas karjaival.
– Rossz nap, nagyon rossz nap – sóhajtotta szemeit forgatva és lábra állítva az idegent –, megütötte magát, suh? Juj-juj, nagyon rossz nap!
Lehajolt az elgurult kalap után, s ügyelve leporolta azt is. De az utas nem törődött a nappal, még csak a kalapja után sem nyúlt. Hanem alighogy megigazította orrán a szemüvegét, a víz felé fordult megint. Kopaszodó fején égnek meredtek a gyér, őszülő hajszálak.
– Csónak! Van itt egy csónak? – kérdezte izgatottan, idegenül tördelve az angol szavakat. Jack meg sem értette mindjárt, s így csak bámult, kezében a kalappal. Míg végül is az idegen hosszú, csontos ujjával odamutatott a kis barna dobozra, amit az áramlat lassan sodort már tova a csatorna szennyes vizén.
– Van egy csónak? – kérdezte ismét.
– Nincs, suh – rázta meg Jack a fejét –, itt a kalap, suh.
Gépiesen átvette a kalapot, és a fejébe nyomta.
– Hogyan lehet lemenni a vízhez, azt mondja meg?
– Valami kincs van a skatulyában? – érdeklődött Jack.
– Kincs? – kiáltott föl ingerülten az idegen. – Több annál! Habakuk van benne!
– Igen, suh – mondta Jack bután, és bámult.
– Ki kell mentsük a vízből, érti? – hadonászott izgatottan az idegen. – Tegyen már valamit, Isten áldja meg, nem hagyhatjuk odaveszni Habakukot!
A néger gondolkozott néhány pillanatig, aztán intett a fejével. – Jöjjön velem, suh!
Megkerülték a vámosok korláttal elzárt helyét, s befordultak hátra, a csomagterembe. A sok idegesen nyüzsgő ember között senki se figyelte őket. Hátul, a ládákkal telezsúfolt hodály legtúlsó sarkában Jack óvatosan körülnézett, majd gyorsan kinyitott egy kis vasajtót.
– Erre, suh, mielőtt meglát valaki – suttogta, s azzal kisuvadtak a kicsi ajtón, szaporán.
Magas kőfallal körülzárt udvarra értek, melyen egymásra halmozott hordók, ládák s mindenféle furcsa gépek álltak. A víz felőli oldalon rakodó dokkok emelkedtek ki feketén a hajnali ködből. Jack egyenest a dokkoknak tartott.
– Ami ott beesik a vízbe, azt egy idő múlva erre sodorja az áramlás – magyarázta a néger a dokkok alatti vízre mutatva. – Elég könnyű az a… az a micsoda, hogy ne merüljön el?
Az idegen gondterhelten bámult a fekete lében úszkáló narancshéjakra.
– Számolnunk kell ugyan a papír vízfelszívó képességével – felelte –, de Arkhimédész törvénye talán segítségünkre lesz, jó ember.
– Yeah, suh – dünnyögte Jack, aki semmit sem tudott ugyan Arkhimédészről, de aggodalmas tisztelettel viseltetett minden irányában, ami törvény volt. Aztán már fel is tűnt a doboz az épületek sarkánál. Félig alásüllyedve bár, de lassan közeledett.
– Háló kellene, vagy egy horog. Vagy valami hosszú pálca – mondta az idegen. Rövid keresés után Jack talált egy lécet. Előbb ő próbált nyúlkálni a doboz után, de nem érte el.
– Adja ide! – kapta ki a kezéből izgatottan a szemüveges. De még az ő hosszú karja sem ért el odáig. S ahogy ott nyújtózkodott, hirtelen csak megcsúszott a nyirkos cementen, s nagy csobbanással beleesett a vízbe.
– Tudtam én ezt – nyögte Jack, amikor a léc segítségével végül is kihúzta az embert a skatulyával együtt a partra –, tudtam én ezt! Péntek és tizenharmadika! Rossz nap, juj, juj, juj, nagyon rossz nap!
De az idegen nem törődött vele. Bár lucskos volt és fekete a bűzös iszaptól, első gondja a megmentett doboznak szólt. Ügyelve bontogatta ki, mintha törékeny ékszer lett volna benne. Jack még a lélegzetét is visszafojtotta. Ékszer helyett azonban egy nagy kövér vízibéka ugrott elő a skatulyából. – Krrrok! – mondta a béka, és néhány ugrás után leült gazdájával szemben, s úgy nézett föl reá, pislogva: – Krrok! Ebben a pillanatban Jack-ből kitört a röhögés. Vad és hisztérikus röhögés volt, még a szeme fehérje is kifordult tőle. Mintha minden, babonás félelemtől megfeszített idegszála egyszerre mondta volna föl a szolgálatot.
– Hahahaha! Huhuhuhu! Kimentettünk egy békát a vízből! Höhöhöhö! Békát a vízből! Hahahaha!
Az idegen szó nélkül lehajolt, és tenyerére vette a nagy, kövér vízibékát.
– Ez Habakuk, a barátom – mondta méltósággal. – S mert látom, hogy nem ismeri a veszély mértékét, fiatalember – tette hozzá szigorúan –, hát elárulom azt is, hogy a sós víznek végzetes hatása van az édesvízi hüllők belső berendezésére… hapcsi!
És akkorát prüszkölt, hogy a béka ijedten ugrott le a földre megint. Ettől már Jack is abbahagyta a röhögést.
– Barátja, suh? – kérdezte aggodalmas pillantással.
– Fiatalember, ez az egyetlen lény a mi emigrációnkban, aki nem áskálódik mások ellen, akinek nincsenek titkos ambíciói, s aki kormányt alakítani nem akar. Nem üvölti mindegyre, hogy „náci! náci”! vagy „kommunista! kommunista!”
– Krrrok! – szólt közbe Habakuk, a béka.
– Ez minden, amit mond – jelentette ki az idegen –, ami feltétlenül dicséretes tulajdonság emigránsok között. Nem gondolja? Hapcsi! Ha-a-apcsi!
– Yes, suh – mondta a néger bámuló tisztelettel –, de most siessünk ruhát cserélni, mert ez olyan nap, hogy a tüdőgyulladás készen vár az emberre a levegőben. S maga méghozzá tizenharmadiknak lépett a hídra, azt se felejtsük el!
– Van egy rend váltóruhám a poggyászomban – mondta az idegen –, ott hagytam a híd mellett!
– Arra most nem érünk rá – felelte a néger, s azzal megindult a rakodó udvaron át. Az idegen fölszedte a békát, ügyelve visszatette a nyirkos dobozba, aztán követte. Ez alkalommal nem az épületnek, hanem egyenest a kőfalnak tartottak, ahol egy nagy, súlyos kapu állt. Jack körüllesett, aztán elővett egy kulcsot, és megforgatta a zárban. Majd kinyitva a kaput, előbb kint is szétnézett.
– Szabad az út, suh – suttogta, azzal mindketten kiléptek a keskeny sikátorba, mely a kőfal mentén haladt. Jack újra bezárta a kaput. – Erre – mondta, s azzal mentek.
Már a harmadik utcában jártak, amikor az idegen megrángatta a siető néger kabátujját.
– Jó irányba megyünk-e? – kérdezte vizes ruhájában vacogva. – A kikötő szerintem arra, visszafelé van!
– De én itt lakom – vigyorgott a néger, s egy kissé hátrább gunnyasztó udvaros faházra mutatott. – Big Jack majd gondját viseli, ne féljen semmit – tette hozzá –, Big Jack én vagyok!
– Örvendek a szerencsének – vacogta az idegen –, az én nevem Hanky Barnabás. Professzor Hanky.
A néger döbbenve állt meg az utca közepén.
– Professzor? – kérdezte hitetlenül. – Olyan, aki a kisgyerekeket tanítja, huh?
– Aki a nagy gyermekeket tanítja – felelte Hanky Barnabás méltósággal, s akkorát prüszkölt utána, hogy megtántorodott belé.
– Ó… – hebegte Jack, a néger, mély tisztelettel, s hóna alá nyúlt a vizes embernek. – Erre, mister professzor, erre. Majd Jack mindent meggyógyít, nem lesz semmi baj.
A ház sötét volt, dohányfüst- és sörszagú. A homályos folyosóról egy nem túlságosan tiszta konyhába nyitottak be, ahol egy kis kövér néger asszony krumplit hámozott, és bizalmatlanul bámulta meg a csatakos vendéget.
– Galuska – szólt rá Jack az asszonyra –, add ide hamar az orvosságot, a professzor úr vízbe esett. A professzor úr nagyon nagy tudós ember – tette hozzá békítőleg –, ő tanította mind a miniszterek gyerekeit odaát Európában!
De az asszonyt, akinek Galuska volt a neve, nem hatotta meg a nagy tudomány.
– Ott van a polcon – morogta ellenségesen a krumpli mellől.
Jack odalépett a polchoz, és levett róla egy üveget.
– Galuska a feleségem – mondta bocsánatkérőleg –, szegény soha nem járt iskolába.
Kihúzta a dugót, s odanyújtotta az üveget.
– Igyék – mondta –, aztán majd keresünk valami száraz ruhát.
Hanky Barnabás átvette a flaskát, és gondosan megnézte.
– Mi van benne? – akarta tudni.
– Orvosság – felelte a néger és vigyorgott –, igazi holdvilág.
– Ilyen nevű orvosságról nem hallottam még – mondta a tanár úr, és szájához emelte az üveget. Nyelt egyet belőle, de mindjárt utána nagyot is köpött.
– Hiszen ez közönséges pálinka! – förmedt rá haragosan a négerre.
– Az hát – bólogatott a másik büszkén. – Moonshine!
– Fogja – mondta a tanár úr kurtán, és markába nyomta az üveget –, a szesz, barátom, öl, butít, nyomorba dönt! Élvezete gyarlóság, érti?
– Nem, suh – felelte a néger őszintén és bután, s ha már nála volt az üveg, hát húzott is egy jót belőle. – Áh – sóhajtotta elégedetten –, nagyon finom holdvilág ez, egyenesen a virginiai hegyekből való, ott készítették a hillbillyk!
– Akármiféle bilik is készítették – förmedt rá Hanky szigorúan, csontos mutatóujját tanítósan fölemelve –, élvezete meglassítja az agysejtek munkáját, igénybe veszi a szívizmokat, s kirágja a gyomorfalat!
– Az lehet – sóhajtotta Jack megadóan, és visszatette az üveget a polcra –, de én csak egy szegény, buta néger vagyok, nekem nem árt. Hanem maga most üljön le oda a kályha mellé, míg én keresek valami száraz ruhát.
A száraz ruha egy viseltes kék munkanadrágból, sárga ingből és piros-fehér kockás zubbonyból állott. A négerné, akinek Galuska volt a neve, haragosan kivonult, s a tanár úr levetette a konyhakályha mellett a maga ázott ruháit, és fölvette a szárazakat. A nadrág kurta volt, a zubbony széles, de a lila zokni és a teniszcipő talált.
– Na, most maga csak tékitizi – mondta Jack, a néger –, menjen be ide a vendég urakhoz, és tegye kényelembe magát. Nagyon finom európai urak – tette hozzá –, az egyik híres festő, aki az én Galuskámról mintázza meg a szabadságszobrot.
– Mit csinál? – döbbent meg a vendég.
– Rövidlátó szegény, és nem tud ellátni a szoborig – magyarázta Jack –, így aztán Galuska felmászik egy ládára, s maga elé tartja a főzőkanalat, mintha ő volna a szobor. Minden nap egy félórát fest a művész úr – tette hozzá –, nagyon finom európai urak a vendégeim.
A nagyon finom európai urak ott hevertek még az ágyon, amikor Jack reájuk nyitotta az ajtót, s egyikük felhördült, mint megriasztott kandisznó a pocsolyában.
– Sört!
– Yeah, suh – felelte a házigazda udvariasan, s előretuszkolta vendégét a mosdatlanságszagú félhomályban –, csak be akarom mutatni az uraknak ezt a nagyon finom úriembert, aki most érkezett Európából, ahol professzor volt a leghíresebb egyetemeken. Professzor…
– Hanky – mondta meg a nevét a tanár úr kurtán és tartózkodóan.
– Nem baj – felelte a röfögő hang az ágyról –, csak sört hozzál, néger, egyébbel ne törődj!
– Aye, aye – mondta Jack tengerészesen, s már ment is.
A szobában bűz volt és sötétség.
– Ülj le, ha találsz helyet magadnak – jött a parancs az ágy felől, német nyelven. – Német vagy?
– Magyar – felelte Hanky, és nem mozdult.
– Ahha! – nyögte a másik az ágyon –, csikós, csárdás, gulyás, paprika, Juliska, eh? Magyarország szép ország! Háj Prochanek, te koszos cseh, te alávaló harmadrangú emberfajta! – üvöltötte a másik ágy felé –, kelj föl és gyújts lámpát, hadd nézzük meg ezt az új brudert, ki frissen érkezett a paradicsomkertbe! Mozogj!
Valaki halk vinnyogással mozgolódni kezdett a másik ágyban, s nemsokára kattant a villanykapcsoló. A mennyezetről alácsüngő csupasz égőből hideg és kegyetlenül meztelen fény áradt alá a rendetlen szobára. A szag nem hazudott. Szennyesebb odút már pénzért mutogattak volna. Az egyik ágyon egy nagy, vörös képű, szőrös ábrázatú ember hevert, a másikon pedig egy vézna, sovány. A harmadikon ruhák, piszkos tányérok, üres sörösüvegek s egyéb kacat tornyosult.
– Ülj le, ha találsz helyet – röfögte a kövér –, az én nevem Krumkraut, ez meg itt Prochanek. Héj! Hol az a sör?
Az ordibálásra kinyílott az ajtó, s becsoszogott rajta a kövér kis néger asszony három üveg sörrel. Szó nélkül, durcásan odalökte őket a harmadik ágyra, s már ment is kifele. Krumkraut morogva nyúlt ki az üvegek után. A tanár úr még mindig ott állt mozdulatlanul és tanácstalanul, hóna alatt a barna papírdobozzal. A német végignézett rajta.
– Ebben a ruhában jöttél ki Magyarországról? – kérdezte. – Azt hittem, csak Amerikában élnek bolondok. Nem baj, öregúr. Itt az üveg, fogd meg s igyál!
– Ezt a ruhát itt adták rám a házban – magyarázta a tanár kissé feszélyezetten a papagájszínű zubbony miatt –, az enyém ugyanis vizes lett.
A kövér német disznószemében érdeklődés csillant.
– Partra úsztál? Nincs vízum, he?
– Minden van – felelte Hanky bosszúsan –, csakhogy kiszálláskor vízbe esett a békám, s mentés közben megcsúsztam…
– Vízbe esett a mid? – meredt rá Krumkraut az ágyról.
– A békám, Habakuk – felelte a tanár úr, s kinyitotta a doboz tetejét. – Ez itt.
Hogy miképpen került föl a nagy, kövér hálóinges német olyan gyorsan a szekrény tetejére, az örök rejtély maradt. Habakuk ugyanis a szabadulás örömére nagyot ugrott a skatulyából, de még jóformán nem is érte el az ágyat, Krumkraut már a recsegő szekrény tetején sivalkodott.
– Vigye ki! Vigye ki! Vigye ki azt a békát! Idioszinkráziám van tőle! Az Istenért, vigye ki! S reszketett a szekrénnyel együtt úgy, hogy még a padló is dörömbölt alattuk.
– Hihihi! – ugrott ki boldogan a kis sovány cseh a másik ágyból hosszú hálóingében. – Hihihi! Fél a békától, mi? Hehehe! Hihi! Hát ez a maga titka, Krumkraut? Hihihi! Ezentúl nem uraskodik ám fölöttem többet a nagy szájával! Csak hozok egy békát, ha gorombáskodik. Hihihi!
– Vigye ki, az Istenre kérem, vigye ki! – vinnyogott a kövér a szekrény tetején. – Máris ráz a hideg, jaj, mentsen meg tőle!
– Köszönöm, kedves tanár úr, köszönöm – ugrándozott boldogan Prochanek a hosszú hálóingben –, drága uram, nem is tudja, mekkora jót tett velem! Na, Krumkraut, hát ki a harmadrangú emberfajta, mi? Mondd azt, hogy a német, s akkor kivisszük a békát!
De Hanky nem várta meg, amíg a harmadrangúság kérdése eldől. Megfogta Habakukot, visszatette a dobozba, s köszönés nélkül otthagyta a szennyes szobát. Krumkraut még mindig a szekrény tetején vacogott, amikor az ajtót méltósággal behúzta maga mögött, s a kis cseh oldalát fogta a kacagástól.
A konyhában csak Galuska volt egyedül, az asszony.
– Hol van az ura? – kérdezte a tanár.
– Dolgozni – harapta oda a szót kurtán az asszony –, valakinek dolgozni is kell ebben a házban.
– Én vissza kell menjek a kikötőbe – magyarázta a vendég –, ott van a csomagom meg a papírjaim. Nem kaphatnék legalább egy más kabátot, amíg az enyém megszárad? Ez, hogy úgy mondjam, kissé piros…
– Nincs – morogta Galuska ellenségesen –, ami volt, azt már mind odaadtuk azoknak, ott bent! – s állával a vendégszoba felé bökött.
– Bocsánat – dadogta zavartan a tanár, és hóna alatt a kis dobozzal kitopogott az ajtón.
Bár a nap nem látszott a várost borító nyirkos füsttől, a reggel mégis délelőtté öregedett, mire visszatalált a kikötő hatalmas csarnokához. Egyenesen a főbejáratnak tartott, s már látta is újra a nagy hodályt a sok nyüzsgő néppel, amikor egy szorítónál, ahol az emberek kifele áramlottak, rendőr állotta az útját.
– Idáig lehet csak jönni – mondta barátságosan a rendőr –, itt várnia kell.
– Mire? – kíváncsiskodott a tanár úr.
– Arra, akire vár – felelte a rendőr türelmesen. A tanár úr megigazította a szemüvegét.
– De én nem várok senkire – vallotta be.
A széles vállú rendőr csodálkozva nézett végig a lötyögő, piros kockás zubbonyon, sárga ingen, rövid kék nadrágon, piros zoknin, teniszcipőn s a bennük lévő sovány emberen.
– Akkor igazán nem tudom, mit keres itt – mondta.
– A csomagomat meg a papírjaimat – felelte Hanky –, én ma reggel érkeztem, kérem, a hajóval…
– Ebben a viseletben? – vigyorgott a rendőr. – Egyenest a párizsi divatszalonból, eh?
A tanár úr mély lélegzetet vett, és elkezdte.
– Az úgy volt, kérem, hogy amikor a béka a vízbe esett, én otthagytam útipoggyászomat a hídnál, mert hát sietnem kellett, hogy kimentsem Habakukot. A sós víz ugyanis megtámadja az édesvízi hüllő nyálkahártyáit, és miután én is beleestem a vízbe…
A rendőr sóhajtott.
– Fogja, öregúr, igyék meg egy kávét, s aztán menjen békében haza. Itt tilos az ácsorgás.
Azzal egy huszonötcentest nyújtott feléje.
– Elveim tiltják, hogy elfogadjam – mondta a tanár úr méltósággal, és otthagyta a fejcsóváló rendőrt.
Nem maradt más hátra, mint visszatérni ugyanazon a nyomon, amelyen a reggel kijöttek. Megkerülte hát a blokkot, s hamarosan ráakadt a sikátorra is, meg a kőfalra. A kapu azonban zárva volt. Rázta, zörgette egy darabig, de aztán, hogy nem jött senki, aki kinyissa, a kőfalat kezdte nézegetni. Magas volt ugyan, de talált néhány heverő téglát, s azokból sikerült egy kis emelkedőt építenie, melyről már elérhette kezével a fal tetejét. A fölhúzózkodáshoz azonban két kézre volt szükség, s az egyikben ott volt a doboz, Habakukkal. Nem maradt más hátra, mint beletenni a dobozt a kalapba, hogy tompítsa az esést, átkötni azt zsebkendővel, s ügyelve átdobni a falon Habakukot. Mikor ez megvolt, a felmászás már sikerült valahogy. Éppen a fal tetején lovagolt s azon tűnődött, hogy miképpen ugorjon le a másik oldalon, amikor váratlanul megszólalt alatta egy hang.
– Létra nem kell?
Egy rendőr állt a sikátorban, s kíváncsian pislogott fölfelé.
– Köszönöm, barátom – felelte a tanár úr udvariasan –, de már feljutottam anélkül is.
– S mi célból, ha szabad kérdeznem? – kíváncsiskodott a rendőr.
– Törvényes kötelességem teljesítése végett – felelte Hanky tanár úr a fal tetejéről, méltósággal.
– Csakugyan? – csodálkozott a rendőr –, s mi lenne, ha előbb lemászna onnan, s megfelelne néhány kérdésre, eh?
A tanár úr sóhajtott.
– Ha tudná, milyen nehéz volt fölmászni ide. De látja, én tisztelem a törvény végrehajtóit.
Azzal egyenesen a rendőr nyakába ugrott. Első kérdés, amit az álmos képű altiszt nekiszegzett az őrszobán, így hangzott:
– Hol vannak a katonapokrócok?
– Valószínűleg a katonáknál – felelte a tanár úr rövid töprengés után. Az álmos képű sóhajtott.
– Alright, bölcs fiú. Kezdjük hát az elején. Neve?
– Hanky.
– Nem a származását kérdeztem, hanem a nevét – kopogtatta meg ceruzájával az asztalt türelmetlenül az altiszt –, mi a neve?
– Hanky Barnabás, növény és állattan szakos középiskolai tanár! – vágta ki a tanár úr önérzetesen.
Az altiszt rábámult, majd megcsóválta a fejét, és firkált valamit az előtte lévő papírra.
– Lakhelye?
– Nincs még.
– Mi?
– Az úgy van, kérem – kezdte magyarázni a tanár úr, de az altiszt idegesen szakította félbe.
– Hol volt utolsó bejelentett lakhelye? Hol aludt utoljára ágyban? Nem érti a kérdést?
– Noé Bárkáján – felelte Hanky Barnabás.
Az altiszt arca elsötétedett.
– Ember – mondta –, én nem érek rá tréfálni.
– Én sem – felelte sértődötten a tanár úr. – Noé Bárkájának nevezik a hajót, amelyikkel ma reggel hat óra tizenöt perckor megérkeztem ide.
– Aha. Szóval tengerész.
– Nem. Kivándorló. Illetve a maguk oldaláról nézve ma már bevándorló.
Az altiszt rábámult, aztán megcsóválta a fejét.
– Meg kell adni, gyorsan dolgozik. Fél napja sincs itt, s máris pokróclopásba keveredik.
– Én, kérem, nem keveredtem semmibe – húzta ki magát méltósággal a tanár úr, s megigazítva orrán a szemüveget, szigorúan fenyegette meg csontos ujjával a rendőrt –, ártatlan embert gyanúsítani a gyöngék jellemvonása!
– Meg tudná-e mondani, mit keresett a hadsereg rakodópartjának kőfalán? – kérdezte kivörösödve, éles hangon az altiszt.
– Vissza akartam menni a csomagomért és a papírjaimért.
– Huh? A kőfalon át?
– A kapu zárva volt.
– S mért nem felelt meg a főbejárat? He?
– Mert a rendőr nem engedett be – felelte Hanky az igazságnak megfelelően.
Az altiszt sóhajtott, és a telefonkészülék után nyúlt. A kikötőt kérte.
– Van itt egy ember, aki azt állítja, hogy őt Hankynak hívják, s ma reggel érkezett a kivándorlóhajóval – mondta a készülékbe –, aha… igen… úgy? Köszönöm.
Letette a kagylót, és kíváncsian nézett az előtte ülő piros zubbonyos, sárga inges, kéknadrágos emberre.
– Az ön nevét félóra óta szünet nélkül kiabálja a hangszóró – mondta végül is –, de azt mondja meg: hogy a csudába engedték önt ki a formaságok elvégzése nélkül?
– Nagyon szívesen – felelte a tanár úr előzékenyen –, az úgy volt, hogy amikor Habakukot kimentettem a vízből, magam is vizes lettem és…
– Ki ez a Habakuk? – akarta az altiszt tudni.
– A békám.
– Bocsánat – mondta az altiszt és vigyorgott.
– Szóval vizes volt a ruhám, s a néger, aki velem volt, elvitt átöltözni.
– S a rendőr kiengedte?
– Nem, kérem. A kapun át mentünk ki.
– Miféle kapun át?
– Ami a falban van.
– Kapuk általában falban szoktak lenni – jegyezte meg az altiszt türelmetlenül.
– De ez abban a falban volt, amelyiknek a tetejéről maguk behoztak engem.
Az altiszt egyszerre fölélénkült ettől.
– Nyitva volt az a kapu?
– Nem kérem, a négernek kulcsa volt hozzá.
– Kulcsa? Miféle négernek? S hogyan került ön egyáltalában oda?
– Ez úgy történt – kezdte a tanár úr újra elölről –, hogy amikor Habakuk, vagyis a béka beleesett a vízbe…
– Kedves uram, hagyjuk a békát – nyögött föl az altiszt –, engem ellopott katonapokrócok érdekelnek, nem békák. Azt mondja meg, hogyan került ön ehhez a kapuhoz, és ki volt az a néger, akinek kulcsa volt hozzá?
– Ha nem szakít félbe, elmondom – felelte a tanár úr sértődötten –, de ha minduntalan félbeszakít, kérem…
– Tessék – sóhajtotta az altiszt, és hátradőlt a székén.
Mialatt a tanár úr beszélt, a rendőrök hol megcsóválták a fejüket, hol vigyorogtak, hol pedig fejcsóválva vigyorogtak. Mikor a végére ért, az altiszt megkérdezte.
– Meg tudná mutatni nekünk, melyik házban lakik az a néger?
A tanár úr megcsóválta a fejét.
– Köd volt, kérem. S annyit fordultunk jobbra-balra, hogy azt sem tudom, északnak mentünk-e vagy délnek.
– Tudna egy személyleírást adni? – próbálkozott az altiszt. – Milyen volt az a néger?
– Fekete.
– Jó, jó. De alacsony? Magas?
– Olyan közepes.
– Öt láb? Hat láb?
– Sajnos nem volt nálam collstock, hogy lemérjem – felelte a tanár úr kissé sértődötten.
Az altiszt sóhajtott.
– Elmehet – mondta –, de igyekezzék, mert várják a vámnál.
– S mi lesz a békámmal? – kérdezte a tanár úr aggodalmasan. De az altiszt csak legyintett, s a rendőr, aki behozta volt, szelíden kivezette az őrszobából.
Mikor félóra múltával visszaérkezett a kikötő csarnokába, az óriási hodály kongott az ürességtől. Egy mérges vámos már messziről rákiabált a korlát mögül.
– Maga az a Hanky? Azt hiszi, nekem egyéb dolgom sincs, minthogy magára várjak? Egy darab útipoggyász – olvasta szigorúan egy listáról –, tessék föltenni az asztalra és kinyitni.
– Csak egy pillanat – mondta udvariasan a tanár úr –, a poggyász ott maradt a hídnál.
– De siessen, ember – mérgelődött a vámos –, nem ácsoroghatok itt egész nap maga miatt!
A hajóhíd azonban már nem volt ott, ahol kellett volna legyen. A hajó sem. Sőt a poggyász sem. Bejárta az egész nagy üres csarnokot, de nem volt sehol. Csüggedten ment vissza a vámoshoz.
– Nincs meg.
– Mi nincs meg? – kérdezte a vámos.
– A poggyász. Otthagytam a hajóhídnál, s most se hajó, se híd, se poggyász.
A tisztviselő vállat vont.
– Mi nem vállalhatunk felelősséget mások hanyagságáért – mondta, s becsukta a bódéját.
A következő irodában egy ősz hajú, szelíd hölgy markába nyomott egy igazolványt, egy vasúti jegyet, öt dollárt és két szivarat.
– Köszönöm, nem dohányzom – mondta a tanár úr méltósággal a piros kockás zubbonyban, és visszaadta a szivarokat. Az idős hölgy elnézően bólintott.
– Nagyon dicséretes – mondta. – A vasúti jegy munkahelyéig szól, vonatja éjjel tizenegykor indul, Isten hozta Amerikába.
Azzal ő is rázogatni kezdte a kulcsait.
– A csomagom – mondta a tanár úr szelíden.
– Mi van vele?
– Elveszett.
– Jelentse be a talált tárgyak irodájában. Hátsó folyosó, négyes számú ajtó.
– S a kalapom meg a béka ott maradtak a hadsereg rakodó udvarán – folytatta a tanár úr.
Az idős hölgy fölnézett az órára és sóhajtott.
– Sok mindenen mentek maguk keresztül ott Európában – mondta megértően –, de mi most zárunk. Még egyszer sok szerencsét Amerikában!
A tanár úr is sóhajtott, aztán előbb megkereste a talált tárgyak irodáját, de a poggyász nem volt ott sem. Utána visszaballagott a nagy üres hodályon át a csomagraktár felé. Nagy nehezen meg is találta a kisajtót, melyen át annak idején Jack kivezette volt az udvarra, de az ajtó nem akart kinyílni. Javában rángatta a kilincset, amikor egy kis köpcös, egyenruhás ember váratlanul csak előbújt valahonnan.
– Maga mit akar? – kérdezte a köpcös szigorúan.
– A kalapomat és a békát – felelte a tanár úr.
Az egyenruhás nyelt egyet.
– Tessék?
A tanár úr megigazította orrán a szemüveget.
– Az úgy volt, lássa, hogy kezeim használata nélkül nem tudtam volna fölmászni a falra, s így a békát a kalapommal együtt át kellett dobjam előbb.
– És azután mi történt? – kérdezte vigyorogva az egyenruhás.
– Azután a rendőrség sajnos beleavatkozott, és Habakuk a kalapommal együtt ott maradt. Habakuk a béka.
– Nem baj, apám – mondta a köpcös, és megveregette barátságosan a tanár úr vállát –, pihenje ki magát!
– Magánál van ennek az ajtónak a kulcsa? – kérdezte a tanár úr szigorúan. Az egyenruhás megcsóválta a fejét.
– Elárulom önnek – súgta –, de ne mondja tovább! Az elnök vitte el a kulcsot, és párnája alá tette a fehér házban.
Azzal böffent egyet, megfordult, s otthagyta a tanár urat a zárt ajtóval.
Nem volt mit tennie egyebet, kiment az utcára. Megintcsak megkerülte az épületcsoportot, amíg rábukkant a sikátorra, s már-már azon tűnődött, hogy újra megpróbálkozik a kőfallal, amikor a saroknál feltűnt egy rendőr, s ez változtatott a helyzeten.
Elindult tehát a néger háza felé.
Dél elmúlt már, amikor megérkezett oda. A konyhában, mosatlan edényektől körülvéve, ott állt Galuska egy ládán, kövéren, haragosan s fölemelt kezében egy fakanalat tartott. Prochanek pedig ott gunnyasztott egy festőállványnak kinevezett ócska konyhaszék előtt, s buzgalmasan festette az újfajta szabadságszobrot. Az asszony nem mert mozdulni, csak úgy harapta oda a szót a szája sarkából.
– Jack elhozta a kofferét, ott van a sarokban!
A poggyász láttán egyszerre földerült a tanár úr arca. Legelőször is bevonult a fürdőszobába és átöltözött. Saját ruháiban újra visszatért az önbizalma. Mikor újra belépett a konyhába, még a kis cseh is megérezte benne a változást, mert gyanakodva pislogott feléje az ecsetje mellől. Galuska ott állt szoborszerű mozdulatlansággal a ládán, de fölemelt kezében már reszketett a főzőkanál. A tanár úr odalépett Prochanek mögé. A vásznon idétlen, gyermekes mázolmány volt csak, egyéb semmi.
– Miféle szélhámosság ez? – kérdezte a tanár úr szigorú hangon, de németül, hogy az asszony ne érthesse meg a szavait –, maga annyit sem ért a festéshez, mint én!
– Kérem, kérem, én festettem már szobát is! – mentegetődzött a kis sovány –, különben is ez a dolog a szabadságszoborral a Krumkraut ötlete volt. Ezek a szerecsenek borzasztóan tisztelik a művészetet, kérem, és nagy öröm nekik, ha modellt állhatnak…
– Takarodjon innen! – mondta a tanár úr kurtán. A cseh összekapkodta festékeit, és a bemázolt vászonnal együtt pillanat alatt kívül volt az ajtón. A kis kövér asszony megkönnyebbült sóhajjal mászott le a ládáról, s a fakanalat az asztalra lökte.
– Mit mondott neki, hogy olyan gyorsan elment? – kérdezte gyanakodva.
– Nem érdekes, hogy mit mondtam – hárította el a tanár úr a kérdést. Azzal leült a fal melletti kis padra, lábait keresztbe rakta, s szemüvege fölött szigorúan nézett Galuskára.
– Hol vannak a katonapokrócok?
Mintha ostor érte volna az asszonyt, úgy rándult meg a szavaktól. Néhány pillanatig kerekre nyílt szemekkel, döbbenve meredt rá. Aztán lassan megroskadtak a vállai, sírva fakadt és elfordult. Háttal fordulva leült egy székre, és halk, vinnyogó hangokkal sírdogált.
– Lady – jegyezte meg a tanár úr csöndesen –, könnyekkel nem segítünk a bajon. Mielőtt a rendőrök jönnek, tennünk kell valamit, lady.
A rendőr szótól egyszerre talpra ugrott az asszony, és hangos sírással tört elő belőle a keserűség.
– Én nem vagyok lady! Én csak egy egyszerű, buta néger asszony vagyok, akinek szegény áldott szívű becsületes néger ura tolvajjá lett maguk, jöttmentek miatt! Soha életében nem lopott az én Jackem egy tűt sem, míg maguk el nem kezdtek jönni azokkal a hajókkal, s ő hallgatta nap nap után ott a kikötőben a szomorú történeteket! „Galuska”, mondta szegény jó uram, valahányszor hazajött este a munkából, „Galuska, azok a szegény emberek mindenüket elvesztették, otthonukat, családjukat, országukat, még az utolsó ingüket is. S mi csináltuk ezt, mert mi okoztuk, hogy a kommunisták győzhessenek Európában” mondta az uram, „mi vagyunk a felelősek mindezért, Galuska”. Ilyen egy áldott jó szíve van az én emberemnek, lássa. Aztán egy nap csak idehozta ezt a kettőt, egyenesen a kikötőből. „Nincs hova menjenek szegények”, mondta Jack, „nyelvünket nem beszélik, szállást kell adjunk nekik, amíg a maguk lábán is megállhatnak”. Ilyen egy buta jó ember az én szegény Jackem, lássa!
– Három hónapja elmúlt, hogy idehozta őket – folytatta szipogva, miután kötényébe kifújta az orrát –, s azóta csak esznek, isznak, követelődznek, és semmit sem csinálnak. Az én uram veszi számukra a sört, a sok drága szivart, mindenfélét, ennivalót, új ruhát, új cipőt. Miből, uram, miből? Mert mindenből a legjobb kell ám nekik, hiszen nagy urak voltak odaát Európában, hogy szakadt volna le alattuk a hajó, amelyik idehozta őket! Végül aztán Jack szerzett egy kulcsot ahhoz a kapuhoz, és hordani kezdte haza azokat az átkozott pokrócokat, hogy legyen amiből az adósságainkat kifizessük. Hiszen már annyi van…
Újra elfogta a sírás. Leroskadt egy székre, tenyerébe temette az arcát, úgy sírt.
– Hol vannak a pokrócok? – kérdezte a tanár úr csöndesen.
– Hátul a színben – szipogta az asszony –, ma este jönnek értök teherautóval. Négyszáz dollárt fizetnek. Éppen elég arra, hogy kifizessük az adósságokat, amiket magunkra vettünk ezek miatt a… gondolja, hogy még ma eljönnek a rendőrök s megtalálják?
A tanár úr szigorúan nézett rá a szemüveg fölött.
– Lady, nem az a fontos, hogy megtalálják-e a rendőrök, vagy nem. Az a fontos, hogy lopni nem szabad!
Szerencsétlen asszony valósággal meggörnyedt a szavak alatt.
– A hibát jóvá kell tenni – mondta ki a tanár úr a szigorú ítéletet –, ez az egyetlen becsületes út.
– De hogyan? Hogyan? – tördelte Galuska a kezeit.
– Majd kigondolunk valamit. Mikor jön Jack haza?
– Öt órakor.
– Mikor jön az a teherkocsi a holmiért?
– Valamivel későbben – felelte az asszony.
– A pénzt itt fizetik ki? – akarta a tanár úr tudni.
– Igen. Jaj, Istenem, Istenem…
Hanky tanár úr gondolkodott egy darabig, aztán hirtelen felütötte a fejét.
– Van két üveg sör a háznál, jó asszony?
– Éppen annyi maradt még – sóhajtotta Galuska, és levett két üveget a polcról –, mind a kettőt most akarja?
– A butaságnak eme italára most az egyszer a jó cél érdekében lesz szükség – jelentette ki a tanár úr, tévedések elkerülése végett –, nyissa ki, kérem, mind a kettőt, de ügyelve, hogy bedughassa őket megint.
Kézitáskáját kinyitva előkotort annak mélyéből valami fehér papirosba csomagolt porokat. Óvatosan kibontott hat kis csomagocskát, s hármat-hármat beleszórt mindkét sörösüvegbe. Galuska babonás szemekkel kísérte a titokzatos fehér porok útját.
– Megmérgezzük őket? – suttogta izgatottan, fejével a vendégszoba felé bökve.
A tanár úr rosszallólag csóválta meg a fejét.
– Nem méreg ez, hanem orvosság – mondta rendreutasítólag –, olyan, amitől jól elalszik az ember. Most tegye vissza a dugókat, kérem. Az egyik üveget majd Jack issza meg, érti? A másikat az a teherautós ember. Ezzel kikapcsoljuk őket egy időre a forgalomból.
– Nem lehetne mind a kettőt azzal a másikkal megitatni? – aggodalmaskodott az asszony. – Hátha beteg lesz Jack?
– Egy kis hasmenés még mindég jobb, mint a börtön – figyelmeztette a tanár úr kimérten –, különben sem érezné jól magát az ura, ha teljesen bűnhődés nélkül úszná meg ezt az ügyet.
Az asszony sóhajtott, és nem szólt többet.
– Most pedig megyek, és szót váltok azzal a kettővel – mondta a tanár úr határozottan, és elindult a vendégszoba felé.
A szoba reggel óta semmit sem változott, mindössze a szivarfüst volt vastagabb, s a harmadik ágyon egy emelettel magasabban állott a piszkos tányér.
Amikor benyitott az ajtón, a kis cseh úgy ugrott elébe, mint egy szöcske.
– Hol a béka? – kiabálta. – Adja el nekem, jó? Húsz dollárt adok érte! Negyvenet! Negyven dollárom van, azt mind odaadom, jó?
– Oda ne adja neki! – üvöltötte a német az ágyról. – Megölne vele ez az átkozott cselák!
– Béka nélkül nem tudok elbánni vele – panaszkodott Prochanek. – Uralkodik rajtam! Terrorizál! Negyven dollárt fizetek, uram, a békájáért!
– Én ötvenet adok, ha elpusztítja azt a dögöt! – acsarkodott Krumkraut.
Hanky Barnabás megigazította orrán a szemüveget, és kezeit méltóságteljesen összefonta a mellén.
– Szóval, van önöknek pénzük, mi – kérdezte élesen –, és mégis ennek a szerencsétlen hordárnak a nyakán piócáskodnak? Nem szégyellik magukat?
Egyszerre mély csönd lett a szobában.
– Nem restellik magukat – ismételte a tanár úr szigorúan –, úgy élni, mint a koldusok? Hát nincs magukban önérzet?
– Álljunk csak meg egy kicsit – szólalt meg erre a német, és felült az ágyon –, kinek a jóvoltából kerültünk mi ide? Kinek köszönhetjük, hogy házainkat lebombázták, mindenünket elvették, s otthontalanok lettünk? Amerika népének, ugye? Hát mi most csak azt tesszük, amihez jussunk van: eltartatjuk magunkat Amerika népével! Megengedjük ez ország egyik polgárának, hogy könnyítsen a maga lelkiismeretén azáltal, hogy jóvátesz valamit abból, amit kormánya Európa ellen elkövetett!
A tanár úr csontos ábrázata kezdett kivörösödni. Szemüvege veszedelmesen csillogott.
– Hát amit a németek követtek el Európában a többi népek ellen, azért ki felelős? – kérdezte felcsattanva. – Mikor én Németországban egy szénapadláson kellett nyomorogjak tél idején, mért nem jöttek a maga híres németjei, hogy jóvátegyék, amit ellenem elkövettek? Mi?
– Az más – legyintett Krumkraut –, de hagyjuk a politikát, uram, mire való? Itt vagyunk a szabadság és demokrácia földjén, ahol mindenki azt teheti, ami neki tetszik. Hát nekünk ez tetszik s kész.
– Mi az ön mestersége? – fordult a tanár úr szigorúan a kis cseh felé, aki tátott szájjal és ijedten állt ott.
– Szabó – dadogta megszeppenve Prochanek.
– S van bátorsága festőnek nevezni magát? – villámlottak le reá a szemüvegek.
– Krumkraut rendelte, hogy fessem a képet – mentegetődzött a kis cseh.
– Hadd legyenek büszkék ezek a buta feketék, hogy róluk mintázzák a szabadság szobrát – vigyorgott a német az ágyon.
– S magának mi volt a foglalkozása? – fordult feléje a tanár. – Lakatos – morogta Krumkraut kelletlenül.
– S mért nem dolgoznak?
Prochanek Krumkrautra nézett, Krumkraut meg felhorkant, mint a hasba döfött sertés.
– Minek dolgoznánk, amíg ingyen is eltartanak? Hát nem?
– Mert a munka nemesít. Megmenti az önbecsülést, a lélek egyensúlyát – oktatta a tanár úr.
Krumkraut legyintett.
– A nemesség ideje lejárt, uram. S különben is az én nagymamám sógornőjének a nagynénije valóságos született bárónő volt, hát mit akar?
– S tudják-e, mi történik az ilyen munkakerülő bevándorlókkal ebben az országban? – kérdezte a tanár úr kimérten. – Visszadeportálják őket oda, ahonnan jöttek. Jó napot, uraim, én most a rendőrségre megyek.
Még jóformán ideje se volt, hogy megforduljon, s a nagy kövér német már fel is szökött az ágyról, akárcsak egy gumilabda, s széles hátát nekitámasztva az ajtónak, elállta az utat.
– Elment az esze? – hörögte. – Én nem akarok visszamenni Flüchtlingnek Németországba!
– Én sem Csehországba, nem ám! – hadonászott a kis szabó. – Inkább elmegyek utcát seperni!
– Azt nem tehetik meg velem, hogy visszavigyenek – hebegte Krumkraut elkeseredetten –, inkább… inkább minden nap kezembe veszek egy békát! – S már a gondolattól is reszketni kezdtek a térdei.
– Örömmel látom, hogy nem halt ki önökből az életösztön – bólintott a tanár úr elégedetetten, s szemei gúnyosan csillantak meg az üveg mögött –, hát először is takarítsák ki ezt a disznóólat, hogy szobává változzék megint. Utána maga, Prochanek, jelentkezik a ház asszonyánál és megvarrja, ami varrnivaló akad a házban, érti? A konyha sarkában láttam egy varrógépet is.
– Igenis – felelte a kis szabó ijedten –, én mindég szívesen megtettem volna, kérem, de hát nem mondta senki…
– S maga, Krumkraut, ha már lakatosság a mestersége – folytatta a tanár –, megigazítja a mellékhelyiségben a vízvezetékeket, ami, ki tudja, mióta nem működik már. Jó munkát, uraim!
Azzal otthagyta a két elképedt embert a szennyes szobával.
A kis kövér néger asszony még mindig ott sírdogált a konyhában.
– Galuska, lelkem – mondta a tanár úr, és megveregette barátságosan az asszony vállát –, a vendég urak először is kitakarítják a szobájukat, aztán az egyik megigazítja a vízvezetéket, a másik pedig megvarr minden varrnivalót, csak gyűjtse ide össze a holmikat a varrógép mellé. Én pedig kimegyek, és gondolkozom a továbbiakon.
– Varázsló az úr? – kérdezte tátott szájjal Galuska, de a vendég akkor már kint is volt.
Lassan telt el a délután. Bent a konyhában zúgott a varrógép, s a fürdőszobában csattogott olykor a szerszám, s a hosszú, szemüveges vendég ott ült az udvar sarkában egy ládán, s maga elé bámult. Oda vitte ki neki az ebédet is az asszony, s még mindig ott ült, amikor öt órakor Jack hazaérkezett.
– Elmélkedünk, suh, elmélkedünk? – kérdezte a nagy darab néger vigyorogva. – A mi papunk, tiszteletreméltó vén Sam minden vasárnap arról beszél, hogy elmélkedés útján tisztul a lélek.
– A tízparancsolatról nem szokott beszélni vén Sam vasárnaponként? – érdeklődött a tanár úr a ládán.
A néger arcáról lehervadt a vigyorgás.
– Tiszteletreméltó vén Sam nagyon szent ember – mondta áhítatosan –, valahányszor énekelni kezdi, hogy „dicsérjük az Urat”, az asszonyok már a harmadik strófa után sikoltozva verik magukat a földhöz. A poggyászt egyébként elhoztam, suh, megtalálta, suh?
– Köszönöm, barátom – felelte a tanár úr –, megtaláltam.
Jack lépett néhányat az ajtó felé, majd aggodalmasan megállt újra és visszanézett. – Nem jön be a házba, suh? Az esték hűvösek itt New Yorkban.
– Tudom – felelte a tanár úr szelíd mosollyal –, különösen, ha a lelkiismerettel van baj, igaz-e?
Jack megzavarodva bámult.
– Mindjárt bemegyek, barátom – mondta a tanár úr –, csak még az utolsó simításokat el kell rendezzem a gondolataimon.
– Yeah, suh – dadogta Jack alázatosan, és bement a házba.
Mikor néhány perc múlva követte, a nagy néger ott ült az asztal sarkán, az ablak felé fordulva, és idegesen vigyorgott.
– Egy barátomat várom – mondta –, akinek teherkocsija van.
– Nem baj – felelte a tanár úr –, nekem viszont ma van a születésnapom.
– Igazán, suh? – bámult rá a néger ijedten –, pénteken és tizenharmadikán?
– Éppen azért, mert pénteken van és tizenharmadikán – folytatta rendületlenül a tanár úr –, maga most megiszik egy üveg sört az egészségemre, Jack.
Az asszony megértette a szót, mert bár kissé aggódva ugyan, de azonnal levette az egyik sörösüveget a polcról, s odatette ura elé az asztalra.
– Örömmel, suh – mondta a néger boldog vigyorgással –, héj, Galuska, tégy ide egy másik üveget is a professzor úrnak. Ott ni, van még egy a polcon, látod?
Az asszony tanácstalanul pislogott, de a tanár úr sietve elejét vette a bajnak.
– Nagyon köszönöm, barátom, Jack – mondta szeretetreméltó mosolygással –, de én nem iszom szeszes italt.
– Születésnapkor sem?
– Akkor sem.
– Úgy én sem iszom – jelentette ki Jack nagylelkűen, és eltolta maga elől az üveget.
– De magának innia kell ám az én egészségemre – erősködött a tanár úr –, úgy írja elő az illem.
– Akkor magának is innia kell – makacskodott Jack –, hozd csak ide, Galuska, azt a másik üveget! Az amerikai sör jobb, mint az európai, meglátja.
– Nem tehetem, kedves barátom – rázta meg a fejét szomorúan a tanár úr –, templomban fogadtam meg, hogy nem iszom.
– Oh – morogta a néger mély tisztelettel –, az más. Az egészen más. Egészségére hát, és adjon Isten fényes jövőt a professzor úrnak Amerikában!
Azzal szájához emelte az üveget, s egy hajtásra kiitta az egészet.
– Furcsa íze van ennek a sörnek – mondta, amikor az üveget letette az asztalra.
– Bizonyára állott volt egy kicsit – jegyezte meg a tanár úr okosan.
Néhány perc múlva a néger már ásítani kezdett, és minduntalan az órára pislogott.
– Nem tudom, mi van velem – panaszolta –, alig tudom nyitva tartani a szememet. Pedig ma este még dolgom van.
Aztán egyszerre csak megcsuklott a feje, és ráhajolt az asztalra.
– Készen van – mondta a tanár úr elégedetten.
– Biztos, hogy nem lesz semmi baja? – aggodalmaskodott az asszony.
– Mire fölébred, boldogabb ember lesz – vigasztalta Hanky, s azzal együttesen becipelték a nagy darab embert a hálószobába.
Alig végeztek vele, már dübörgött is be egy nagy csukott teherkocsi az udvarra. Vezetője, egy rókaképű, kis veres fickó, lemászott róla, s megindult a ház felé.
– Majd én beszélek vele – figyelmeztette a tanár úr az asszonyt, s már ment is ajtót nyitni.
– Huh? – mordult föl a rókaképű, amikor meglátta a hosszú, szemüveges idegent. – Hol van Jack?
– Jack nagyon beteg – mondta lehalkított hangon a tanár úr –, tessék bejönni!
Az ember gyanakodva nézett reá.
– Maga kicsoda?
– Én a barátja vagyok – felelte Hanky szerényen –, engem kért meg, hogy segítsek magának rakodni.
– Hm – morogta az ember bizalmatlanul –, én Jackkel akarok beszélni.
A tanár úr sóhajtott.
– Megpróbálhatja. Jöjjön be!
Az ember kelletlenül követte a konyhán át be a hálószobába. Galuska ott ült az ágy szélén, s kezét a Jack homlokán tartotta. Az ember esetlenül állt meg az ágy előtt.
– Jack… háj, Jack…
De Jack nem mozdult. A tanár úr meghúzgálta az idegen kabátját.
– Jöjjön – súgta –, majd elintézzük az ügyet magunk is!
– Mi történt vele? – kérdezte a rókaképű kint a konyhában. – Hiszen tegnap még nem volt semmi baja.
– Botaniculus zoologicus metamorphosis – felelte a tanár úr sötéten. A rókaképű valósággal belesápadt a hosszú és tudományos névbe. Megvakarta a fejét.
– Most már tudom… – kezdte el, de a tanár úr közbevágott.
– Mielőtt végleg kidőlt volna szegény, engem bízott meg, hogy segítsek a feleségének ezzel az üzlettel. Szegény asszony nagyon odavan. Jöjjön hát, rakjuk föl a holmit!
Kimentek. A tanár úr kinyitotta a rozoga szín ajtaját, a veres odafaroltatta a teherkocsit, s elkezdték fölrakni rá a pokróckötegeket. A veres számolta.
– Mind itt van – jelentette ki a végén, elégedetten.
– A pénzt fizesse ki az asszonynak – javasolta a tanár úr.
– Nyugta nem kell – vigyorgott a rókaképű –, átadhatom önnek is.
– Tudja, milyenek az asszonyok – hárította el Hanky a javaslatot.
A vörös hajú böffent valamit, s azzal visszatértek a házba. Az asszony a konyhában várta őket.
– Itt a pénz – mondta az ember, s letette a négyszáz dollárt az asztalra. Menni is akart nyomban, de a tanár úr megállította.
– Csak egy pillanatra még – mondta szelíden.
– Mi a baj? – kapta föl a fejét gyanakodva a rókaképű.
– Illem és szokás úgy kívánja – szavalta a tanár úr –, hogy a vásárra áldomást igyék az ember!
Galuska közben sietve eltette a pénzt, s már hozta is az italt.
– Nem bánom – vigyorgott a rókaképű.
Az első korty után azonban letette az üveget.
– Furcsa íze van ennek a sörnek – vélte.
– Ez attól van, hogy tiszteletreméltó vén Sam, a házigazda papja megáldotta volt – hirdette ki a tanár úr ünnepélyesen –, s mert ma péntek van és tizenharmadika, így hát minden vendégnek, aki belép ebbe a házba, innia kell egy ilyen megáldott üveggel, hogy Jacktól kitakarodjon a bűn és a babona. Most magán a sor – tette hozzá szigorúan –, amíg maga iszik, én mondom a varázsigét, ami vele jár. Kuruzs-kuruzs bakkmacska, kilenc döglött vadkacsa…
Bizalmatlanul bár, de újra szájához emelte az üveget a rókaképű.
– Hős vértől pirosult gyásztér, sóhajtva köszöntlek! – szavalta a tanár úr fennkölten.
– Valami van ebben a sörben – mondta az ember, és nézni kezdte az üveg fenekét.
– Szádból a szavak olyanformán folynak, mint mikor a tyúkok kakas nélkül tojnak! – harsogta a tanár úr rendületlenül, ékes magyar nyelven a varázsigét. – Igya ki az Istenért, ember, az egész varázslat nem ér semmit, ha egy csepp is benne marad!
A rókaképű sóhajtott, és újra inni kezdett, keserves fintorral az arcán.
– Ember, ember, emberke, súly essék a beledbe! – szavalta lelkesen a tanár úr. Az emberke nyögve csapta le az üres üveget az asztalra.
– Huh! – mondta. – Maga polákul beszél?
– Magyarul – felelte a tanár úr méltósággal.
– Aha – morogta az ember –, maguk azok, akik az első világháborút csinálták, eh?
– Mi vagyunk azok, akik az első vallásszabadságot csináltuk ezen a földön – felelte a tanár úr büszkén –, s akik törvénnyel kimondtuk, hogy nincsenek boszorkányok jó négyszáz évvel ezelőtt, hogy a többi országok abbahagyták a boszorkányégetést!
– Kár volt abbahagyni – sóhajtotta a rókaképű, és a sapkája után nyúlt –, az én anyósomat még hozzászámolhatták volna. Köszönöm a vendéglátást egyébként.
– Egy pillanat még, kedves uram – ugrott elébe a tanár úr –, mielőtt elmegy, még ön is el kell mondja a varázsszavakat, különben az egész nem ér semmit, és szegény Jack nem gyógyul ki a bajából. Mondja utánam: kuruzs…
– Uram, nekem mennem kell – mentegetődzött a veres.
– Csak egy perc az egész – erősködött Hanky –, mondja szépen utánam: kuruzs…
– Nem tudtam, hogy maguk magyarok ilyen babonásak – sóhajtotta a rókaképű –, alright, kórus.
– Nem kórus. Kuruzs.
– Legyen hát, kurruss! – türelmetlenkedett a másik.
– Előbb tegye kezét a szívére, így – figyelmeztette a tanár úr –, hadd lássa a szellemvilág a jó szándékot önben. Na, most mondja: kuruzs!
– Kurruss – ismételte megadóan a rókaképű szívre tett kézzel. – Kuruzs…
– Kurruss… – Bakkmacska! – Kamcsatka.
– Nem kamcsatka. Bakk-macs-ka!
– Bakkancsa – mondta engedelmesen az ember, és már nagyokat pislogott.
– Kilenc… döglött… vadkacsa!
– Illensz… öngött… hakkanka… – erőltette a rókaképű a nyelvét, mely azonban egyre lassabban forgott már, s a végén is egy nagy ásításban fejeződött be.
– De most már igazán mennem kell – dadogta fejébe nyomva a sapkát, és tántorogva az ajtó felé indult. – Erős volt ez a sör, hallja-e? – hebegte akadozó nyelvvel.
Már a kilincsen volt a keze, amikor a tanár úr szeme megakadt a szögen csüngő nagy sütőtepsin, s azt más mentő ötlet híján lekapva onnan, gyorsan és szelíden fejbevágta vele hátulról a tántorgó embert.
– Gyűlölöm az erőszakot – fordult bocsánatkérőleg a rémülten bámuló Galuskához –, mert megalázza az emberi méltóságot. De ha a fickó elindul a teherkocsival, s valahol az utcán alszik el, még megalázóbb lett volna. Jöjjön, tegyük oda Jack mellé az ágyra.
– S most mi lesz? – kérdezte Galuska, mikor ezzel végeztek.
– Most meg nem történtté tesszük azt, ami sajnos megtörtént – felelte a tanár úr titokzatosan, s otthagyta az asszonyt a két alvóval.
A vendégszobában olyan rend volt, mint egy laktanyában, amikor az őrmesternek fáj a foga.
– Professzor úrnak jelentem, a munkát elvégeztük! – csapta össze a sarkait Krumkraut, németesen.
– Nagyon dicséretes – bólintott elégedetetten a tanár úr, büszke lehet az urakra egész Európa. Most azonban nagy feladatot kell végrehajtsunk, uraim. Meg kell mentsük e ház becsületét!
– A ház becsületét? – ámuldozott a kis szabó. – Azt hogyan?
– Úgy, hogy győzelemre segítjük a tízparancsolatot New York városában! – húzta ki sovány derekát a tanár úr.
– Vezess, mein Führer! – harsogta lelkesen Krumkraut, a lakatos, buzgalmában kivörösödve. – Megmutatjuk ennek a városnak, mire képes a diadalmas német szellem!
– Tud-e gépkocsit vezetni a diadalmas német szellem? – érdeklődött a tanár úr gyakorlatiasan.
A lakatos nyelt egyet.
– Hát… elméletben tanultam róla annak idején a katonaságnál…
– Akkor gyerünk – rendelkezett a tanár úr –, az elméletet gyakorlattá kell változtassuk most mindjárt.
Ez az átváltoztatás azonban nem ment olyan simán. Krumkraut jó félórát is elbabrált a motoron, s a makacs masina még mindig nem akart elindulni. Végül is Galuska mutatta meg, hogy melyik gombot kell megnyomni. Így aztán sikerült mégis életre kelteni a motort.
– Prochanek úr, maga kapaszkodjék föl hátul, hogy mindjárt kéznél lehessen a lerakodáskor – rendelte a tanár úr, s ő maga fölmászott a vezetőülés mellé. – Indulhatunk – mondta.
– Hova? – akarta tudni a német.
– Azzal maga ne törődjék, csak induljon! S amikor azt mondom, hogy forduljon, akkor forduljon, érti?
A lakatos babrálni kezdett a kapcsolókkal. A gép fölcsikordult, aztán nagyot ugrott.
– Forduljon balra az utcán! – kiáltotta a tanár úr. Krumkraut belekapaszkodott a kormánykerékbe, s a nagy, nehéz gép valóban fordult, ha kissé korán is. Csupán a fél kerítést vitte magával s egy padot a járda széléről. Aztán már ott dübörögtek az utcán.
– Lassabban nem lehet? – kérdezte a tanár úr. – Ha így haladunk tovább, kissé feltűnő lesz.
– Átkozott szerszám ez – nyögte a német nekiveresedve –, annyi rajta a húzóka meg a tolóka, hogy azt se tudom, melyiket piszkáljam.
– Igyekezzen rájönni, mielőtt a következő fordulóhoz érünk – tanácsolta Hanky szelíden. De a következő utca már ott volt előttük. – Balra! Balra! – ordította a tanár úr kétségbeesetten, s a lakatos homlokán kidagadtak az erek, s az ijedtségtől még a száját is kitátotta. Ez alkalommal kis híján egy vegyeskereskedésbe érkeztek meg, de utolsó pillanatban még sikerült elkerülni annyira, hogy csak a falnak egy részét sodorták el, s halálra ijesztettek egy gyanútlan rendőrt, akinek egyetlen szerencséje az volt, hogy hosszú lábakkal áldotta meg a teremtő, s így utolsó pillanatban be tudott ugrani egy nyitott pinceablakon. Eszeveszett sípolása úgy hangzott onnan a pincéből, mint a patkányvisítás.
– Most aztán inkább igyekezzünk – vélte a tanár úr –, hadd mentődjünk meg a lopott holmiktól, mielőtt letartóztatnak.
– Lopott holmi? – rettent meg a német, és izzadság kezdett alácsorogni az arcán. – Szent Filucius! Csak bár egy kicsikét építették volna szélesebbre ezeket az amerikai utcákat!
Még két forduló volt hátra, de azokat elég szerencsésen megúszták. Aztán már ott dübörögtek a fal mentén.
– Látja azt a kaput? – ordította a tanár úr. – Ott álljon meg!
– Hogyan? – kiabált vissza a német, és rángatni kezdte a fogantyúkat ész nélkül. A tanár úr hirtelen a homlokára csapott.
– Hajtson neki a kapunak! Hajtson neki! Ott felejtettük a kulcsot!
De ekkor már a nagy nehéz teherkocsi amúgy is dübörögve vágódott neki a kapunak, s úgy zúzta be, mintha csupa faforgácsból építették volna.
– Mit felejtettünk ott? – kérdezte a német, túlüvöltve a ropogást.
– Ne törődjön azzal! – sóhajtotta a tanár úr, s mindkét kezével belekapaszkodott az ülésbe.
A kocsi átgázolt néhány ládán és hordón, s végül is a betonépület fala állította meg a rakodóudvar túlsó oldalán. Szerencsére egy hajó tülkölt a közvetlen közelben, s ez elnyelte a zajt.
– Phü – nyögött föl a német –, ezek az amerikai motorok vadak. Soha többet nem nyúlok hozzájok!
Mikor kimásztak a roncsok közül, a kis szabó már lent volt a földön, egy nagy halom pokróccal együtt.
– Ó, mama, ó, mama! – sápítozott –, muszáj volt ennyire sietni? Olyan sürgős az áru?
– Hallgass! – mordult rá a bicegő német –, te legalább pokrócokra estél, de nekem minden csontom összetört. Engem úgy kell hazavigyetek, hordágyon.
Azzal leült a földre a teherkocsi mellé, s csak nyögött.
A tanár úr közben visszament a falhoz, s bár szürkület volt már, hamarosan meglelte a papírdobozt a kalappal.
– Itt vagyok, Habakuk! – mondta boldogan.
– Krrrokk! – felelte mérgesen a skatulya.
– Tudom, tudom, de hát látod, ilyen a világ – oktatta szelíden a békáját –, bele kell törődni, barátom.
– Krrokk! – méltatlankodott a béka a skatulyában.
– Most nem vitatkozunk – intette le a tanár, s megindult a betört kapu felé. A német meg a cseh még mindig ott vitatkoztak a gépkocsi roncsai mellett.
– Ha az urak Európába készülnek – szólt oda nekik a tanár úr –, akkor csak maradjanak itt. A deportálás költségeit az állam fizeti.
Krumkraut szempillantás alatt talpon volt erre, s Prochanekkel együtt futva érték el a bedöntött kaput.
– Mért nem szólt előbb, hogy rossz helyen vagyunk – lihegte a kövér német, amikor elrugtatott a tanár mellett –, nem elég, hogy életemet kockáztattam, még vissza is vigyenek érte?
– Furcsa hüllő az ember, Habakuk barátom – mondta Hanky tanár úr a békájának, ahogy lassan kisétált az utcára –, egyik percben gazfickó, másik percben hős. Mit szólsz ehhez?
De a skatulya nem szólt semmit.
Alig értek a sarokhoz, két motorkerékpáros rendőr dübörgött feléjük.
– Héj, láttak maguk erre egy nagy piros teherkocsit?
– Ott bent a fal mögött van egy! – kiáltotta vissza a tanár úr becsületesen.
– Tartsa meg a tréfáit, bölcs fiú! – ordította az egyik rendőr, s káromkodva tovadübörögtek mind a ketten.
– Látod, Habakuk, milyen nehezen hiszik el az emberek az igazságot? – szólt oda a tanár úr a skatulyának. – Ilyen a világ, öregem.
Ahogy egyre távolabb értek a bedöntött kaputól, úgy tért vissza az élet rendre a másik kettőbe. Mikor a Jack háza feltűnt a gyér lámpákkal világított utcán, Prochanek már vígan fütyörészett, s Krumkraut mellét kidüllesztve jelentette ki:
– Megdolgoztunk a vendéglátásért, mi? Még két hónapig eltarthat ezért a néger!
– Csak egy baj van – jegyezte meg szárazon a tanár.
– S az mi?
– Az ujjlenyomatok.
– Micsoda ujjlenyomatok?
– Hát amik ott maradtak a teherkocsin, meg a lopott pokrócokon – magyarázta szelíden Hanky Barnabás –, ha itt lebzselnek a közelben, úgy azoknak a révén még mindég elcsíphetik magukat, s akkor… supp! Ingyen utazás, hazáig!
– Jézusmária! – torpant meg a német, rogyadozó térdekkel.
– Én még ma este elutazom – folytatta a tanár úr –, s azt ajánlom maguknak is. Minél távolabbra, hiszen nagy ország ez. De persze, ha vissza akarnak térni Európába…
Be sem fejezhette a mondatot, a másik kettő máris rohanni kezdett a ház felé, s mikor a tanár úr kényelmes lassúsággal belépett az ajtón, azok már tolongtak is kifelé, hevenyészve összekapkodott holmijaikkal.
– Isten áldja meg… Isten áldja meg… – dadogták, s már el is tűntek az estében.
– Tán nem mennek el…? Örökre…? – kérdezte Galuska, szájtátva, mint aki nem hisz a szemeinek.
– Ezek igen – felelte a tanár úr –, s mi van a betegekkel?
– Jack magához tért – mondta az asszony lesütött szemekkel –, elmondtam neki mindent. Nagyon restellte magát szegény, és elment, hogy bedobja azt a kulcsot a vízbe. Igazán gondolja az úr, hogy megtarthatjuk azt a négyszáz dollárt? – tette hozzá aggodalmasan.
– Micsoda négyszáz dollárt? – csodálkozott a tanár úr. – Én nem tudok semmiféle négyszáz dollárról, s maga sem tud, úgy-e?
Az asszony vigyorgott, de a szemében könnyek voltak.
A szomszéd szobából nyögés hallatszott. A rókaképűbe teregetett vissza az élet.
– Mit csinálunk vele? – kérdezte suttogva Galuska.
– Bízza azt reám!
A tanár úr letette Habakukot az asztalra, aztán benyitott az ajtón. Az ágyhoz lépett, és rázni kezdte az ébredező ember vállait.
– Gyorsan! Gyorsan! A rendőrség!
A rókaképű egyszeribe felült.
– Mi az? – hebegte a feje búbját tapogatva –, mi történt?
– Pokróctolvajt fogtak a rendőrök! – suttogta a fülébe izgatottan a tanár úr. – Elvitték a teherkocsit is! Most kutatják a hátsó udvart! Egy orgazdát keresnek, aki a teherkocsihoz tartozik! Gyorsan! Erre, az ablakon át!
Az ember úgy szökött ki az ablakon, hogy még a szúnyoghálót is magával vitte.
– Ez se jön többet vissza – nevetett a tanár úr szemüvege mögül a megdöbbent asszonyra –, tiszta hát a levegő mindenféle piócától. S most búcsúzom én is. Isten áldja meg! Az urának pedig azt üzenem, hogy több baj ne legyen ám!
– Tiszteletreméltó úr – hebegte Galuska, amikor a tanár úr már indult is az ajtó felé, fején a kalappal, kezében a csomagjaival –, egy nagy kérésem lenne, tiszteletreméltó úr…
– Mondja – állt meg a tanár úr az ajtóban.
– A varázsige… – hebegte az asszony alázatos nagy négerszemekkel –, az a csodálatos varázsige, aminek erejével elűzte házunkból a rossz szellemeket… megtanítaná-e nekem? Hátha egyszer újra szükség lesz reájok?
A tanár úr szelíden elmosolyodott. Levette a szemüvegét, gondosan megtörülte, majd visszatette az orrára, s efölött nézett alá szigorúan a kis, kövér néger asszonyra.
– Galuska – mondta komoran –, azok nagyon nagy hétpecsétes titkok, azok a varázsszavak. De ha kívánja, leírhatom őket egy darab papírra.
Azzal papírt és ceruzát vett elő, s nagy betűkkel fölírta rá: „Kuruzs, kuruzs, bakkmacska, kilenc döglött vadkacsa.” Aztán átnyújtotta a papírt Galuskának. Az asszony áhítattal bámult a különös szavakra.
– Köszönöm, tiszteletreméltó úr – dadogta elfogódottan –, de vajon ki tudom-e olvasni őket helyesen?
A tanár úr rámosolygott.
– Elárulok egy titkot – mondta –, nem az a fontos, hogy miképpen ejtjük ki a szavakat, amiket mondunk, hanem hogy mit gondolunk, amikor kimondjuk őket. Valahányszor varázsigét használ, kedves Galuska, gondoljon arra, hogy jóság és igazság kell kormányozza az ember cselekedeteit. Akkor az eredmény sohasem marad el. Isten áldja meg! Gyerünk, Habakuk!
Egy órával később a vasútállomás éttermében megjelent egy elégedett arcú, magas, csontos, szemüveges ember, és idegen kiejtéssel levest rendelt.
– A legyeket külön kérem, egy kis tányéron – mondta.
– Tessék? – csodálkozott reá a megdöbbent pincér.
– A legyeket – magyarázta az idegen –, amiket máskor bele szoktak volt főzni a levesbe. Most külön kérem. Habakuk még ma nem evett.
– Krrrokk! – szólalt meg a név hallatára egy igénytelen papírskatulya az asztalon.
A pincér kezéből kiesett a tálca.

HANKY TANÁR ÚR ÉS A KÍSÉRTET

A tény, hogy annak idején néhány napilap eltúlozva számolt be az esetről, az nagyobbára az Amerikai Kis Tudós Lexikonnak köszönhető, mely rólunk, magyarokról mindössze annyit tud, hogy valami harcias, vérengző néptörzs vagyunk valahol Kelet-Európa Balkán-Ázsia nevű sivatagjában, ahol ma is nomádkodásból élünk, s részletfizetéses refrigerator helyett nyereg alatt raktároljuk a húst, miközben paprikásunkat harciasan lóbálva fejünk fölött, „jaj, anyám” csatakiáltásunkat hallatva nyargalunk „ló” elnevezésű, négycilinderes ódivatú járműveinken. Nem csoda hát, hogy ennek az egyoldalú tudásnak a hatása alatt az újságírók kissé eltúlozták Hanky tanár úr szerepét ebben a történetben, s odáig mentek, hogy nem csupán a vészfék meghúzását tulajdonították a „harcias magyar indiánnak”, akiben „felbuzdult őseinek verekedni vágyó vére”, de egyenesen azt állították, hogy a „békaevő magyar, aki hazai szokás szerint elevenen hordozta zsebében a vacsoráját (mivel világtól elmaradt hona nem rendelkezik még General Electric Hűtőszekrényekkel, amiket ma még ön is megvásárolhat heti egy dollárért Brown és Társánál, ha siet), ez a békés magyar törzsének szokása szerint harminc méteres halálugrással vetette magát alá a kísértetre, ezzel mentve meg a Dead Man’s Run-i polgárokat a reájok nehezedő szörnyű csapástól”.
A tanár úr felhatalmazott arra, hogy bejelentsem: mindez határozottan túlzás. Az igazság az, hogy amint később kiderült, a vészféket nem is a tanár úr húzta meg. Annál kevésbé is tehette volna ezt, mert hiszen békésen szunnyadt az elsötétített vasúti fülkében, ahol egy kis kövér idegen társaságában gyanútlanul utazott New Yorkból Pennsylvanián át első amerikai munkahelye felé. Az útitárs is aludt, s mindketten arra riadtak föl hirtelen, hogy a vonat egy hatalmas zökkenéssel megállt, s ami csomag csak volt fent a csomagtartóban, az rettenetes dübörgéssel mind a nyakukba zuhant. A vonat állt. Valahol nők sikoltoztak, emberek kiabáltak, s míg a tanár úr álomittasan igyekezett kiszabadulni a csomagok alól, valahol mellette a padlón panaszosan megszólalt az útitárs.
– Uram, nem látja valahol a lábamat?
A tanár úr nagy nehezen fölült, amennyire a csomagoktól lehetett, kivette zsebéből a szemüvegét, megtörülte gondosan, föltette az orrára, és körülnézett az éjszakai lámpa sötétkék homályában.
– Fekete félcipő, barna zokni? – kérdezte.
– Igen, igen! Próbálom mozdítani, de nincs. Nem érzem a jelenlétét. Azt hiszem, elvesztettem a lábamat!
– Megvan a lába, uram – jelentette ki a tanár úr határozottan.
– Hol? – akarta tudni az útitárs.
– A hasamon. Rossz néven venné az úr, ha megkérném, hogy vegye el onnan?
– Mondtam már, hogy nem tudom mozdítani – szuszogta türelmetlenül az idegen –, azt hiszem, letörött rólam.
– Azonnal megvizsgálom – ajánlkozott a tanár úr jószívűen, és kievickélve a kofferek közül, kezébe vette az idegen lábát.
– Nincs eltörve – jelentette ki –, valószínűleg csak elzsibbadt az ütéstől, amikor ez a láda itt ráesett. Várjon, hadd vegyem le…
Az említett láda váratlanul csipogni kezdett. S ugyanakkor felharsant odakint a kalauz hangja.
– Nyugalom, kérem, nyugalom! Mindössze a vészféket húzta meg valaki! Nyugalom! Azonnal tovább megyünk!
A tanár úrnak sikerült legurítania a ládát az útitárs lábáról, viszont a ládában a csipogás megélénkült.
– Megijedtek a csirkéi – mondta a tanár úr –, úgy látom, a födél is meglazult kissé…
Az idegen szempillantás alatt megfeledkezett a lábáról. Ijedten ült föl.
– Mi van a födéllel? – kérdezte, és kurta karjaival idétlenül kezdett kapkodni a láda felé, de nem érte el. A láda erősen mozgott és csipogott a homályban.
– Félek, elszabadultak a csirkéi – vélekedett a tanár úr, s feltápászkodott, hogy megkeresse a villanykapcsolót. Az idegen fölnyögött a földön.
– Nem csirke van benne, hanem kígyó. Gyújtson világosságot, az Istenért!
A kapcsoló kattant, s a villany kigyúlt, azonban késő volt már. A meghasadt ládából javában gyömöszölődött már kifele valami vastag és fekete, s a kis kövér, még mindig félig a poggyászok alatt, kétségbeesetten kapkodott feléje. A tanár úr szempillantás alatt fent volt az ülésen. Két kezével megmarkolta a poggyásztartót, s fölhúzta magát.
– Habakuk! – kiáltotta ijedten onnan fentről –, hol vagy, Habakuk?
– Krrrokk! – szólalt meg egy öblös vízibékahang az ülés alatt. De akkor már ott tűnt el a nagy fekete kígyó eleje is.
– Fogja meg a kígyóját! Fogja meg! – ordította a tanár úr fent a csomagtartóban. – Ha megeszi a békámat, magát is utána küldöm hashajtónak! Fogja már meg azt a dögöt!
– Kicsúszott a markomból! – lihegte a kövér a földön –, ne kiabáljon az Istenért, csak idegesíti azzal!
De Habakuk akkor már ott szökdösött eszeveszett igyekezettel a kijárat felé, s a kígyó mindenütt mögötte. Pillanat alatt eltűntek a nyitott ajtóban.
– Jónás! Gyere vissza, Jónás! – könyörgött a kövér négykézláb. – Jaj, minek is hozta ide azt az átkozott békát, most elcsalja az én Jónásomat, ki tudja, hova!
– Jónás vagy nem Jónás – mordult föl a tanár úr veszedelmesen, leugorva a csomagtartóból –, pástétommá taposom azt a dögöt, ha Habakuknak baja lesz!
Azzal már rontott is utánuk. A kövér alig győzte követni. Kint a folyosó tele volt álmukból fölvert emberekkel, s a béka meg a kígyó úgy siklottak keresztül a lábak útvesztőjén, mint a villámlás. Egy asszony hisztérikusan fölsikoltott.
– Kígyó! Segítség! Kígyó!
Az emberek rémülten kapkodták a lábukat.
– Fogják meg! Ne engedjék ki! – visítozta a kövér a tanár úr mögött, de már akkor kígyó is, béka is kisuvadtak a nyitott kocsiajtóban szájtátva bámuló kalauz mellett, s eltűntek a fekete éjszakában.
– What do you know? – elmélkedett a vasutas, de a következő pillanatban éppen csak hogy ideje volt félreugrani a tanár úr és a kis kövér útjából.
– Habakuk! Ide hozzám, Habakuk! – kiabálta a tanár úr leugorva a töltésre.
– Jónás! Jónás! – sipította mögötte a kövér, nagyot puffanva a leugrásnál. Ebben a pillanatban nagyot sípolt a mozdony, s a kocsisor zökkenve megmozdult.
– Beszállni, kérem! Indulunk! – harsogta a kalauz a lépcsőn.
– Habakuk! Megy a vonat! Viszi a csomagjainkat! – rikoltotta a tanár úr is, kétségbeesetten. De csak a sötét éjszaka volt előtte, s mögötte a nyöszörgő idegen meg az egyre gyorsabban gördülő szerelvény.
– Nem hagyhatom itt – morogta Hanky Barnabás a fogai között makacsul és elszántan –, még ha kobra is az a maga Jónása, uram, kolbászt sütök belőle ma éjjel!
– Indigo csak, ártatlan Indigo – siránkozott a kövér –, senkinek sem árt szegényke, csak a patkányoknak. Eddig még soha nem bántott békát, soha! Csak patkányt, semmi egyebet kérem, csak patkányt. Azért tartom, kérem. Ő az én kenyerem. Én vagyok Ben Ambrozio, a patkányűző mester…
A vonat akkor már teljes sebességgel haladt, s egykettőre csak a hátsó vörös lámpa maradt meg belőle, egyre távolodva az is.
– Hanky Barnabás vagyok – adta vissza a bemutatkozást a tanár úr, azzal benyúlt a zsebébe, s kihúzott onnan egy nagy fanyelű bicskát. Amikor hüvelykével megvizsgálta az élét, a lemenőben lévő nagy sárga hold bágyadt fénye megcsillant a pengén.
– Minek az? – kérdezte aggodalmasan Ambrozio mester.
– Hogy felnyissam vele a kígyója hasát, s kivegyem belőle Habakukot – felelte a tanár úr félelmetes szelídséggel –, szerencsére a hüllők elevenen nyelik le áldozataikat, s idő telik, míg a gyomorsavak megkezdik az emésztési folyamatot…
– Ó Jónás, Jónás, mit tettél…! – nyögött föl kétségbeesetten a kövér.
– Krrokk! – szólalt meg ebben a pillanatban egy ismerős hang a töltés alatti árokban.
– Habakuk! – rikkantotta el magát a tanár úr, boldogan. – Ide gyere, nyavalyás!
Valami ploccsant odalent, aztán újra ploccsant.
– Víz van ebben az árokban – aggodalmaskodott Ambrozio mester –, gondolja, hogy Jónás megfulladt benne?
– Tőlem akár a cethal is lenyelhette – felelte a tanár úr, azzal leguggolva, gügyögni kezdett a sötét árok felé. – Ütyütyütyütyü… gyere ide, te büdös… ütyütyütyütyü… te semmirevaló nyavalyás, akasztófáravaló, te, tyütyütyü…
– Indiánul beszél vele? – kíváncsiskodott a kövér –, én is tudok néhány szót. Tyü-tyem-kü. Meg te-ger-ke. Egyik kislányt jelent, a másik kisfiút.
– Én magyarul beszélek – utasította rendre a tanár úr.
– Oh…
– Krrokk – szólalt meg Habakuk a töltés tetején. Hangjára szapora csipogás felelt valahonnan a sötétből. A tanár úr gyorsan fölvette a földről a megrettent békát, Ambrozio mester pedig nagyot ugrott örömében.
– Jónás! Ide gyere, Jónáska!
De Jónáska újra csak csipogott valahol, s nem jött.
– Az árok túlsó partján van valahol – sóhajtotta a kövér –, fél a víztől szegényke. Cücücücü Jónáska, cücücücücü…
– Az hittem, az indigo a vízikígyók családjába tartozik – jegyezte meg a tanár úr szárazon.
– Azt állítják a tudósok – sóhajtotta Ambrozio mester –, de Jónás már fogságban született, s így ő nem tud erről. Érte kell menjek, látom.
Azzal elkezdett lemászni a töltésről. Hirtelen nyikkant egyet, s nagy csobbanással eltűnt az árok sötétjében.
– Baj van? – kérdezte a tanár úr.
Az árokból nyögés és cubukkolás hallatszott.
– Térdig ér csak. Remélem, nincsenek vadkígyók erre… – Hamarosan újra megjelent a holdfényben, ahogy hason mászva kapaszkodott föl az árok túlsó partján.
– Jónás! Cücücücücü…. pikolo mio, pikolo mio… cücücücücü….
– Indiánul beszél? – kíváncsiskodott a tanár úr a töltésről.
– Olaszul – nyögte odaát a kövér méltósággal. – Cücücü pikolo, cücücü… ohohohoho… ohohohoho, hát itt van a kis Jónáska… ohohoho…
Aztán csend lett.
– Megfogta a dögöt? – érdeklődött a tanár úr egy idő múlva.
– Jónáska itt van, Jónáska jó fiú megint, cücücü – gügyögte odaát a kövér.
A tanár úr zsebre tette Habakukot.
– Most mit csinálunk? – kérdezte. – A maga ostoba Jónáskája miatt ugyancsak itt rekedtünk. A vonat elment a csomagjainkkal…
– Legokosabb, ha maga is átjön ide – vágott közbe odaátról a kövér.
– Miért?
– Mert először is a vasúti töltésen tartózkodni tilos. Másodszor pedig, azt hiszem, egy vonat jön megint…
Valóban jött egy vonat. Már hallani is lehetett a zaját valahol a dombok mögött. A tanár úr tehát zsebére szorította a kezét, nehogy Habakukot újra elveszítse, gondosan eltette a szemüvegét is, azzal nekiiramodott az ároknak s nagyot ugrott. Bár hasra esett a túlsó parton, mindössze a cipője orra lett vizes.
– A békájától tanult ugrani? – kíváncsiskodott a kövér, irigyen.
– A tornatanáromtól tanultam negyvenöt évvel ezelőtt – felelte Hanky Barnabás föltápászkodva –, Varga Béni volt a neve. „Törni azt a büdös testet, fiúk, törni azt a büdös testet!” Ez volt a szavajárása.
– Nem hallottam róla – vallotta be sajnálkozva a kövér –, pedig szeretetreméltó úriember lehetett. Ön nem pennsylvaniai, ugyebár?
– Nem. Én transsylvániai vagyok – felelte a tanár úr, és visszatette orrára a szemüveget.
A kövér sóhajtott.
– Délen még nem jártam – mondta szomorúan –, pedig egyre nyaggat a feleségem: Benjámin, mikor viszel le Floridába? Benjámin, mikor viszel le Floridába? De hogy jussak én el oda, könyörgöm? Floridában nincs patkány, azt mondják, csak kígyó. De az asszonyok nem értik ezt…
A vonat akkor bújt elő dübörögve a domb mögül. Fényszórója végigpásztázta a domboldalt.
– Ott feljebb van az út – mondta hirtelen a patkányűző mester, s nyakába akasztotta a kétméteres kígyóját –, láttam a telefonpóznákat. Jöjjön, kapaszkodjunk föl oda gyorsan, amíg le nem megy a hold.
A nagy sárga tökfej bizony kezdett már alábújni a gerinc mögé. Világánál alig sikerült csapást lelni a domboldalt borító bozótban. Elöl törtetett Ambrozio mester, nyakában a kényeskedve csipogó nagy fekete kígyóval, mely szemlátomást nem kedvelte az ilyen kalandozásokat. Mögöttük, tanácsos távolságban lépegetett Hanky tanár úr a hosszú lábaival, Habakukkal a zsebében. Jó ideig haladtak már így, s úgy látszott, hogy el is érték a domb tetejét, amikor a kövér ott elöl hirtelen megtorpant, s akkorát visított, hogy majd leszakadt a csillagos égbolt.
– Iiiiiiiii!
Azzal két karját a magasba kapva megfordult, s hanyatt-homlok vetette magát visszafelé a hegyoldalon, majdnem leütve lábáról a meghökkent Hankyt.
– Iiiii! Fusson! Fusson! – visítozta a kövér.
– Miért fussak? – kapta el az Ambrozio mester karját a tanár úr. – Mi a baj?
– Nem látta? – lihegte kétségbeesetten a patkányirtó. – Ott fent! Maga a halál! Csontvázkísértet! Ott ül egy nyitott sír szélén, s kezében tartja a saját fejét! Jaj, Mamma mia, mamma mia…
– Kezében tartotta a saját fejét? – csodálkozott a tanár úr –, uram, ezt már én is meg kell nézzem!
Azzal nagy bátran megindult fölfelé.
– Jaj, az Istenért, ne hagyjon magamra – siránkozott a kövér, minden porcikájában reszketve s kétségbeesetten kapaszkodva a nyakán csüngő kígyóba –, meghalok most, biztosan meghalok! Rettenetes látvány volt, uram, rettenetes! Jaj, ne menjen oda, ne menjen, jaj nekem, jaj…
A tanár úr néhány lépéssel fölért a dombra. A bozótnak itt vége volt, s a lemenő hold sápadtan világított meg egy kis hepehupás, gyepes tisztást. Túl azon fehéren csillogott az országút. Kísértetnek, nyitott sírnak nyoma se látszott.
– Vigyázzon, uram, magával rántja a sírba! A kaszás halál az, biztosan a kaszás halál – siránkozott lent a bokrok között a kövér.
– Ugyan, ne tréfáljon már – szólt vissza bosszúsan a tanár úr –, nincsen itt semmi. Jöjjön, ott látom az utat.
– Én? – vinnyogott Ambrozio mester. – Nem megyek én oda egy millió dollárért sem! Hiszen a szememmel láttam…! Borzalmas volt, uram…!
– Ne gyerekeskedjék – szólt alá szigorúan a tanár úr –, minden művelt ember tudja, hogy kísértetek nincsenek. Fél perc múlva egyébként sötét lesz, s ha ön ott akar maradni egyedül, hát Isten áldja. Én kimegyek az útra.
Ez hatott. Ambrozio mester lassan és óvatosan fölmászott a bokrok szegélyéig és kilesett. – Ott láttam, uram, esküszöm… – nyöszörögte fogvacogva, és remegő kézzel előremutatott a holdfényes tisztás sarkába –, ott ült azon a helyen, és fejét a kezében tartotta…!
– Érzéki csalódás lehetett, Mister Ambrozio – mondta a tanár úr jóindulattal. – Ideges fantázia szüleménye, tudományos nyelven vízió.
– Csontváz volt, uram, nem vízió, esküszöm…!
– Túlfeszített idegrendszer hatására a fantázia olykor agysejtjeinkből képérzeteket vetít szemünk belső recehártyájára – magyarázta a tanár úr türelmesen. – Ezeknek a valóságban nem létező képeknek a tudatosítása az, amit víziónak nevezünk.
– Uram, én csak annyit tudok, hogy ott ült a nyitott sír szélén, csupa csontváz, s a feje ott volt a kezében…
– Nyugodjék meg – vigasztalta Hanky –, hol lát ott sírt, nyitottat vagy mást? Na lássa! Jöjjön, itt az út.
Alig érték el az utat, a hold eltűnt a gerinc mögött, s egyszerre sötétség borult a vidékre. Csupán a csillagok szitáltak halvány párát.
– Merre megyünk most? – kérdezte a kövér még mindig vacogva.
– Erre – felelte a tanár úr –, a vonat is erre ment. Mindég előre, soha hátra – tette hozzá.
Lassan baktattak az úttesten, elöl a tanár úr, mögötte Ambrozio mester a kígyóval. Néhány száz lépés után éles kanyarhoz értek. Az út itt lefelé fordult, s valahol hallani lehetett egy patakot. Aztán egyszerre csak egy hátborzongató, kísérteties hang üvöltött föl a közelben.
– Uhuhuhuhuhuhuhu!
S még egyszer: – Uhuhuhuhuhuhuuuu!
– Hallja? – torpant meg a kövér összekoccanó fogakkal.
– Bizonyára valami állat – felelte a tanár úr –, sakál vagy hiúz.
– Uram – kapta el a kabátja szárnyát Ambrozio mester, s belecsimpaszkodott, akár egy megszeppent gyerek –, itt nincsenek sakálok, sem hiúzok…!
– Akkor valami más – felelte a tanár úr türelmetlenül –, s ne jöjjön közel hozzám azzal a kígyóval, hallja?
– A kísértet… – hebegte a kövér.
– Szégyellje magát! – förmedt rá Hanky. – Jöjjön!
Alig haladtak néhány lépést, a sötétségben feltűnt egy híd. Meredek partok között egy patak zúgott. Még rá sem léptek a hídra, amikor a titokzatos hang újra vonyítani kezdett valahol a közelben.
– Uhuhuhuhuhuhuuuu! Uhuhuhuhuuuu!
– Hallja? – vacogott a kövér. – Mondtam magának, hogy kísértetek vannak itt! Átkozott hely ez, uram, s én egy tapodtat sem megyek tovább, amíg meg nem virrad…! Nem én!
– Uhuhuhuhuhuuuu! – vonyított a hang valahol előttük a sötétben.
– Mamma mia… mamma mia… – nyöszörögte Ambrozio mester, és leült az út szélére.
A vonyítás valóban kísérteties volt, s kisebb megszakításokkal ismétlődött újra és újra. A tanár úr tanácstalanul vakarta a fejét, s néhányszor megpróbálta lábra állítani az útitársát, de nem sikerült. Végül is a sötétben meglátott valami táblafélét az út szélén, alig néhány lépésre a fogvacogva guggoló Ambroziótól.
– Van egy gyufája?
– Minek az? – kérdezte a kövér.
– Nézzük meg, mi áll ezen a táblán. Talán megtudhatjuk belőle, hogy hol vagyunk.
Öngyújtó csettent, s a kövér remegő kezében kigyúlt egy kis fehér lángocska. Éppen elég, hogy didergő fénye megvilágítsa a táblán lévő nagy fekete betűket: „Dead Man’s Run.” Ez állt a táblán. A kövér rámeredt, s ugyanabban a pillanatban felvonyított megint a hang, most már közelebb.
– Jaj nekem! – nyögött föl Ambrozio mester, s kiejtette kezéből az öngyújtót, mely nyomban kialudt, s a sötétség újra körülzárta őket. – Jaj… ments meg, Uram, a gonosztól, ments meg, Uram, a gonosztól…
Aztán hadarni kezdett nagy sebesen valami olasz imádságot, s összegüzsörödve az útszélen, fejére húzta az álmos kígyót. A tanár úr sóhajtva ült le melléje.
– Sok tejet kell igyék, Mister – mondta sajnálkozva –, nem tudom, miféle állat nyomorog itt a közelben, de az bizonyos, hogy a hangja ugyancsak rossz hatással van az ön idegeire. Tej, tojás, sok zöldség s reggelenként hideg fürdő, ez a legjobb orvosság kísértetek ellen.
Aztán csak ült ő is, és várta, hogy teljék az éjszaka. Szerencsére már nem volt sok belőle. A különös üvöltés még felhangzott néhányszor, hol közelebb, hol távolabb, s Ambrozio mester mindannyiszor nyögni és sóhajtozni kezdett a kígyója alatt, s a fogvacogását is hallani lehetett. Azonban hamarosan halványodni kezdett az ég alja, s az üvöltés abbamaradt. Lassú derengés terjedt, a dombok, fák körvonalai kibontakoztak rendre a sötétségből, fényüket vesztették a csillagok s egyenként kialudtak, mintha csak elfogyott volna az olaj belőlük. A világossággal Ambrozio mester bátorsága is rendre visszatért.
– Hideg van – mondta feltápászkodva a földről, s a kígyót kétszer is a nyaka köré csavarta.
– Akkor talán menjünk – jelentette ki a tanár úr –, talán most már nem fél a kísértetektől?
– Nappal nincsenek kísértetek, minden gyerek tudja ezt – felelte a kövér sértődötten. Szeme azonban ráesett a híd táblájára, s ettől megszelídült kissé.
– Dead Man’s Run – olvasta a patak nevét, és megborzongott belé –, micsoda elnevezés! Micsoda átkozott vidék!
Alig léptek néhányat, a tanár úr gyomra nagyot kordult.
– Reggeli nem ártana – mondta.
– Itt csak amishok vannak – felelte a kövér.
– Ilyen ételről nem hallottam még – vallotta be a tanár úr.
– Hö – böffent Ambrozio mester –, az nem étel. Amish egy olyan ember, aki még ma is a dédnagyapja korában él, haragszik a gépekre, zöldséget eszik, és a házát pirosra festi.
– Miért?
– Valószínűleg, hogy könnyebben hazataláljon.
Alig mondta ki a szavakat, előtűnt az útkanyarodásnál egy nagy piros faház. Fent gunnyasztott a dombon, s körülötte kisebb gazdasági épületek tornyosultak, akárcsak kis vörös csirkék egy nagy vörös kotló körül.
– Itt egy amish – mutatott a kövér a házcsoportra.
– Talán reggelit csak adnak azért – vélte a tanár úr –, s azt is megtudhatjuk, hogy milyen messze van az állomás.
– Megpróbálhatjuk – hagyta rá Ambrozio mester –, de kijelentem, ha fűpástétomot adnak, azt én nem eszem meg.
Rátértek a dombra kanyargó hepehupás földútra. Pirosra festett kerítések osztották föl gondosan a domboldal lankáját szántóra, kaszálóra és legelőre. A szemközti oldalt erdő borította, lent meg meredek partok között ott kanyargott a patak.
– Szép vidék – ismerte el a tanár úr.
– Nappal – dünnyögte aggodalmasan a kövér.
A gazdaság azonban szemmel láthatólag nem csupán gépekben, de még szivattyúban is szűkölködhetett, mivel amikor fölértek, az udvar közepén egy pátriárkaforma szakállas vénember régimódi kerekes kúttal küszködött. Mikor meglátta őket, letette a vödröt, és bizalmatlanul sandított feléjük.
– Jó reggelt, uram! – köszönt reá a tanár úr, illendőséggel.
– A gyalogjárót megáldja az Isten – felelte kimérten a pátriárka.
– Mi a vonatról maradtunk volt le – igazította helyre Hanky a tévedést, mire a szakállas rosszallólag csóválta meg a fejét.
– Ércből való sárkányokat épített vala a sátán, hogy elpusztítsa velök az embernek fiát – hirdette meg komoran.
A tanár úr ránézett Ambrozióra, Ambrozio mester pedig megvakarta a fejét, s a kígyót áttette egyik válláról a másikra. A kígyó ingatta a fejét és csipogott.
– Aki kígyóval jár egy csapáson, az Ádám sorsában osztozik – fenyegette meg az öreg csontos ujjával.
A tanár úr megigazította orrán a szemüveget, s megköszörülte a torkát.
– Tiszteletreméltó uram – mondta –, akárcsak a Bibliában a fáradt vándorok, mi is egy korty italért s egy falás ételért tértünk be ehhez a házhoz. Persze, mindenért megfizetünk illendő módon.
A pátriárka kegyesen megbólintotta szakállas fejét.
– Zörgessetek és megnyittatik néktek – mondta ájtatosan, azzal a ház felé fordult, és elordította magát rekedt vénemberes hangon.
– Nehémiás! Abdeás! Hózseás! Márta, Anna, Borbála!
Mintha csak tűzvészt kiáltott volna, úgy pattantak ki egyszerre az ajtók mindenfelé és sereglettek elő a házból, csűrből, istállóból a népek. Az öreg pedig körüljáratta rajtuk a szemét, mint a hadvezér a seregén, s kiadta a parancsot:
– E két vándornak reggelit adjatok az Úrnak nevében. Fejenként egy dollárért – tette hozzá okosan.
– Kívánságod parancs, tiszteletreméltó atyánk, Ézsaiás – felelték kórusban a nagy, csontos férfiak és a nagy, csontos asszonyok, és a legcsontosabbik közöttük, egy nagy szőke, álmos szemű, álmos arcú ember szelíden oldalba bökte a tanár urat.
– Erre, testvérek! Az én nevem Nehémiás.
Azzal elindult előttük a ház felé.
– Áldás a belépőre! – szavalta Nehémiás, amikor a tornác küszöbéhez értek, majd Ambrozio felé fordult. – A háziállatokat kint szoktuk hagyni, testvér – s bütykös ujjával a kígyó felé bökött.
Ambrozio mester kivörösödött a sértéstől.
– Jónás nem háziállat! – utasította rendre a tudatlant. – Ő az én munkatársam! A híres patkányölő, patkányűző Jónás!
– Valóban? – álmélkodott Nehémiás. – Akkor talán rácsavarhatja arra a póznára ott, ahova a lovak kötőfékét szoktuk akasztani.
Felelet helyett a kövér leült a kőlépcsőre.
– Akkor én is kint maradok – mondta sértődötten.
– Aki az Úr útjait járja, annak minden hely egyformán jó – egyezett bele Nehémiás békességesen, s azzal betessékelte a tanár urat a házba.
Bent a tágas és tiszta konyhában tej, vaj, zöldhagyma és friss házikenyér került a nehéz tölgyfaasztalra, s egy gondtelt ábrázatú asszony egy tányérral kivitt Ambroziónak is, a küszöbre. Míg a tanár úr reggelizett, fél kezét ügyelve a zsebén tartotta egész idő alatt, nehogy Habakuk valamiképpen kijöhessen, s megzavarja a családi békét. Így is okozott egy kis gondot, mert háromszor is elszólta magát békanyelven a zsebben. Az amishok azonban, úgy látszik, egészséges böfögésnek értelmezték a különös hangot, mert valahányszor Habakuk azt mondta a zsebben, hogy „Krrokk”, a család kórusban felelte: – Kedves egészségére!
Ennek ellenére is sikerült azonban Hanky tanár úrnak beszédbe elegyedni az álmos és sóhajtozó családtagokkal, s rendre megtudta, hogy Nehémiás, Abdeás és Hózseás az öreg Ézsaiás fiai, míg Anna, Márta és Borbála a fiúk feleségei. Fél tucatra való apróság is mászkált a konyhában, azokról azonban nem derült ki, hogy pontosan kiknek a gyermekei voltak.
Mikor a reggeli elfogyott, a tanár úr udvarias szavakkal megköszönte a szíves vendéglátást, letette az asztalra az egy dollárt, s míg a ház népe bibliai idézeteket hadart feleletül, elkezdte fogdosni a konyhaasztalon lévő legyeket, az apróságok nagy örömére.
– Legyet eszik a vendég! – kiabálták. – Legyet eszik a vendég!
Bármennyire is készültek azonban a látványosságra, a vendég mégsem ette meg a legyeket, hanem amikor összefogott egy tucatravalót, akkor a háziak nagy megrökönyödésére kivett a zsebéből egy nagy vízibékát, s a legyeket egyenként benyomta a szájába.
– Úgy – mondta, amikor végzett ezzel –, most aztán hallgass egy darabig!
– Milyen nyelven ért a békája? – kérdezte meg Nehémiás, tisztelettel.
– Magyarul – felelte a tanár úr, és zsebre tette Habakukot.
– Az Úr hatalma végtelen – felelte fejcsóválva az ember.
Amikor ezzel is végzett, és kiment a tornácra, Ambrozio mester nem volt a küszöbön többé, hanem ott hadonászott izgatottan a csűr sarkánál, s előtte ott állt Ézsaiás egy vasvillára támaszkodva, soványan, szakállasan és méltóságteljesen.
– Uram, húsz dollárnál olcsóbban senki sem csinálja meg! – ágált a kövér. – Hiszen itt a patkányok ezreiről van szó! Csak mit egy nap alatt megrágnak itt a maga épületeiben, az többet ér húsz dollárnál!
– Az Úr pedig megteremté az állatokat – felelte méltósággal a pátriárka –, s látá, hogy minden nagyon jó. Ha pedig az Úrnak jó volt a patkány, hogyan merészelnék én, a gyarló ember, másképpen ítélni?
Ambrozio mester kétségbeesetten kapkodott a fejéhez.
– Uram, ez őrültség! Önök nem akarnak automobilt, rendben van! Önök nem akarnak villanyt, benzinmotort, mosógépet, televíziót, gázkályhát… rendben van! De hát a patkányok! Csak nem akarja tenyészteni őket? Hiszen a fejét is lerágják a nyakáról!
– Az Úrnak mindenekre gondja vagyon – felelte az öreg méltósággal, azzal otthagyta Ambrozio mestert a csűr sarkánál.
– Bolond, tisztára bolond – kesergett a kövér –, én a híres patkányűző mester, a nagy Ambrozio felajánlom neki, hogy elűzöm az összes patkányokat innen rongyos húsz dollárért, érti? Húsz dollárért! S még csak szóba sem áll velem! Ingyen akarja, teljesen ingyen!
– Hát ne űzze el a patkányait! – vonta meg a vállát a tanár úr.
Ambrozio mester nagyot sóhajtott.
– Késő.
– Mi késő?
– Jónás meglátott egy patkányt, s itthagyott.
Csak akkor vette észre a tanár úr, hogy a kígyó hiányzott az ember nyakából.
– Nem tudja megfogni? – kérdezte részvéttel.
– Jónást? Maga, uram, nem ismeri Jónást. Ő a leglelkiismeretesebb patkányölő ezen a földön. Amíg csak egyetlenegy élő patkány van ezekben az épületekben, addig nem látom viszont. Talán egy hétig is itt kell üljek, s még húsz dollárt is sajnál tőlem ez a vén fösvény…!
A helyzet reménytelennek látszott, s a tanár úr már azon volt, hogy búcsút vesz a pórul járt mestertől, s egyedül folytatja az utat, amikor Nehémiás egyszerre csak odalépett melléjük, és suttogva megkérdezte:
– Jól hallottam, testvér, hogy ön patkányűzéssel foglalkozik?
Ambrozio mester kidüllesztette a pocakját.
– Én vagyok a világhíres Ambrozio Benjámin, a patkányűzés nagymestere! Szégyen és gyalázat…
– Kísértetet is tud űzni az úr? – vágott közbe Nehémiás izgatottan.
A kövérbe belefagyott a szó.
– Mi…? Mit…? – hebegte. – Hol a kísértet…?
– Itt nálunk, majdnem minden éjszaka – suttogta fojtott hangon az ember –, többnyire ott ül a kút káváján, s kezében tartja a fejét…
– Mamma mia… – dadogta Ambrozio mester, s nekidőlt a csűr falának.
– Máskor meg üvölt – folytatta Nehémiás –, egész éjszaka ébren tart bennünket, s az asszonyok már azzal fenyegetőznek, hogy itt hagynak, ha nem adjuk el a helyet, s nem költözünk máshova…
– Mamma mia – nyögte a kövér halálsápadtan –, üvölt! Mondtam én, látja…
De a tanár úr nem várta meg, amíg kiderül, hogy mit mondott, hanem gyorsan előrelépett, s megérintette kezével a Nehémiás vállát.
– Bocsánat, uram – mondta –, a barátom itt csak patkányokat űz. A kísértetűző én vagyok.
– Igazán? – örvendett meg az ember –, s darabonként mennyiért űzi?
– Az attól függ… – óvatoskodott a tanár úr.
– Uram – mondta hirtelen Nehémiás –, mi fizetünk önnek száz dollárt, ha megszabadít ettől a kísértettől!
– Áll a vásár! – felelte Hanky –, azonban tudnom kell a részleteket is.
A részleteket aztán megadták a házban az asszonyok. Összesereglettek mind a konyhába, Nehémiás, Abdeás, Hózseás és a feleségeik, s Hózseás az ablaknál őrködött, nehogy meglephesse őket Ézsaiás atya, mert neki nem volt szabad tudnia a száz dollárról.
A Dead Man’s Run onnan kapta a nevét, mesélték fojtott hangon az asszonyok, hogy annak idején, valami nyolcvan évvel ezelőtt egy holt embert találtak ott lent a patakban. Az embernek baltával vágták volt a le a fejét, s hát bizony, akik megtalálták, nem csináltak sok teketóriát miatta, hanem egyszerűen elásták valahol a parton. Pap nélkül persze, mert akkoriban még csak lovas papok jártak arrafelé, évente egyszer. Hogy mondtak-e imát fölötte, vagy nem, azt sem lehet ma már tudni, mondták az asszonyok, de elég az hozzá, hogy a holt ember békességben feküdt ott jó nyolcvan évig, és nem háborgatott senkit. Most azonban egyszerre csak felkelt sírjából, jó két hónapja annak, s azóta minden éjszaka megjelenik. Amikor holdvilág van, akkor kiül oda a kút kávájára az udvar közepén, hol fölteszi, hol leveszi a fejét, s olyan csúnyán üvölt hozzá, hogy az embert kirázza tőle a hideg. Hold nélküli sötét éjszakákon meg az üvöltését lehet hallani.
Próbálták már megkeresni a sírját, mondták az asszonyok, hogy elvihessék onnan rendes megszentelt temetőbe, mert talán ez a baja neki, de nem lehet meglelni a sírt sehol. Próbáltak már mindenfélét, de más nem marad hátra, mint eladni a helyet, s elköltözni másfelé, mert hiszen ezt nem lehet kibírni. Miként aludhassék az ember, amikor egy csontváz minden éjszaka ott labdázik a fejével a kútnál, s úgy üvölt, hogy hallani se jó. Bár lenne már vevő a helyre, azonban keveset ígér ő is a kísértet miatt, s Ézsaiás atya meg hallani sem akar az eladásról. Márpedig ha nem történik valami hamarosan, mondták az asszonyok, ők bizony gyermekeikkel együtt fölkerekednek, s itt hagyják a férfiakat magukban a kísértetükkel.
Ambrozio mester egész idő alatt ott ült a konyha sarkában, magába roskadva, zöldessárga arccal, s időnként hangosan felnyögött: – Ugye mondtam…? Ugye mondtam…?
A tanácskozásnak az vetett véget, hogy Hózseás hirtelen elugrott az ablaktól.
– Jön az öreg! – suttogta ijedten. S a következő pillanatban már felcsattant vén Ézsaiás hangja az udvaron.
– Hol vagytok, restek? Mit lopjátok az Úrnak szent napját? Avagy konkolyt vetettem én megboldogult anyátok méhébe búza helyett? Nehémiás! Akaszd a lovakat az eke elé! Abdeás, Hózseás, ti a másik fogattal az erdőbe mentek fáért! Ti pedig, gyarló asszonyi állatok, eridjetek krumplit kapálni! Mozogjatok, restek, mielőtt kiönti rátok haragját a Seregeknek Ura!
Úgy ugrott szét a család, mint fürjcsapat, amikor héja csap közéjük. Csupán az asszonyok zsörtölődtek egy keveset, hogy így-úgy, alvás nélkül nem dolgozhat az ember, de azok is csak félhangosan kezelték a bátorságukat, s igyekeztek ki kapálni a krumpliföldre.
A pátriárka zord szemekkel pillantott a vendégekre.
– Még mindég itt vannak ezek? – morogta. – Kifizették az egy tallérokat?
– Igen, tiszteletreméltó atyánk – felelte a legidősebb menyecske –, a pénzt betettem a fiókba.
– Akkor az Úr áldása legyen a távozóval! – bólintott kegyesen az öreg, s már indult volna be a házba aludni, azonban a tanár úr elállta az útját.
– Mister Ézsaiás, maga igazságszerető ember, ugyebár?
Az öreg bizalmatlanul pislogott.
– Én a Teremtés Urának igazságát szolgálom – jelentette ki.
– Az Úr megfizet azoknak, kik szőlőjét művelik – tért át a tanár úr is a bibliai nyelvre.
A pátriárka még szaporábban pislogott.
– A munkát én is megfizetem – morogta bizalmatlanul.
– S a patkányirtást nem?
– Azt nem.
– Miért nem?
– Mert a patkány is az én Uramnak csodálatosságát dicsőíti, s csak Őnéki vagyon jussa ahhoz, hogy ítéljen elevenek és holtak fölött – felelte Ézsaiás apó zordul.
A tanár úr sóhajtva levette a szemüvegét, és megtörülte.
– Ézsaiás úr – mondta szomorúan –, ön megérdemelné, hogy mennyekbe jusson, de sajnos csak a pokolba kerülhet.
– Miért? – ijedt meg a szent ember.
– Mert felebarátja kárát akarja – felelte szigorúan Hanky –, ez az ember itt abból él, hogy patkányokat űz…
– Én nem kértem meg, hogy űzze… – mentegetődzött az öreg.
– De tudja azt, hogy a kígyója megszökött, s addig nem foghatja el, míg el nem űzött innen minden patkányt.
– Aki kígyóval szövetkezik, Ádám sorsára jut – nyerte vissza Ézsaiás az egyensúlyát.
– De Ádám is evett!
– Igen, de megdolgozott érte!
– Ambrozio dolgozik.
– Ő nem, csak a kígyója – rázta meg a fejét makacsul az öreg. A tanár úr sóhajtott.
– Mit tegyen hát?
– Takarítsa ki az istállót és seperje föl a csűrt, akkor ő is kap enni – mondta kegyetlenül a szakállas –, a dologtalanság bűnös hajlamokat szül az emberi lélekben.
Azzal belépett a házba, s becsapta maga mögött az ajtót. A tanár úr ránézett Ambrozio mesterre.
– Idáig jutottunk csak – mondta. A kövér elképedve emelte égnek kurta karjait.
– Istállót takarítsak? Én? Ambrozio Benjámin, a patkányűzés mestere? Felháborító! Uram, azt se tudnám, hogyan kezdjek neki.
– Jöjjön, próbáljuk meg – javasolta a tanár úr –, hátha közben a maga Jónását is elcsípjük valahol, két patkány között.
– Nincs értelme, uram – nyögte a kövér, lógó fejjel baktatva a tanár úr mögött az istálló felé –, Jónás nem jön elő. Nem látom soha többé szegény Jónásomat. Mert én nem maradok itt, kérem. Én nem. Ahol csontvázemberek dobálóznak saját fejeikkel a kutak szélén. Nem, uram, én ezt nem bírom ki.
– Ne feledje, hogy leszerződtünk száz dollárért – emlékeztette a tanár úr. A kövér megtorpant, és úgy meredt rá, mintha akkor látta volna először.
– Csak nem akarja azt mondani, hogy…?
– De igen – bólintott a tanár úr mosolyogva –, a kutak szélén csücsülő kísértetek, különösen ha a fejeikkel labdáznak, hogy a maga nyelvén fejezzem ki magam: legkedveltebb hobbiim közé számítanak.
– Szent Kolumbus Kristóf! – nyögött föl a kövér elképedve. – Magának elment az esze!
– Csontvázaknak múzeumban a helyük, vagy a föld alatt – jelentette ki Hanky Barnabás –, az olyan csontvázak pedig, melyeknek még megvannak a hangszálaik és üvölteni tudnak vele, a természeti ritkaságok közé tartoznak.
Ambrozio mester csak állt és rázta a fejét.
– Száz dollárért – sóhajtotta –, száz rongyos dollárért! Uram, ha egy milliót kínálnának nekem…!
– Nem kínálja senki – szakította félbe a tanár úr –, azonban a szakállas próféta onnan les minket az ablakból, így hát jobb lesz, ha eltűnünk az istállóban, különben nem kapunk enni délben.
Az evés körül azonban nem volt baj, mert az öreg áthorkolta a napot bent a házban. Az istállóseprést is elvégezték Hózseás meg a testvére, s Ambrozio mester kedvére leshette a maga Jónáskáját, mely azonban nem mutatkozott sehol, hiába gügyögte a legcsábítóbb cücücüket különböző patkánylyukakba. Mindössze a patkányok szaladgáltak nyugtalanul összevissza, amit Ambrozio mester szomorú fejbólogatással figyelt, mint megszokott jelét annak, hogy Jónáska munkában van.
A délebéd is zavartalanul múlt el, Ézsaiásnak csupán a horkolását lehetett hallani a belső szobából. Délután azonban váratlanul megjelent, s ott lelte vendégeit elnyújtózva a szénában.
– Elmennek? – kérdezte reménykedve.
– Nem megyünk – felelte a tanár úr.
– Hát mit csinálnak? – akarta a pátriárka tudni.
– Pihenünk.
A szakállas megütközött ezen.
– Ha nem dolgoznak, nem lesz vacsora! – fenyegetődzött.
– Annyi baj legyen – felelte a tanár úr szelíden –, leölünk egy malacot, s megsütjük. Hallott már a tordai bőrös pecsenyéről?
De a pátriárka valószínűleg nem hallott még ilyesmiről, mert valósággal belekékült a szent haragba, s csontos mutatóujját fenyegetőleg rázta meg feléjük.
– Ne lopj, mondja a tízparancsolat!
– Szeresd a felebarátodat, mint önmagadat – adta vissza a tanár úr az idézetet, amitől az öreg nyilván megsértődhetett, mert úgy elment, hogy színét sem látták jó darabig.
Vége felé járt már a délután, amikor gépkocsi jött zakatolva a dombon, s egyenest az udvar közepén állt meg. Egy vörös hajú, hegyes orrú fickó mászott elő nagy lustán a kocsiból, de alig ért földet a lába, már csapódott is ki a nagy vörös ház ajtaján, s ömlött ki rajta a szakállas, ökleit rázta szent felgerjedésében.
– Távozz tőlem, sátán! – bömbölte az öreg –, az Úrnak mennyköves ostora sújtson le reád, gyalázatos istenkáromló, te, ki a pokolnak masináját mered idehozni egy istenfélő család udvarára! Takarodj vele a pokolba!
– Na, na, na, spóroljunk a gőzzel, öregúr – vigyorgott a hegyes orrú –, azért jöttem, hogy megvegyem ezt a rossz birtokot. Húszezret adok érte, ennyit is csak azért, mert hát szomszédos az enyémmel. Egyébként a kutyának se kellene. Húszezret, egy fillérrel sem többet!
– Nem eladó – mordult föl Ézsaiás –, pokolmasinás embernek meg éppen nem.
– Holnap már csak tízezret adok érte, vigyázzon! – fenyegetődzött a jövevény. – Mindenki tudja, miféle átokverte kísérteties hely ez itt, más még ennyit sem ad!
– Ha az Úr velem, kicsoda ellenem? – hördült föl remegő szakállal Ézsaiás, és felkapván egy heverő vasvillát, azzal rontott neki a gépkocsinak meg a gazdájának. De ezt a beszédet már a hegyes orrú is megértette, mert bevágta maga mögött a kocsiajtót, s úgy iramodott ki az udvarból, mint a gépesített nyúl. Mindössze a hátsó vörös lámpát törte be az utána hajított vasvilla.
A délután többi része zavartalanul telt el. Mihelyt azonban a nap alábújt a nyugati dombsor mögé, s az este árnyéka aláhajolt a tanyára, azonnal érezni lehetett az egyre növekvő feszültséget. Az asszonynép összebújt a konyhában, s csak onnan lesett ki az udvarra, a férfiak pedig siettek a kinti munkával s olykor óvatosan körülnéztek a sötétedő épületek között, mintha minden lépésnél attól féltek volna, hogy a farkára lépnek még valahol egy kísértetnek.
Lámpagyújtáskor aztán bezártak ajtót, ablakot, s többet ki sem mozdultak a házból. Szótlanul ették meg a vacsorát, s még az öreg is feltűnően csöndes volt és békességes. Aztán elkezdtek zsoltárt énekelni.
– Maguk is énekeljenek – förmedt rá vendégeire az öreg. Hanky tanár úr engedelmesen tátogatta a száját, de Ambrozio mester sértődötten szabadkozott.
– Én felekezeten kívüli vagyok, kérem. Ez egy szabad ország.
– Akkor menjen ki! – zördült rá az öreg szent haraggal. – Odakint még szabadabb, mint idebent!
– De kérem, kérem – sápadozott a kövér –, csak nem teszik meg velem ezt…? Csak nem küldenek oda ki? Hogy, hogy…
– Amúgy is ideje, hogy aludni térjünk odaát a szénapadláson – avatkozott bele a tanár úr a dologba, karon fogva Ambrozio mestert –, kaphatunk, kérem, pokrócot, párnát és… és két lepedőt?
– Lepedőt! – mordult föl rosszallással az öreg –, elpuhult világ!
De azért az asszonyok odatették a lepedőket is a pokrócok mellé.
– Jó szerencsét… – súgta oda Nehémiás, amikor kinyitotta számukra az ajtót –, s az Úr oltalma kísérje útjukon! A száz dollárt már elő is készítettük… – tette hozzá biztatólag. De az ajtót azért gyorsan bezárta mögöttük megint.
– Mamma mia, mit csinálunk most? – nyöszörögte Ambrozio mester, amikor a zár kattant mögöttük, s ők ott álltak a sötét udvaron.
– Legelőször is ágyat vetünk magunknak a szénapadláson – felelte a tanár úr, és megindult a csűr felé –, a többi aztán majd jön magától.
Ebben tökéletesen igaza is volt. Magától jött és egészen váratlanul. Alig rendezkedtek el a szénában, egyszerre csak valami megzördült hátul a sötétben.
– Hallotta? – akadt meg a kövérben a lélegzet.
A következő pillanatban két tüzes szem meredt feléjük a szénapadlás mélyéről.
– Iiiiik! – visította el magát a patkányűző, s belekapaszkodott a tanár úrba. – Mondtam én! Mondtam! Ott jön! Jaj, Mamma mia, mamma mia!
Az valóban jött. Zaj nélkül, némán, két izzó tüzes szem. Szinte a kénkőszagot is érezni lehetett már, s még a jó tanár úr tarkóján is borzolódni kezdett a szőr. Aztán egyszerre csak megszólalt a két tüzes szem, és azt mondta: „Miau!”
– Phü… – sóhajtott föl a kövér, és leroskadt a szénára. – Egy macska. Ki hitte volna, hogy valaha is megörvendek egy macskának…
– Adja ide a lepedőjét! – mondta egy idő múlva a tanár úr.
– Minek az? – csodálkozott a kövér. – Magának is adtak egyet.
– De nekem mind a kettő kell.
– S nekem mi marad?
– A széna – felelte a tanár úr, és elkapva a lepedő csücskét, a sötétben kíméletlenül kihúzta a kövér alól –, alváshoz nem kell lepedő.
– Hát mihez kell? – akarta Ambrozio tudni.
– Kísértethez. Elfelejtette, miért vagyunk itt?
– Jaj, ne is mondja – nyöszörgött a kövér –, csak nem akarja igazán megfogni azt a kísértetet?
– Én igen.
– Mamma mia – sóhajtotta kétségbeesetten Ambrozio mester. – Majd viszek virágot a sírjára, uram. Ha ugyan lesz sírja… Olvastam valahol, hogy a kísértetek úgy viszik el az embert egészben a túlvilágra…
– Nagyon érdekes lehet – jegyezte meg szárazon Hanky, azzal hóna alatt a két lepedővel lemászott a létrán.
Az éjszaka sötét volt, de a keleti gerinc fölött már sárgulni kezdett egy kis folt. A hold nem lehetett messze. A csillagok dideregve szitálták az éjszaka hűvös harmatját, s bent a házban még mindig énekelték a zsoltárokat. A sárga lámpafény kinyúlt az ablakon, s hosszú sápadt csíkot vont az udvar sötétjébe, éppen a kerekes kút pereméig. Érdekes – gondolta a tanár úr –, pontosan odáig ér a fény, ahol a kísértet szokott ülni. Mi lehet itt az összefüggés?
A csűr árnyékában állva gondolkozott ezen egy darabig. Aztán megkereste az eresz alá felakasztott hosszú szénagereblyéket, s kiválasztotta a leghosszabbat. Majd rábogozta az egyik lepedő sarkát a gereblye fogaira, leült az épület sarkába és várt.
Lassan-lassan följött a hold. Először csak mint egy nagy, vörös tojás jelent meg az erdőgerinc borzas fái között, majd egyre magasabbra emelkedve, fehér fénnyel hintette be a vidéket.
Lent a műúton egy gépkocsi haladt el nagyon lassan, hátsó lámpa nélkül. Átgördült a hídon, s eltűnt a meredek mart mögött. Fényszórói még megvilágították kis ideig a szemközti domboldalt, aztán hirtelen ez a fény is kialudt.
Csönd volt, csak a zsoltáréneklők álmos mormolása hallatszott ki a házból. Ambrozio mester szemére ott fent a szénapadláson sehogyan sem akart leszállni az álom. Megpróbált ezerig számolni és vissza, de nem használt semmit. A szénapadlás is tele volt titokzatos neszekkel. Hol itt mozdult valami, hol ott.
– Huhuh! – szólalt meg hirtelen egy mély hang közvetlenül fölötte, s ettől egy pillanatra még a vér is megfagyott benne. Aztán suhanni kezdett valami nagy és láthatatlan, csapkodott s a következő pillanatban valami nagy, hideg és nyirkos zuhant Ambrozio mesterre a levegőből.
Egyetlen ugrással a létránál volt, s úgy csúszott le rajta, mint az olajozott rémület. Vacogó fogakkal és félelemtől hörögve rohant a csűr ajtaja felé, amerre a holdfény derengését látta, s csak akkor vált tudattá benne, hogy az a hideg és nyirkos valami még mindig ott kapaszkodott a nyakában és ide-oda mozgott.
– Mamma mia…! – nyögött föl a szerencsétlen, s majdnem leroskadt a földre, mert biztos volt, hogy a kísértet ül a nyakában. De egy ismerős csipogás hirtelen magához térítette. Óvatosan odanyúlt a kezével… aztán megkönnyebbülten fölsóhajtott.
– Jónás, essék beléd a nagy maffia, de megijesztettél!
– Hu-huh! – szólalt meg a feje fölött a félelmetes mély hang, s nesztelen sötét szárnyakon egy óriási bagoly repült ki a csűr kapuján. Jónás, a kígyó, csipogva dugta el fejét gazdája hónaljában.
– Félsz, mi? – nevetett megkönnyebbülten Ambrozio, s már éppen fordulni akart, hogy visszatérjen a szénába, amikor szeme a nyitott csűrkapun át a holdvilágos udvarra esett. Lába legyökerezett. A kút peremén ott ült egy zöldes, halotti fényben izzó csontvázalak, s koponyáját a kezében tartva felüvöltött hátborzongatóan:
– Uuuuu-huhuuuuu! Uuuuuu-huhuuuuu!
Mozdulni sem tudott a rémülettől. Csak állt és meredten bámulta a borzalmas látványt. A kísértetiesen zöld csontváz már a harmadik üvöltésnél tartott, amikor egyszerre csak egy még rettenetesebb hang szólalt meg valahol a csűr sarkánál. Egy éles, hajmeresztő vihogás:
– Hihihihihi! Hihihihihi!
S a következő pillanatban egy hosszú, fehér kísértetalak jelent meg az udvaron, imbolygó ugrásokkal közeledve a csontváz felé. Legalább tíz méter magas volt, áttetszően fehér a holdvilágban, s úgy hajladozott ide-oda, mintha párából lett volna. Ambrozio mester behunyta a szemeit, és nagyot nyögve leült a földre.
Amikor újra felnézett, a csontváz már ott szaladt lefele a dombon a feje nélkül, s a hosszú kísértet öles bakugrásokkal követte. Ez már több volt, mint amit Ambrozio mester kibírhatott volna. Felugrott a földről, két kézre markolta Jónást, s egész testében reszketve rohanni kezdett a ház felé.
– Segítség! – üvöltötte. – Emberek, segítség!
Ugyanakkor a Pennsylvania Daily Press egyik kitűnő munkatársa vidáman fütyörészve vezette hazafelé kocsiját a kanyargó országúton. Kedvtelten gyönyörködött a holdvilágos táj szépségeiben, s éppen azon tűnődött, hogy manapság már semmi érdekes nem történik a világon, amikor egy kanyar mögött hirtelen és váratlan szembetalálta magát egy ész nélkül rohanó fejetlen csontvázzal.
A látvány olyan szörnyűséges volt, hogy az újságíró ijedtében teljes erejével rálépett a fékre, minek következtében a gépkocsi veszedelmesen farolni kezdett, majd nekiütődve a híd karfájának, megállt közvetlenül a mélység fölött.
De a fejetlen csontváz is megijedhetett, mert lerohant a híd alá, s amikor az újságíró verejtékes fővel kimászott a kocsijából, már ott szaladt a mély patakmederben az erdő felé.
– Ezt még csak meg sem írhatom, mert nem hiszi el senki – volt a megdöbbent újságíró első gondolata, ahogy ott állt a hídon, és bámulva nézett a fejetlen csontváz után. A következő pillanatban azonban egy újabb alak kötötte le a figyelmét, mely hirtelen előtűnve a semmiből, ott állt a hold fényében fent a patak fölött, a meredek part tetején, fehéren, ide-oda hajladozva, kísértetiesen. S mikor a fejetlen csontváz alája ért, hirtelen csak élesen és hátborzongatóan elvisította magát, s aláugrott a mélységbe, egyenesen a csontvázra.
– Phü… – nyögött föl az újságíró a hídon, s mindkét kezével a korlátba fogódzott –, ha más mondaná, én se hinném el! Nem is lehet igaz. Velem lehet valami baj. Doktorhoz kell menjek…
Néhány pillanatra be is hunyta a szemét, hátha ettől elmúlik a lázas látomás. De amikor újra kinyitotta, a kísértet még mindég ott volt a patakmederben, ott ült a leterített csontvázon, majd lassan fölemelkedett, ide-oda mozgott, s végül meglendített valami hosszú botfélét, s lecsapott vele a csontvázra.
Puff – szólott az ütés a csendben –, puff, megint. S aztán a csontváz elkezdett sivalkodni, nagyon is emberi hangon:
– Jaj, ne üssön! Jaj, ne üssön! Én vagyok Sam Fink, a szomszéd! Jaj, jaj, jaj, ne üssön! Én vagyok, Sam Fink!
A kísértet azonban szó nélkül tovább verte a visítozva hempergő csontvázat, míg csak el nem törött kezében a hosszú bot, ami egyébként gereblyenyél is lehetett volna. Ekkor aztán újra leült a nyöszörgő csontvázra, és ordítani kezdett:
– Zakariás, Nehémiás, Abdeás, Hézseás! Zakariás… tévedés, Ézsaiás! Nehémiás! Abdeás! Hézseás!
– Most meg a prófétákat hívja – csóválta meg a fejét az újságíró fent a hídon, azzal ő is aláereszkedett a patakmederbe, hogy közelről nézze meg az eseményt.
Közelről azonban korántsem volt olyan félelmetes a látvány. A csontvázról kiderült, hogy nem egyéb, mint egy kis hegyes orrú emberke, fekete esőkabátban, s az esőkabáton valami foszforeszkáló festékkel odamázolt csíkokkal. A kísértet pedig leegyszerűsödött egy hosszú, sovány, öregedő szemüveges emberré, aki egy lepedőt viselt a nyakába akasztva.
– Mi történik itt? – kérdezte kíváncsian az újságíró.
– Csontváztalanítás – felelte kimért hangon a lepedős.
– Maga kísértet? – érdeklődött az újságíró.
– Nem, kérem. Én magyar középiskolai tanár vagyok.
Az újságíró nyelt egyet.
– S az ott maga alatt?
– Az meghalt nyolcvan évvel ezelőtt, s róla nevezték el ezt a patakot – jött a felelet. Aztán újra ordítani kezdett.
– Ézsaiás! Nehémiás! Abdeás! Hézseás!
– Mért csak ezt a négy prófétát hívja? – kíváncsiskodott az újságíró, aki most már biztos volt benne, hogy bolonddal van dolga.
– A többi a Bibliában maradt – felelte a tanár úr. De már akkor jöttek is lefele a dombról az amishok, ki baltával, ki vasvillával, élükön Ézsaiással. Az öregember ott rázta kezében a kút mellett talált álarcot.
– A hamisságot rettenettel sújtja a Seregeknek Ura! – hirdette meg nagy szóval.
– Jaj, ne hagyják, hogy bántsanak…! – nyöszörögte a hegyes orrú a földön –, minden csontom összetörött már!
– Akkor könnyítsen a lelkén, s valljon be mindent – javasolta a tanár úr.
És Fink Samu vallott, mint a karikacsapás. Elmondta, hogy régen készült már megvenni ezt a szomszédos birtokot, de mert Ézsaiás nem akarta eladni, hát így próbálta meg elijeszteni őket. Két álló hónapig minden éjszaka megjelent foszforos festékkel bemázolt esőkabátjában, álarcát hol feltéve, hol a kezében tartva, s amikor sötét volt és nem lehetett látni a foszfort, akkor csak üvöltött.
Az amishok ott álltak félkörben, és hallgatták zord ábrázattal. Végül Ézsaiás kimondta az ítéletet.
– Az Úr kezében van a büntetés – jelentette ki zordul –, mi azonban Istennek tetsző cselekedetet végzünk, ha e bűnös ember lelkét megmosdatjuk a hitnek forrásvizében. Emelkedj térdedre, féreg, és imádkozz!
Az imádság, amit a pátriárka a hegyes orrú szájába rágott ott a holdfényes patakmederben, hosszú volt és cifra, de a botozástól megszelídült csontváz mondta utána hűségesen, az utolsó ámenig. Mikor azonban ráparancsoltak, hogy énekeljen egy zsoltárt is, egyszerre megbicsaklotta magát.
– Én nem tudok énekelni – mondta duzzogva.
– Énekelj, pogány! – förmedt rá Ézsaiás.
– Mondom, hogy nem tudok. Sohasem énekeltem, még az iskolában sem.
– Énekelj az Úr dicsőségére! – harsogta a pátriárka, és felkapta a földről a kettétörött gereblyenyelet. – Dicsérd az Úrnak hatalmát vidám énekkel, mert ha nem, úgy megsújtalak, tévelygő bűnös, te, hogy kilenc ördög sem győz leráncigálni a pokolba!
– Uram – könyörgött a szerencsétlen az újságíróhoz fordulva –, mentsem meg ezektől a gyilkosoktól…
– Énekelj! – üvöltötte Ézsaiás, és két kézre kapva fölemelte a törött gereblyenyelet. – Az Úr énnékem őriző pásztorom!
– Az Úr énnékem őriző pásztorom! – nyekeregte utána kappanhangon a megrettent fickó. Bár még véletlenül sem volt képes eltalálni a hangot, az öreg végigénekeltette vele az egész zsoltárt. Az újságíró félrehúzódott egy bokor mögé, hogy kedvére kiröhöghesse magát.
– Most állj fel, te szerencsétlen, bűnös ember – mondta Ézsaiás, mikor a zsoltár véget ért –, eridj a te házadba, és böjtölj meg, imádkozz, hogy legyen kegyelmes hozzád az Úr, s ne ítéljen arra, hogy halálod után valóban úgy kelljen járnod hontalan lélekként, mint ahogy azt bűnös szándékkal megjátszottad! Eredj békével!
A hegyes orrú nyögve feltápászkodott, s hátsó testrészét tapogatva keserűen szólt oda a tanár úrnak.
– Kedvem lenne följelenteni magát testi sértésért! – morogta. – Kicsoda maga tulajdonképpen, s hogyan keveredett bele ebbe az ügybe?
– Múlt éjszaka valaki meghúzta a vészféket – felelte a tanár úr barátságosan –, s egy Jónás nevű kígyó megkergetett egy Habakuk nevű békát. Így kerültem én ide, ha tudni akarja.
A hegyes orrú elképedve nézett reá.
– A vészféket? – dadogta. – Maga a vonaton volt?
– Igen. És lemaradtam róla.
– Oh – nyögött föl a pórul járt kísértet, és öklével néhányszor homlokon verte saját magát –, kellett nekem ez, kellett nekem ez? Csak azért, hogy megspóroljak magamnak két mérföld gyaloglást!
– Tán csak nem ön húzta meg a vészféket? – bámult rá a tanár úr.
– De én – felelte a fickó sóhajtva, azzal megfordult s elkullogott sántikálva, a patak mentén.
– Minden bűn magában hordozza a büntetést – szólt utána a tanár úr oktatóan, de erre már nem is felelt a nyomorult.
Az újságírónak azonban úgy megtetszett az egész eset, hogy ott nyomban a kérdések özönét zúdította a jelenlévőkre. S mert az amishok csak kurtán felelgettek, s hamarosan ott is hagyták, végül is Ambrozio mester meg a tanár úr kellett megbirkózzanak a feleletekkel. Ambrozio mesterben azonban feltámadt a komédiás vér, és olyan cifra meséket hazudott össze a kísértetűzéssel kapcsolatban, hogy az újságíró nem győzte készíteni a jegyzeteket. Nagyobbára ez az oka annak, hogy az újságok annyira eltúlozták a történetet.
Hanky tanár úr a maga részéről megpróbálta tisztázni a helyzetet, s még azt is elárulta, hogy ő nem ugrott onnan fentről, eszébe se jutott volna ugrani. Mindössze megindult a lába alatt a föld, s így érkezett alá a szerencsétlen csontváz-fickó nyakába. De persze az újságíró ezt nem hitte el. Az igazat mindig nehezen hiszik el az újságcsinálók.
Végül aztán fent a hídnál a szerencsétlen ember zseblámpájával véletlenül rávilágított az Ambrozio mester nyakában csüngő sálra, s amikor meglátta, hogy az nem sál, hanem egy kígyó, akkorát ugrott hátra, hogy fejét beverte a saját gépkocsijába.
Még magához sem térhetett jóformán, amikor a tanár úr zsebében megszólalt Habakuk.
– Ez mi? – ijedt meg az újságíró.
– Csak egy béka – felelte a tanár úr, és elővette a zsebéből Habakukot.
– Jó éjszakát! – morogta az újságíró, azzal beugrott a kocsijába, és otthagyta őket a híd közepén.
Másnap reggel, miután Nehémiás suttyomban odacsempészte a tanár úrnak az ígért száz dollárt a kísértetűzésért, és Ambrozio mester is nyakába vette a madzagra kötött kígyóját – a madzagot még éjszaka kötötte reá, nehogy megszökhessen –, és már éppen azon voltak, hogy gyalogszerrel indulnak el az állomás felé, amikor egyszerre csak megérkezett a seriff.
Ismerhette már jól az amishokat, mert a gépkocsiját lent hagyta az országúton, s úgy jött föl gyalog, egy nagydarab ember, hatalmas forgópisztollyal az övén.
– Melyikük bántalmazott tettlegesen egy Sam Fink nevű egyént? – kérdezte szigorúan.
– Én vertem el gereblyenyéllel egy fejetlenül kísértő csontvázat – jelentkezett a tanár úr –, akiről később kiderült, hogy Fink a neve.
– Fink azt állítja – folytatta a seriff barátságtalanul –, hogy ő megmondta önnek a nevét, s ön annak ellenére tovább ütötte. Igaz ez?
– Igaz – bólintotta Hanky.
– S miért verte tovább, ha már tudta, hogy kicsodát üt? – akarta tudni a seriff.
– Mert én elvből nem hiszek a gonosz lelkeknek, seriff úr – felelte Hanky Barnabás –, különösen az olyanoknak, melyek csontváz formájában zavarják az éjszaka nyugalmát, és minden halandók bosszantására a fejükkel labdáznak. Hinne ön az ilyennek?
A seriff elvigyorodott, és megvakarta a fejét.
– Maga az a Hanky, akinek a vasúton maradt csomagjait az irodában őrzik? – kérdezte.
– Én vagyok.
– Akkor jöjjön, elviszem az állomásra. Munkaadója már végigtelefonálta a fél országot. Azt hittük, elveszett. S ez ki azzal a kitömött kígyóval?
– Ez Ben Ambrozio, a patkányűzés nagymestere – mutatta be a tanár úr a kövéret –, a kígyó pedig Jónás, és nincs még kitömve.
– Nincs? – csodálkozott a seriff. – Itt ölték meg?
Ebben a pillanatban Jónás fölemelte a fejét, és csipogni kezdett.
– Hiszen ez él! – hökkent meg a seriff.
– De csak azért, mert nem sikerült megfognia Habakukot – felelte a tanár úr, és kivette zsebéből a békát.
A seriff nagyot sóhajtott.
– Nincs elég bolond az országban, még importálni is kell – mondta szomorúan.

HANKY TANÁR ÚR FELCSAP FARMERNEK

A vonat lassítani kezdett, majd szuszogva állt meg a szűk, füstös völgyben. Mikor Hanky tanár úr kezében a kézitáskával lelépett a vonat lépcsőjéről, s megállt a kopott színű állomásépület előtt, csak egy rakás rendetlenül szétszórt házat látott, halomba dobált rozsdás konzerves dobozokat, s azt a mindent körülvevő szürke, rossz szagú valamit, amiről nem lehetett pontosan megállapítani, mi volt inkább: füst avagy köd. Aztán ebből a füstös ködből előcammogott egy kopott kék kezeslábast viselő csontos, nagydarab ember, bagót rágva megállt a tanár úr előtt, majd kiköpve oldalra a fekete levet, odaszólt hozzá, undorral.
– Maga az a Hanky? He?
– Én vagyok – felelte a tanár úr, és szemüvegét föltéve, alaposan végignézte az embert. Nem volt sok néznivaló rajta.
– Szemüveg nélkül nem lát? – kérdezte az ember, tovább rágva a bagóját.
– Ezek a lencsék megnagyobbítják számomra az emberi arcvonásokat – felelte Hanky Barnabás komoran –, s az arcvonásokról le tudom olvasni a karaktert. Hallott ön már physiognomiáról, barátom?
– Ráérünk beszélni később – morogta az ember –, most sietnünk kell.
Azzal megfordult, s cammogni kezdett hátra, az állomásépület mögé. Rozoga teherkocsi várakozott ott. A tanár úr fellökte rá a poggyászát, aztán elővette a zsebéből Habakukot.
– Ez pedig Habakuk – mondta.
A bagórágó rábámult a békára, aztán vigyorogva böffent egyet.
– Az én nevem Guy – morogta valamivel barátságosabban –, együtt fogunk dolgozni ezen az átkozott helyen. Másszon hát föl, ha már itt van.
A vén teherkocsi egy darabig összevissza zakatolt velük egy kis, piszkos bányaváros kanyargó utcáin, majd kapaszkodni kezdett föl a hegyoldalra. A szűk homlokú, szennyes kis házak rendre elmaradtak, s velük együtt a füstös köd is. Előtűnt a vakítókék őszi ég, s a bozótos hegyoldalakat napfény fürdette.
– Itt már szebb – bólintott elégedetten a tanár úr –, és egészségesebb is.
– Lent a bányákban húsz dollárt fizetnek naponta az embernek – morogta Guy a bagója mellől. – Idefent négyet is alig. Igazság ez?
– Maga persze a húszdolláros munkát választotta? – érdeklődött Hanky szelíden, de csak egy morgást kapott feleletül.
Ekkor azonban már fent is voltak a gerincen. A táj kinyílt, akár egy képeskönyv, s ameddig a szem ellátott, erdő borította hegyek hullámai csillogtak. Alant mint egy mély, fekete szakadék kanyargott az Ohio folyó völgye, fekete füstös köd alá rejtve kincseit.
A teherkocsi hamarosan lefordult egy döcögtető földútra, s ott bukdácsoltak egy törökbúzatábla szélén, melynek fele még lábon állt, másik fele azonban már kévékbe kötözve feküdt a földön, s a kévék között egy gazdátlan aratógép szomorkodott. A teherkocsi felhajtott a táblára és megállt. Guy áttolta piszkos, fekete ujjával a bagót egyik agyaráról a másikra.
– Hátul van egy villa – mondta –, kezdje rakni.
A villát könnyű volt meglelni, a rakodás azonban már nehezebb mesterség volt. A kévék zöldek voltak és nehezek. A bagós is kimászott a kormánykerék mögül, felkapaszkodott a teherkocsi hátuljára, s egyenként átvéve a föladott kévéket, nagy szakértelemmel rendezgette őket. A hatodik kéve után a tanár úr szuszogva megpihent.
– Maguk itt nem várják meg, amíg a kukorica megérik? – kérdezte. Az ember a teherkocsi tetején rábámult, és böffent egyet.
– Ez a silóba megy – felelte –, maguknál Európában nincsenek silók?
– Mi az? – akarta a tanár úr tudni.
– Hö! – böffent egyet újra az ember. – Az egy torony, amibe eltesszük a takarmányt a teheneknek! Miféle gazda maga, hogy még ezt se tudja?
– Én nem vagyok gazda – felelte a tanár úr kurtán, és beleütötte a villát a következő kévébe.
– Hát mi? – bámult le rá a bagós.
– Tanár.
– Szent tehén! – ijedt meg az ember. – Olyan, aki gyermekeket tanít?
– Olyan – nyögte a tanár úr, és földobta a kévét.
Guy egy ideig szó nélkül rakosgatta a kévéket, mindössze a fejét rázogatta olykor.
– Akkor maga a tejgazdasághoz sem ért? – kérdezte hirtelen.
– Nem én – szuszogta a tanár úr verejtékezve.
– De tehergépkocsit csak vezetett már?
– Soha életemben.
Az ember egyszerre jókedvre kerekedett ettől. Még vigyorgott is.
– Akkor maga úgysem marad itt – jelentette ki barátságosan, azzal leugorva a teherkocsiról, átvette tőle a vasvillát. – Adja csak ide! Maga másszon föl és rendezze, ahogy tőlem látta.
Később, mialatt a teherkocsit tovább mozdította a tarlón, fejcsóválva jegyezte meg:
– Magának is érdemes volt annyit tanulnia, mi? Én csak négy osztályt jártam, mégis jobban kezelem a vasvillát, mint maga!
– Több gyakorlata van – felelte a tanár úr szárazon –, de ami a villa kezelését illeti, egészen hibásan tartja. Ha lentebb fogná a nyelet, úgy a fizika törvényeinél fogva kevesebb erőt pazarolna a fölemelésre.
A bagórágó arca elsötétedett.
– Maga járt hát gazdasági iskolát is, mi?
– Nem én.
– Hát hol tanulta ezt?
– Itt, néhány perccel ezelőtt – felelte a tanár úr –, pontosan a nyolcadik kéve után.
Az ember megcsóválta a fejét, de nem szólt semmit. A teherkocsi lassanként megtelt, s már a nap is aláhajlóban volt, amikor Guy elhatározta, hogy elég lesz.
– Ezt holnap majd felszecskázzuk – mondta –, most meg kell fejjük a teheneket!
A farm alig tíz percre volt oda, s ott gunnyasztott a gerincen vezető műút két oldalán. Egyik felől a nagy hasas csűr, végében a silótoronnyal s alatta az istállóval, másik felől pedig a fehérre festett lakóház. A ház körül néhány fa állott, s mögötte gyümölcsös nyújtózott alá a lankán, meg szántóföldek. A csűr oldalán volt a legelő, mely leért egészen a patak hajlatában lapuló erdőig. Fekete-fehér tehenek legeltek rajta, s jó sokan voltak.
Guy, a bagós, megállította a teherkocsit a silótorony mellett, ahol már készen állt a szecskavágó meg a traktor.
– Jöjjön! – intett a fejével a tanár úrnak –, maga behozza a teheneket, s én addig kiosztom a takarmányt. Aztán fejünk.
A feladat első része könnyűnek látszott. Csak ki kellett nyitni a kaput a tehenek előtt, s azok már jöttek is maguktól. Mindegyikük sorra megbámulta a tanár urat a kapu mellett, s már az utolsó nagy fehér-fekete szarvasmarha is ott állt az udvaron belül, amikor Guy elordította magát fent az istállóajtóban.
– Minek engedi be a bikát?! Ó, hogy a teremtő Úristen adna eszet annak, akinek nincs! Most hogyan mentődik meg tőle?
– Egyszerű – felelte Hanky a kapu mellől, s kezét előrenyújtva közeledni kezdett a nagydarab baromhoz, melyről kiderült, hogy ő volt a bika. – Boci, boci – kedveskedett neki –, eridj vissza, boci, eridj!
De az óriás bocinak esze ágában sem volt visszatérni egymagában a legelőre. Ahelyett haragosan felbődült, és rázni kezdte nagy, busa fejét.
– Vigyázzon, ember! A bika döf! – ordította Guy az istállóajtóból, de már ekkor a bika támadott is, leszegett fővel kaparva a földet. A tanár úr körülnézett, de nem volt a közelben semmi, ami mögé elbújhatott volna, s mert egyéb nem jutott az eszébe, hát hirtelen leguggolt a földre, és ugatni kezdett éles kiskutyahangon.
– Vau! Vau! Vek, vek, vek! Vek, vek!
A bika megtorpant és rábámult. Aztán megfordult, és fejét rázva öles bakugrásokkal kirohant a kapun, vissza a legelőre. A tanár úr pedig sietve becsukta mögötte a kaput.
– Ezt hol tanulta? – meredt rá Guy, amikor felérkezett az istállóba. – Ezek a Holstein-bikák a leggonoszabbak minden bikafajta között! Hol tanulta ezt a trükköt?
– Valahol egy könyvben olvastam gyermekkoromban – felelte a tanár úr egykedvűen –, igaz, hogy ott elefántokról volt szó meg foxi kutyákról, de úgy látszik, bikákra is vonatkozik. Bizonyos éles hangok fájdalmas rezgéseket okoznak nagyobb állatok dobhártyáján, tudja…
Guy megcsóválta a fejét és sóhajtott.
– Maga vagy a legnagyobb csaló, akit életemben láttam – mondta gyanakvással –, vagy a fejében van valami baj. Na, kezdjük a fejést!
– Gyermekkoromban fejtem tehenet nagyapám birtokán, bár az kissé régen volt – aggodalmaskodott a tanár úr –, azért megpróbálhatjuk. Hol a sajtár?
Sajtár helyett azonban fejőgépeket hurcolt elő Guy a tejházból, s egy motorocska pufogása mellett elkezdte azokat felrakni a tehenek tőgyére. A tanár úr minden mozdulatot figyelemmel kísérve igyekezett ellesni ezt az ördöngös tudományt, azonban a bagórágónak ez szemmel láthatóan nem tetszett.
– Maga fogjon egy lapátot, s gyűjtse össze, amit a tehenek elejtenek – utasította kurtán –, könnyebb dolga lesz a takarítással azután.
A tanár úr tehát engedelmesen őrt állott a tehenek hátsó része mögött egy lapáttal, s ezzel telt el a fejés. Majd amíg a bagórágó átvitte a hat nagy kannát a tejházba, s tartalmukat áteresztette a hűtőgépen, addig ő kieresztette a teheneket, és fölseperte az istállót.
– Seperni legalább tud – dicsérte meg Guy, amikor végre előbújt a tejházból. – Nos, én most hazamegyek a családomhoz, mert én itt lakom, túl a dombon. Maga pedig menjen át a házba, ott majd kap enni az asszonytól, akinek dolgozik. Reggel hatra legyen itt, érti?
Azzal beült egy vadonatúj fényes gépkocsiba, ami ott állt a tejház sarkában, és elhajtott.
Lámpagyújtás ideje volt már, amikor a tanár úr piszkosan, izzadtan és fáradtan átgyalogolt kezében a poggyászával a fák alatti fehér házhoz. A ház előtt ott szomorkodott egy jobb időket látott kopott automobil, s a kopogtatásra egy kis, fehér hajú öregasszony nyitott ajtót.
– Maga mister Hanky? – kérdezte a nénike barátságosan, majd végignézve a tanár úr ruháján, megcsóválta a fejét. – Mondtam Guynak, hogy menjen le magáért a vonathoz – sóhajtotta –, de hiába mond neki akármit is az ember. Sajnálom, hogy gyalog kellett jöjjön, igazán sajnálom. Vártam ebéddel is, de sajnos most el kell menjek, mert a férjem a kórházban van, tudja, már hetedik hónapja van ott, s ilyenkor van a látogatási idő. A kályhán megleli a vacsoráját, s ez a sarokszoba itt a magáé. Aludja ki magát, aztán holnap majd beszélünk mindenről. Bocsásson meg, de sietnem kell, hogy idejében a kórházban legyek.
Azzal feltette tollakkal díszített régimódi kalapját, beült az öreg, kopott automobilba, és elpöfögött a város felé. A konyhában csak egy macska volt s a gázkályhán a melegre tett sült csirke. A macska álmosan ült a sarokban, szemét is alig nyitotta ki, csak amikor a tanár úr letette Habakukot az asztalra, mutatott egy kevés érdeklődést. Felugrott ő is az asztalra, és megszagolta a békát.
– Krrrokkk! – mondta Habakuk méltatlankodva, és elugrott a macska elől. A macska ásított.
– Okos állat vagy – dicsérte meg a tanár úr, és nekiadta a csirke zúzáját.
Vacsora után megkereste a sarokszobát és berendezkedett. Ez abból állott, hogy előbb Habakuknak házat készített egy nagy papírskatulyából, majd kicsomagolva útitáskáját, azt a kevés ruhát, ami benne volt, elhelyezte a szekrényben. A Bibliát odatette az ágy melletti asztalkára, melléje az ócska vekkerórát, s rajzszögekkel felakasztotta a falra Magyarország ütött-kopott térképét. Mikor mindezzel elkészült, leült az ágy szélére, és fölsóhajtott.
– Megérkeztünk hát…
Félóra múlva már mélyen, egészségesen aludt.
Reggel, pontosan két perccel hat előtt ott volt a csűrnél. Félórája üldögélt már az istálló üres jászlain, mire Guy is megjött végre fényes úri kocsiján, bagóját rágva, álmosan és rosszkedvűen.
– Jó reggelt! – köszönt reá derűsen Hanky, de az ember meg se hallotta.
– Máskor mossa föl a tejházat, amíg nem vagyok itt – morogta. – Most menjen, s engedje be a teheneket! De ne a bikát, hallja?
Miután a fejéssel elkészültek, a hat nagy kanna mellé egy másik hat is gyűlt, s míg a tanár úr a tejház cementpadlóját súrolta, addig a bagórágó kicipelte a kannákat az út szélére. Azonban csak tizenegyet rakott ki oda szép sorjába, a tizenkettediket eldugta az épület mögötti bokrok közé. Ezzel volt elfoglalva éppen, amikor a tanár úr kijött a tejházból.
– Minek tesszük ki ezeket a kannákat ide? – kíváncsiskodott, amikor az ember visszatért a bokrokból.
– A tejüzem teherkocsija itt veszi föl őket nyolc órakor – magyarázta Guy.
– S azt ott? – bökött a tanár úr ártatlanul a bokrok felé.
Az ember egy pillanatra abbahagyta a bagórágást, és a képe veszedelmesen elsötétedett. Aztán mérgesen kiköpte a meggyűlt bagólevet.
– Azzal maga ne törődjék! – mordult föl haragosan, és elcammogott a traktor irányába.
Néhány perc múlva már pöfögött a motor, és vágták a kévékbe kötött kukoricát, a szecskát pedig fújtatta föl a gép egy hosszú pléhcsövön át a toronyba. A tanár úr villával dobta le a kévéket a teherkocsiról, a bagórágó meg etette velük a gépet. Alig dolgoztak egy keveset, a kis, fehér hajú öregasszony kijött a házból, s egyenesen feléjük tartott. Guy leállította a motort.
– Reggelihez hívják – morogta –, addig én is hazahajtok egy percre. Ne siessen nagyon, van idő! – tette hozzá jószívűen.
– Máris dolgozik, mister Hanky? – kérdezte mosolyogva a nénike –, azt hittem, néhány napig pihenni fog. Guy, megmutatott mindent mister Hankynak?
– Mit mutassak meg ennek? – morogta tiszteletlenül a bagórágó, szemére húzva sapkáját. – Nem marad ez itt egy hétig sem, meglássa! Ki bolond, hogy dolgozzék, mint egy kutya, napi három bakkért, amikor lent a városban tízet is megkereshet könnyen? He?
De az öregasszony mintha nem is hallotta volna, már ott tipegett a tejház felé.
– Siket – vigyorgott az ember a tanár úrra, és legyintett lekicsinylően –, gazdaság gazda nélkül, szemét az egész…
Már ott lépett a fényes, új gépkocsi felé, amikor az öregasszony éles hangja megállította.
– Hé! Guy!
– Na, mi a baj? – fordult vissza rosszkedvűen az ember.
Az öregasszony a kannákra mutatott.
– Miért van itt csak tizenegy megint?
– Miért? Mert ennyit adnak csak a tehenek, azért! – ordította vissza a bagórágó.
– De tegnap este hat teli kanna volt – erősködött a nénike –, megnéztem, amikor visszajöttem a kórházból. Hogy lehet az, hogy ma reggel nem gyűlt ugyanannyi?
– Talán azt akarja mondani, hogy én loptam el, mi? – ordította Guy kivörösödve, és kiköpte szájából a bagót. – Ha azt akarja mondani, mondja ki nyíltan, s hamis gyanúsításért olyan pert kap a nyakába, hogy ez az egész rongy birtok itt rámegy! Mit gondol, ki vagyok én? Mi? Mit gondol, minek dolgozom én itt, mint a kutya, ezért a semmi fizetésért, mi? Hogy ráadásul még tolvajnak mondjanak? Mi? – És ordított, csapkodta sapkájával a térdét dühösen. – Én akár most elmegyek, hallja? Kínlódjon maga a koszos teheneivel, ha az én munkám nem jó! De engem tolvajnak ne nevezzen senki, annyit mondok, mert…
A kis öregasszony szóhoz sem jutott tőle, s már-már látszott ijedt, sovány arcán, hogy szeretné megbékíteni a haragos embert, de a tanár úr, aki közben eltűnt hátul a bokrok között, egyszerre csak előlépett a hiányzó kannával, s ettől nyomban belefagyott a szó a bagórágóba. Csak bámult, szürke arccal.
– Hát ez mi? – kérdezte csodálkozva a nénike.
– Mondja meg neki – biztatta a tanár úr az embert –, könnyítsen a lelkén!
Ettől aztán elbődült Guy, akárcsak előtte való este a bika.
– Átkozott idegen spicli! – üvöltötte, s hatalmas markait ökölbe szorítva megindult feléje. – Ezért még a lelket is kiverem belőled!
S talán meg is tette volna, ha a tanár úr le nem teszi idejében a kannát, s elő nem húz a zsebéből egy vén, rozsdás kacrot, akkora görbe pengével, hogy rossz volt nézni.
– Ezzel nyitotta föl nagyapám Bácsu Mitruj hasát, aki híres haramia volt annak idején a gyalui hegyekben – magyarázta a tanár úr szelíden –, akarja látni, miként csinálják ezt Kolozsvárott a hóstáti legények?
De az ember nem lehetett kíváncsi természetű, mert nyomban abbahagyta a közeledést. Ehelyett egyenesen a gépkocsijához tartott, s csak akkor kezdett el újra ordítani, amikor már bent ült a kormánykerék mögött.
– Én itt nem dolgozom tovább! – ordította. – Éljen meg nélkülem, vén boszorkány!
Azzal eldübörgött, akár a veszedelem. A tanár úr zsebre tette a nagyatyai bicskát, a kis öregasszony meg szívére tett kézzel fölsóhajtott.
– Ettől is megszabadultunk, hála Istennek! – majd kedvesen rámosolygott a tanár úrra. – Maga is jobban meglesz nélküle, abban biztos vagyok!
A tanár úr megvakarta a fejét, de nem felelt.
– Jöjjön, kész a reggeli – javasolta a nénike –, bent majd megbeszélünk mindent.
Reggeli után, a tiszta kis konyhában aztán kiöntötte a szívét az öregasszony. Elmesélte, hogy miként teremtették meg a farmot kettesben az urával, harmincöt év kemény munkája árán, hogy a fiúk majd könnyebben kezdhessék az életet. Mert ők ketten bizony cselédsorból kellett felküzdjék magukat, nem volt, kire támaszkodjanak fiatal korukban, csupán a maguk keze munkájára. A fiúk azonban alighogy felnőttek, elhagyták a szülői házat. Az egyikből betonöntő lett, a másikból fogorvos. A farm sok munkával jár, mondták, és nem jövedelmez eleget. Végül a leány is férjhez ment, városra, s ők ketten újra magukban maradtak.
Éve már, hogy a gazda megbetegedetett, mesélte az öregasszony szomorú sóhajtgatások között. Kórházba kellett vinni, s akkor fogadták föl Guyt. Tudták, hogy lopni fog, mert hiszen egész életében mindig lopott, azért nem vitte semmire. De hát nem volt más. A bányák, gyárak minden munkaerőt elvonnak a környékről. Mikor aztán értesültek az egyház útján, hogy hontalanná vált európai gazdák számára állásokat keresnek, ők is feliratkoztak.
– Így jutottunk magához, mister Hanky – mondta a nénike egyszerűen –, az uram is, én is örvendünk, hogy itt van, mert tudjuk, hogy tanult ember, s így ezt a mi kis elhanyagolt gazdaságunkat hamarosan talpra fogja állítani azokkal a sokat emlegetett új, európai módszerekkel. Ami a fizetést illeti – tette hozzá szerényen –, egyelőre csak hetvenöt dollárt tudunk adni havonta és teljes ellátást. De mihelyt a jövedelem emelkedni kezd, úgy gondoltuk, hogy talán megegyezünk százalékos alapon, esetleg feles bérletben is… ön majd megmondja, hogy miképpen látja jónak, hiszen ön a szakember – mosolygott rá biztatólag –, mi csak olyan tanulatlan földtúrók vagyunk…
A tanár úr lehajtotta a fejét, és megköszörülte a torkát.
– Asszonyom – mondta szelíden –, itt csak egy baj van.
– Nem elég a fizetés? – ijedt meg a nénike.
– Nem az – rázta meg a fejét komoran a tanár úr –, a baj ott rejlik, hogy én nem vagyok gazda.
– Lehetetlen! – csapta össze a szegény kis öregasszony elképedve a kezét. – Nekem azt írták New Yorkból, hogy ön tanult ember…!
– Ez igaz is – bólintott Hanky –, csakhogy én középiskolai tanár vagyok, növény és állattan szakos…
– De hiszen növény és állat – vágott közbe boldogan a nénike –, ez az, ami nekünk van! Ez az, ami a gazdálkodás modern formáját jelenti, éppen amit ön tud! Nekünk azt írták New Yorkból…
– Asszonyom – mondta a tanár úr komoran –, önt becsapták azok a New York-iak. Valószínűleg azért, hogy megmentődjenek tőlem, mert nem tudták, mit kezdjenek egy tanárral. Az igazság az, hogy én kérem, városi ember vagyok, aki ifjakat tanítottam az iskolában, és soha gazdálkodással nem foglalkoztam. Azt se tudnám, miként kezdjek el szántani, s bár a tehén tőgyének keresztmetszetét évente felrajzoltam krétával a táblára, nem vagyok képes megfejni egyetlen tehenet sem.
A kis fehér arcú öregasszony lassan elfordult, válla megcsuklott, majd kezeibe temette az arcát, és hangtalanul sírni kezdett. A tanár úr mélyet sóhajtott.
– Bocsásson meg nekem – dünnyögte halkan és esetten –, bár nem az én hibám. Én csak azért jöttem, mert ide küldtek.
– Önben volt minden reménységünk – siránkozott panaszosan a nénike –, hányszor ültem ott a kórházi ágy szélén és mondtam az uramnak: majd ha megjön mister Hanky… majd ha megjön mister Hanky… minden másképpen lesz, minden megváltozik… oh, oh, oh… mi lesz most drága szép teheneinkkel, életünk munkájával… az uram kórházban, Guyt elkergettem… oh, oh, oh…
A tanár úr összeharapta a fogait, hogy megcsikordultak.
– Vannak itt könyvek, asszonyom, amiből tanulni lehet? – kérdezte elszántan. – Gazdasági szakkönyvek?
Az öregasszony fáradtan sóhajtott.
– Az uram szobájában van egy rakás a polcon. De hát nem lehet ezt, kérem, nem lehet az ilyesmit könyvből. Én inkább bemegyek a városba a munkaközvetítőhöz, hátha akad ott valaki… jaj nekem, jaj, jaj…
Azzal siránkozva, esetten kitipegett az ajtón, s nemsokára hallani lehetett az öreg automobil távolodó búgását.
Mikor az öregasszony déltájban visszatért a városból, a siló előtt vidáman dorombolt a traktor, s a tanár úr éppen az utolsó kévéket etette a szecskavágóval. Az öreg gépkocsi megállt a traktor mellett, s a nénikével együtt egy magas, barna képű, egyenes derekú úriember szállt ki belőle.
– Ki segített magának a traktorral? – volt az öregasszony első meglepett kérdése.
A tanár úr porosan, izzadtan odamutatott a traktor nagy, hátsó kerekén lévő nyitott könyvecskére.
– Az írott betű, asszonyom – felelte méltósággal, amit az idegen úriember egy gúnyos mosollyal honorált.
– Mister Hanky – mondta a nénike –, be akarom mutatni önnek egy híres honfitársát, mister…
– Pallosgödöri doktor Pallosgödörhy Pál – ropogtatta a vendég kimérten. A tanár úr boldogan bólintott, és kinyújtotta piszkos kezét.
– Hanky Barnabás vagyok, örvendek a szerencsének!
– Részemről a szerencse – hajtotta meg magát feszesen a vendég, de a kinyújtott kezet nem látszott észrevenni.
– Nagyon szerencsések vagyunk – mesélte boldogan a nénike –, éppen akkor érkeztem az irodába, amikor ennek az úrnak állást kerestek. Mister Péloszgüdrháj egyike a nagy európai gazdatudósoknak, kinek magának is ezer holdas mintagazdasága volt…
– Kétezer – javította ki rendreutasítóan a gazdatudós.
– Bocsánat – mondta engesztelőn az öregasszony –, ön ugyebár a kormány szolgálatában állott kísérletezés terén, mister Pélosz… nem tudom, jól ejtem-e ki a nevét?
– Doktor Pallosgödörhy – bólintott kecsesen a vendég –, ami pedig kísérleteimet illeti, nem állottam kimondottan a kormány szolgálatában… hogy úgy mondjam, inkább csak együttműködtünk…
– A doktor megígérte, hogy segíteni fog nekünk – fordult az öregasszony Hankyhoz –, természetesen csak addig, amíg valami méltóbb helyre jut, ahol képességei jobban érvényesülhetnek. Valószínűleg valamelyik egyetemre. Mi mindenesetre hálásak vagyunk, és méltányoljuk ezt a nagy megtiszteltetést. Mr. Hanky, lesz szíves megmutatni a tejházat és az istállót, míg én ebédet készítek?
Miután magukra maradtak, a tanár úr még megetette a géppel a hátralévő néhány kévét, aztán a traktorhoz lépve föltette a szemüvegét, és lapozni kezdett a könyvecskében.
– Mért nem állítja le a motort? – kiabálta fülébe a gazdatudós a motorzúgáson át.
– Azt keresem – ordította vissza a tanár úr, és tovább böngészte a könyvecskét.
Pallosgödörhy Pál doktor szó nélkül előrelépett, és fordított egyet a traktor indítókulcsán.
A motor elhallgatott.
– Minden egyszerű, ha az ember tudja a módját – mosolygott a tanár úr –, uraságod Budapesten végzett?
– Magyaróvári – felelte Pál úr.
– Úgy tudtam, hogy ott csak gazdasági akadémia volt? – bámult a tanár úr.
– Azonban a mi gazdasági akadémiánk diplomája itt fölér egy doktorátussal – felelte kimérten Pallosgödörhy.
– Oh – mondta Hanky –, ezt nem tudtam. De mindegy is, fontos a gyakorlati tudás, igaz-e?
– Mért nem nyesik le azokat a bokrokat ott? – kérdezte a gazdatudós rosszallóan –, álljon majd neki ma délután, jó ember, s ha végzett vele, akkor kezdje el a kerítések festését. Hallatlan, hogy ezeknek az amerikaiaknak mennyire nincs érzékük a rendhez. Ha nálam a pallosgödöri pusztán így néztek volna ki a kerítések, úgy elcsaptam volna a gazdatisztemet, hogy csak úgy füstöl! Ha a kerítéssel végez, majd befesti ezt az ócska csűrt is, érti? Mindjárt más pofája lesz mindennek. Hány hold van itt egyébként?
– Fogalmam sincs – vallotta be a tanár úr.
– Fogalma sincs? – húzta föl Pallosgödörhy Pál az orrát. – Mióta dolgozik itt, jó ember?
– Ma reggel óta. Három nappal ezelőtt érkeztem csak Amerikába.
– Ó du lieber…! – nyögött föl a gazdadoktor, s ennek a néhány szónak olyan ismerős csengése volt, hogy a tanár úr azonnal felütötte rá a fejét.
– Hogy hívták magát azelőtt, Pallosgödörhy úr? – kérdezte gyanakodva.
– Pallosgödöri Pindelheiner – felelte Pál úr kimérten –, a nagyanyám pedig Schatzdorfer bárónő volt. De ez nem tartozik magára, érti? Szólíthat engem doktor úrnak, ha akar, de talán helyesebb lenne, ha jószágigazgató úrnak nevezne, mert annak szerződtettek ide. Én már négy hónapja vagyok Amerikában, s feleségem, aki budapesti hölgy, volt államtitkár leánya, szállodában lakik a kislányommal. Mi nem kedveljük a primitív vidéki elhelyezést. Ahogy hallom, ön tanító volt otthon. Nem baj, kérem. Első dolgunk lesz, hogy készítünk egy térképet a gazdaságról, érti? Ez mindennek az alapja!
A tanár úr szelíden bólintott.
– És megfestjük a kerítéseket.
– Ön intelligens ember – bólintott Pallosgödörhy-Pindelheiner –, majd mi ketten megmutatjuk ezeknek az amerikaiaknak, milyen munkát végez a magyar. Egy ember kétszáz kerítésoszlopot képes megfesteni egy nap alatt…
– Két ember négyszázat – bólintott Hanky.
A gazdatudós arca elsötétedett.
– Nekem fontosabb munkám lesz – mondta kimérten –, én organizálok.
A tanár úr helyére tette a vasvillát, aztán odaszólt egykedvűen.
– Akár nyomban el is kezdheti, jószágkormányzó úr.
– Micsodát? – vonta össze Pál úr a szemöldökét.
– Az organizálást. Kell-e etetni és itatni a jószágot délben?
A gazdatudós döbbenve meredt rá egy darabig, aztán óvatosan mondta.
– Attól függ. Miféle jószágról van szó?
– Tehenek, borjak meg egy bika.
– A tehenészek majd elvégzik azt, nem? – kérdezősködött Pál úr.
– Nem – felelte a tanár úr kurtán.
– S miért nem?
– Mert nincsenek tehenészek.
– Nincsenek? – döbbent meg Pallosgödörhy-Pindelheimer, akinek valódi Schatzdorfer bárónő volt a nagymamája. – Hát kik vannak?
– Maga meg én. Akarom mondani, a jószágkormányzó úr meg jómagam – javította ki Hanky, nem minden gúny nélkül.
– Akkor csinálja úgy, ahogy tegnap csinálta – oldotta meg a kérdést a gazdatudós rövid töprengés után.
– Csakhogy én tegnap délben még nem voltam itt – tárta föl a tanár úr a helyzetet.
Pál úr megcsóválta a fejét.
– Hol van az a jószág? – kérdezte végül is.
– Tehenek a legelőn, borjak a kifutóban – jelentette a tanár úr, majd hozzátette: – A tehenekkel, azt hiszem, nem lesz baj, azok csendben vannak valahol a legelő alján, s alighanem vizük is van ott. De a borjak hangosak. Hallja?
Lehetetlen volt nem hallani őket, úgy bőgtek.
– Nézzük meg őket! – javasolta a gazdatudós.
Mikor a kifutóhoz értek, a borjak még hangosabbak lettek odabent. Pál úr szájbiggyesztve mustrálta őket végig.
– A hátuk nem elég egyenes, a foltok sem szabályosak – mondta ki nagy szakértelemmel –, korcsok és csököttek. Ilyen állatokat én nem tartottam volna.
– Ez nem változtat azon, hogy éhesek – vette védelmébe a borjakat Hanky.
– Hát etesse meg őket!
– Mivel?
A gazdatudós rábámult.
– Hát takarmánnyal, jó ember!
A tanár úr megvakarta a fejét.
– Hogy nem paprikás csirkével, azt én is tudom – jelentette ki szelíden –, de hol a takarmány, s mennyit adjak belőle, az a kérdés?
Pallosgödörhy-Pindelheimer nagyot sóhajtott.
– Hát keressen valamit, s adjon belőle, amennyit akar, én nem tölthetem az időmet ilyen apróságokkal. Nekem fontosabb feladataim vannak. Amíg maga ezzel végez, én megyek s megkeresem az irodámat.
Azzal otthagyta a tanár urat a borjakkal.
Rövid keresés után talált is egy hombárban valami lisztfélét, abból megetette a borjakat. Mikor később bement a házba ebédelni, Pál úr ott ült elterpeszkedve a nappali szoba íróasztala előtt.
– Jobb híján ez is megfelel – mondta sóhajtva –, rendes iroda nélkül nem lehet gazdálkodni a mai világban. Ezt a sok ócska könyvet mindjárt el is viheti innen, jó ember, nem szeretem a kacatot.
Az „ócska könyvek” ott az asztal sarkában azok voltak, amiket a tanár úr sebtiben kiválasztott volt a reggel, így hát szó nélkül hóna alá vette őket, s átvitte a szobájába. Az öreg nénike ugyancsak igyekezett kedvében járni a maga gazdatudósának, mert nemcsak hogy csirkét sütött megint, de még sört is tett az új vendég elé.
– Mi, magyarok, borhoz vagyunk szokva – mondta Pál úr finnyásan, de azért megitta a sört, utolsó csöppig.
Alig végeztek a csirkével, a tanár úr megkérdezte.
– Délután nem kellene behordjuk a levágott kukoricát, és felszecskázzuk azt is? Ha eső talál jönni…
De a jószágkormányzó gőgösen leintette.
– Először térképet kell csináljunk. Mekkora a birtok, asszonyom?
– Oh, mindössze kétszázhatvan hold – felelte a nénike szinte bocsánatkérően –, abból is száznyolcvan legelő meg erdő. Nem kell hozzá térkép. Az uram azonban mindég igyekezett megtölteni a silót, amilyen hamar csak lehetett – tette hozzá habozva –, hogy ne legyen ideje megpenészedni…
– Bízza reám, asszonyom! – legyintett fölényesen Pál doktor –, előbb meg kell legyen az általános áttekintés, csak azután térhetünk át a részletekre.
Az általános áttekintés érdekében nyomban ebéd után aláereszkedtek a legelőt szegélyező kerítés mentén egészen az erdőig, s mert mérőszalag nem volt, hát lépéssel mérték a kerítés hosszát, ami Pál úr szerint csak „mértékegységi szempont” kérdése volt amúgy is. Az ezerháromszázadik lépés után a jószágigazgató úr egy terebélyes tölgyfa alatt hirtelen csak megállt, és előhúzott a zsebéből egy könyvecskét meg ceruzát.
– Amíg én jegyzeteket készítek, addig ön, jó ember, mérje tovább a kerítés mentét úgy, ahogy mutattam – mondta. – Ha elér a sarokig, úgy lépje le az átellenes oldalt is a következő sarokig, érti? Majd a harmadik oldallal jöjjön föl a gerincre megint. Minden adatot külön jegyezzen föl, de hiszen ezt mondanom sem kell, ön intelligens embernek látszik…
A nap már lenyugvóban volt, mire a tanár úr holtfáradtan visszaérkezett a csűrhöz. Közben háromszor gázolt át a patakon, tüskék tépték meg arcát, kezét, ruháját, s a bikától is csak úgy menekült meg, hogy hason csúszva átmászott a szöges drót alatt, minek folytán egy darab az ingéből ottmaradt lobogóként lengve a dróton.
Pallosgödörhy-Pindelheimer Pál úr ott ült a csűr nyitott kapujában egy ládán.
– Megvannak az adatok? – kérdezte szigorúan.
A tanár úr szó nélkül átnyújtotta a kezében lévő papírlapot.
– Rendben van – mondta a jószágkormányzó kegyesen, és zsebre téve a papirost, fölemelkedett a ládáról. – Maga, jó ember, most végezze a rendes dolgát, én bemegyek az irodába, és elkezdem a térképet.
– A fejéssel mi lesz? – kérdezte a tanár úr.
Pál úr rábámult, szinte sértődötten.
– Hogy érti ezt? – akarta tudni.
A tanár úr fölmutatott a nyugvó napra.
– Itt az ideje. A tehenek is várnak már a kapunál.
– Hát fejje meg őket! – vonta meg Pál úr a vállát.
– Hogyan?
– Egyszerű. A tőgyükön át!
A tanár úr megvakarta a fejét.
– Uram – mondta –, ön a gazda, nem én. De ha megmutatja, hogy miképpen használjam ezeket a fránya gépeket, igyekszem megtanulni.
– Miféle gépeket? – kérdezte a jószágkormányzó gyanakodva.
– Hát a fejőgépeket!
Néhány pillanatig csönd volt.
– Mért nem feji meg őket kézzel, ha a gépekhez nem ért, jó ember? – puhatolódzott a gazdatudós.
– Mert nem vagyok jó ember – felelte a tanár úr kissé tiszteletlenül –, s ahhoz sem értek.
Újra csönd volt néhány pillanatig. Aztán a jószágkormányzó úr nagyot sóhajtott.
– Hadd nézzem meg hát azokat a gépeket! – mondta.
De a nézegetéssel nem sokra mentek. A motort ugyan nagy nehezen elindították, de a tisztításra szétszedett fejőgépeket sehogyan sem tudták összerakni.
– Ezek az amerikai gépek semmit sem érnek – bosszankodott a gazdatudós –, a mi gépeink jobbak voltak.
Ez azonban még mindig nem változtatott azon, hogy a tehenek toporzékolva bőgtek odakint, s úgy döfködték a kaput, hogy recsegett belé.
– Egy pillanat – mondta a tanár úr, és otthagyta a tudós férfiút a tejházban. Mikor visszatért, egy könyvecske volt a kezében, s az arca ragyogott.
– Na lássuk! – mondta, s azzal a könyvecske rajza szerint pillanatok alatt összerakta az első fejőgépet.
– A többit már elvégezheti egyedül is – vélte Pallosgödörhy-Pindelheimer Pál úr, méltóságát megőrizve, s azzal egyenes derékkal elvonult.
Bár itt-ott volt néhány fennakadás úgy a takarmánykiosztás, mint a fejőgépek körül, s az egyik tehén még illetlenül oldalba is rúgta a tanár urat, azért lassacskán a hat kanna mégiscsak megtelt a kis könyvecskék segítségével.
Már csillagos éjszaka volt, amikor a tanár úr eloltotta a tisztára súrolt tejházban a villanyt, s könyveivel a hóna alatt kilépett a csűr elé. Az úttest szélén egy gépkocsi állott. Nem volt nehéz fölismerni még a csillagok fénye mellett sem. A bagórágó ült ott a kormánykerék mellett, s vigyorogva hajolt ki az ablakon.
– Héj, Hanky, hogy megy a munka? – kérdezte gúnyosan.
– Jól – felelte a tanár úr méltósággal.
– Fogadok, hogy három kanna tejnél többet nem szedett ki a tehenekből – ingerkedett a bagós.
– Vesztett. Megtelt mind a hat.
Az ember a kocsiban elnémult egy percre.
– Ki fejte meg őket? – kérdezte gyanakodva.
– Én.
Fojtott káromkodás hangzott a kocsi felől.
– Kétszínű ebszülte fickója! Hát hazudott nekem, mi? Hogy nem ért a gazdasághoz? Csakhogy kitúrjon innen, mi?
A tanár úr közelebb lépett a kocsihoz, és belenyúlt a zsebébe, ahol a bicska volt.
– Mit mondott arról az ebről? – kérdezte veszedelmesen.
Felelet helyett az ember keze a kapcsoló után nyúlt, s a gépkocsi előrelendült.
– Még találkozunk!
– Legyen szerencsém! – dünnyögte a tanár úr a gépkocsi után, azzal elindult a ház felé.
A jószágkormányzó urat ott lelte a konyhában, idegesen vitatkozva az öregasszonnyal.
– Igyekszem megmagyarázni ennek a buta némbernek – fordult mérgesen a belépő Hanky felé, magyarul –, hogy ilyen módon nem lehet gazdaságot vezetni! Két tehenészre van szükség, egy traktorosra, egy kertészre és egy mindenes emberre. Erre az utóbbi célra maga is megfelel, de a másik négy embert is azonnal szerződtetni kell, addig semmire se megyünk! Csak cigányok gazdálkodnak így, ahogy ezek teszik!
A kis öreg nénike arca ijedt volt, s szeme tele könnyekkel.
– Úgy látszik, engem nem ért meg ez az úr – fordult ő is könyörögve a tanár úr felé –, kérem, magyarázza meg neki, hogy nem fogadhatunk föl több embert. Sohasem dolgozott itt más, mint az én jó uram egyedül. Maguk ketten bőven elgyőzik azt, amit az én uram egymaga végzett! Amíg egyikük fej, másik az istállót sepri…
Ezt, úgy látszik, a gazdatudós is megértette a maga sovány angol nyelvtudásával, mert egyszeriben fölfújta magát, mint a pulykakakas.
– Én nem azért jöttem ide, hogy tehenet fejjek és istállót seperjek – berzenkedett –, hanem hogy szaktudásommal irányítsam a munkákat!
– Mit mond? Mit mond? – aggodalmaskodott a nénike –, azt hittem, százötven elég lesz neki, legalább, amíg mister Hanky megtanulja a gépek kezelését…
A tanár úr megvakarta a fejét és sóhajtott.
– A manager úr azt mondja, hogy ő managernek jött ide, nem istállóseprőnek vagy tehénfejőnek – magyarázta kelletlenül, amit, úgy lászott, hogy Pál úr is megértett, mert lelkesen kezdett bólogatni.
– Nagy tervek! Minta-hely! Finom gazdaság! – hadarta zagyva angolsággal. – Yes, yes, woman! Mindenki csodálkozik! Kerítés mind fehér, csűr mind fehér! Minden fehér! Tiszta! Ragyog! Yes, yes, woman! Maga olyant soha no see! Never Amerika!
A kis öregasszony sóhajtott és legyintett.
– Itt a vacsora, Hanky úr – mondta –, mi már ettünk a vendég úrral. A vendég úr nem akart várni. Mennyi tej lett, Hanky úr?
– Hat kanna tele.
Az öregasszony szeme fölcsillant.
– Hat? S maga egyedül végezte a fejést?
A tanár úr elmosolyodott szerényen, s meglengette a hóna alatt lévő könyvecskéket.
– Nem egészen egyedül – mondta –, a könyvek írói is velem voltak.
A nénike hirtelen elhatározással a kredenchez lépett, kihúzott egy fiókot, s elővett belőle egy ötdolláros bankjegyet.
– Itt van – mondta, s odanyújtotta a pénzt pallosgödöri Doktor Pallosgödörhy-Pindelheimer Pálnak, majd a tanár úr felé fordult. – Mondja meg neki, kérem, hogy visszaviszem a városba. Ilyen nagy tudású úriembernek kicsi ez a mi farmunk.
– Mit mond a mama? – érdeklődött a gazdatudós, kezében a pénzzel. – Mit csináljak ezzel?
– Vásároljon rajta cigarettát – javasolta Hanky.
– Ezt mondta? – ütközött meg a jószágkormányzó.
– Nem – vallotta be a tanár úr –, ez csak az én gondolatom volt. Ő azt mondta, hogy visszaviszi önt a városba, mert ott nagyobb a hiány jószágigazgatókban.
– Come on, mister – indult az öregasszony az ajtó felé. A gazdatudós sértődötten húzta ki a derekát.
– Amely nép nem becsüli meg a tanult embert, az előbb-utóbb tönkre megy – jósolta meg sötéten. – Ezeknek az amerikaiaknak fogalmuk sincsen a gazdálkodásról, az biztos.
Azzal köszönés nélkül kivonult a nénike után, s becsapta maga mögött az ajtót.
Azon az éjszakán a tanár úr késő egy óráig böngészte a szakkönyveket, s másnap reggel már maga készítette formula alapján abrakolta a teheneket meg a borjakat. Fejés után, reggelinél, megkérdezte az öregasszonyt.
– Tud maga vezetni teherkocsit is?
– Hogyne – felelte a nénike –, vezettem eleget az uramnak.
– Mit szólna hozzá, ha kimennénk együtt, s behoznánk azt a kukoricát?
Az öregasszony szeme vidáman fölcsillant.
– Jó gondolat, mister Hanky! Jöjjön, induljunk!
A nénike nemcsak elvezette a teherkocsit a kukoricaföldre, de még a rakodásban is részt vett, buzgalommal. Mikor megrakodva visszatértek a csűrhöz, porosan, izzadtan, de boldogságtól mosolyogva szállt le a teherkocsiból.
– Ha ezt megírom az unokáimnak, el se hiszik! – nevetgélt.
Délre a tanár úr felszecskázta az első rakományt, s ebéd után kimentek az utolsóért.
– Ha megmutatja, hogyan kezeljem a traktort, holnap eljövök, s levágom a többit – javasolta a tanár úr.
– Uram, maga tévedésből született Európában – jelentette ki elismeréssel az öregasszony –, maga vérbeli amerikai!
– Magyar vagyok, ennyi az egész! – szerénykedett a tanár úr.
– A másik is magyar volt!
– Nem egészen – próbálta menteni Hanky a magyarok dolgát.
– Mi az, hogy nem egészen? – akarta tudni a néni.
De a tanár úr kitért a felelet elől.
– Hagyjuk a történelmet, asszonyom! Úgysem lehet már segíteni rajta. Különben is fejés ideje van.
Azon az éjszaka a traktor összetételét és titkait tanulmányozta Hanky Barnabás azzal az eltökélt szándékkal, hogy másnap fejés után megpróbál aratni vele. Ebből azonban semmi sem lett. Mert még a fejéssel is alig végzett, amikor a seriff aranycsillagos gépkocsija állt meg a csűr előtt.
– Maga van itt szolgálatban? – kérdezte szigorúan a hivatalos ember.
– Én – bólintott a tanár úr.
– Maguknak van egy döfős bikájuk a legelőn. Igaz?
– Igaz.
A seriff rántott egyet a derékszíján.
– A szomszédok panaszt nyújtottak be – mondta szigorúan. – Nem tudja ön, hogy döfős bikát nem szabad kiengedni olyan legelőre, mely nyilvános utakkal vagy más legelőjével szomszédos?
– Én csak két napja vagyok itt – szabadkozott Hanky –, én már kint találtam a bikát.
– Akkor zárja be, most rögtön! – rendelkezett a seriff, azzal elrobogott.
Az öregasszony valósággal kétségbeesett, amikor Hanky jelentette neki a seriff parancsát.
– Mondtam én Guynak, hogy ne eressze ki – siránkozott –, de ő mégis kieresztette! Rest volt gondot viselni reá a rekeszben! Jaj, Istenem, most mit csinálunk?
– Visszatesszük a rekeszbe – jelentette ki a tanár úr egyszerűen.
– De hogyan? Hogyan? – tördelte a nénike a kezeit.
– Majd kitalálunk valamit – biztatta Hanky.
Mikor a reggeli után aláballagott a legelőre, a bikát ott találta az erdő szélén, a tehenek között. Úgy járt közöttük fel s alá, mint egy pasa. Amikor meglátta a tanár urat, felbődült, és rázni kezdte a fejét.
– Mondd a seriffnek, ne nekem! – próbálta Hanky békíteni a rosszkedvű barmot a drótkerítés mögül, de az csak bömbölt tovább, s végül is nekiesett a kerítés oszlopának. Mikor az oszlop már nagyon ingadozott, a tanár úr elgondolkozva visszaballagott a hegyre.
Hosszas keresés után talált a csűrben egy eldobott, ócska kutyaláncot, melynek a végén még ott volt a kampós csat. Ezt a láncot jó rövidre fogva odaerősítette drótokkal egy hosszú nyelű vasvillához, aztán átment a házba.
– A nappali szoba sarkában láttam volt egy hosszú horgászbotot – mondta a konyhában rakosgató öregasszonynak –, megkaphatnám azt?
– Halat akar fogni? Most? – képedt el a nénike.
– Bikát akarok fogni – javította ki a tanár úr.
– Horgászbottal?
– Azzal.
Az öregasszony megcsóválta a fejét.
– Furcsa szokásaik vannak maguknak, magyaroknak. De ezt már én is meg kell nézzem.
A tanár úr karjára vett egy vödör abrakot, aztán a hosszú bambusznád horgászbottal, meg a láncos vasvillával elindult lefelé a legelő kerítése mentén. A nénike ott tipegett a sarkában.
– Vigyázzon, a Jóisten áldja meg, vigyázzon! – sopánkodott az egész úton –, az a bika már majdnem megölt egy embert múlt nyáron…
Végül aztán feltűnt a gulya. Pillanatok alatt fent volt a nagy bika feje, s fújt feléjük, gonoszul.
– Alighanem menjünk át a kerítés biztosabbik oldalára – javasolta a tanár úr.
Miután sikeresen átbújtak a szögesdrót alatt, a tanár úr rázni kezdte az abrakos vödröt a tehenek felé. Néhányan nyomban felfigyeltek reá, és közeledni kezdtek. Ekkor Hanky átnyújtotta a vödört a kerítésen, s mikor az első tehén odaért, hagyta, hogy előbb faljon néhányat a vödörből, aztán a horgászbottal rákoppintott az orrára. A tehén ijedten visszahőkölt, s egy másik foglalta el a helyét. Az is kapott egyet az orrára. A harmadik is, a negyedik is. Valahányszor egy tehén nyúlt az abrak után, a tanár úr az orrára koppintott.
A bika kíváncsian figyelte a jelenetet a háttérből, majd egyre közelebb jött.
Végül ő nyújtotta előre nagy busa fejét a vödör felé. Kis gonosz szemei kihívóan csillogtak, mintha csak azt mondta volna: „Lássuk hát, hogyan kergetsz el engem?”
A tanár úr azonban nem kergette el, hanem hagyta, hogy egyék.
– Látja azt a karikát az orrában? – súgta oda az öregasszonynak. – Gondolja, hogy át tudja szúrni azon a horgászbot végét?
A bika gyanútlanul és diadalmasan pofázott, az étel csak úgy csurgott alá szája két oldalán.
– Megpróbálhatom – súgta vissza izgalomtól fojtott hangon a nénike, s azzal elkezdte nyújtani a hosszú bambuszvesszőt a bika felé. Keze azonban reszketett, s a vessző vékony hegye megcsiklandozta a bika orrát. Prüszkölt és megrázta a fejét.
– Próbálja még egyszer – súgta a tanár úr.
A második kísérlet sikerrel járt. A bika csak akkor vette észre a bajt, amikor a bot hegye már átcsúszott a karikán. Mérgesen lépett hátra, és nagyokat fújt.
– Szúrja beljebb! Szúrja beljebb! Ki ne eressze! – izgult a tanár úr, azzal fölmarkolva a vasvilla végére erősített kutyaláncot, hasra feküdt a kerítés alá.
– Jól van! Most húzza közelebb! Közelebb! – irányította a kerítés alól a hadműveletet. Az öregasszony pedig húzni kezdte a bikát az orránál fogva, mely, ha ellenkezve is, de nyújtotta a nyakát, sőt, lépett is közelebb, mert fájhatott az orra.
– Még közelebb! – biztatta a tanár úr, s előrenyúlt a szögesdrót között a lánccal. Egy csattanás, és a lánc a karikában volt.
– Kihúzhatja a botot – mondta a tanár úr, és föltápászkodott a földről, keményen tartva kezében a vasvilla nyelét. A bika képén olyan kétségbeesett döbbenet volt, a szemeiben annyi szemrehányás, hogy valósággal megsajnálta.
– Most megeheted az egészet, ami a vödörben van – mondta jószívűen.
A bika még egy utolsó kísérletet tett a szabadulásra, de a lánc fogta az orrát, s ez fájhatott neki, mert végül is abbahagyta a rángatódzást, nagyot sóhajtott, s beledugta fejét a vödörbe. Ki se vette onnan, míg mindent meg nem evett.
– Akkor gyerünk, Tóbiás! – mondta a tanár úr, s maga elé tartva a vasvillát, átmászott a kerítésen. A bika morgott és megpróbált rárohanni, de csak ki kellett nyújtani a villa nyelét, s a rövid lánc nem engedte közelebb.
– A te helyedben én ezt nem tenném, Tóbiás – beszélt hozzá Hanky, majd megindult fölfelé a legelőn, maga mellett vezetve a bosszús állatot.
– Mi az a Tóbiás? – akarta az öregasszony tudni. – Valami magyar varázsige?
– Ez a barátom neve – felelte a tanár úr –, azt hiszem, jó név egy bikának, nem gondolja?
– Oh, neki van már neve – mondta a nénike –, Emperer III. of Rochester. Így áll a papíron.
– A császárok ideje letelt – jelentette ki Hanky –, Tóbiás jobb lesz mindennapi használatra.
Így került vissza Tóbiás a maga rekeszébe, ahol szelíden és zavarodottan húzódott meg egy sarokban, mihelyt megszabadult a kutyalánctól.
– Ilyen az élet, barátom – próbálta a tanár úr vigasztalni –, néha egy bambuszvessző elég ahhoz, hogy a legvadabb hősök iskolásgyerekekké szelídüljenek.
Miután a nénike is elvonult hálálkodva a horgászbottal, a tanár úr fogta a traktorról szóló kicsi könyvet, gondosan végigböngészte még egyszer, majd levette a traktorról a hajtószíjat, s nagy bátran felült az ülésbe.
Bár azt tervezte, hogy hátrafelé indul el vele, a kísérlet első kezdésre nem a legjobban sikerült, de szerencsére még idejében sikerült leállítania a nekirugaszkodott acélbarmot, mielőtt bedöntötte volna a csűr falát. A második kapcsolás már sikeresebb volt. A traktor egyetlen ugrással kihátrált az úttest közepére, ott makacsul megállt, és nem volt hajlandó mozdulni tovább.
A tanár úr próbálta meglelni a baj okát a könyvben, de még csak a második oldalig jutott el, amikor egy gépkocsi jött nagy sebesen, s csikorgó fékekkel állt meg az akadály előtt. A vezető előbb tülkölt néhányat, s hogy ez nem használt, kiszállt nagy mérgesen. Alacsony, köpcös emberke volt, kerek fejű és haragos.
– Máshol nem tud olvasni? – kérdezte ellenségesen.
– Tudnék – vallotta be a tanár úr –, de a maga szempontjából ez nem jelentene különbséget.
– Miért? – kíváncsiskodott a köpcös.
– Mert itt állt meg velem a masina, s nem a szobában.
– Hát miért nem indítja el? – mordult rá az ember.
– Mert még nem leltem meg ebben a könyvben a baj okát – felelte a tanár úr szelíden.
– Könyvben! – horkant föl az idegen, aztán odalépett a traktorhoz, megnézte, megszagolta. – Befullasztotta! Nem érzi a szagát? Vegyen el a gázból!
– Honnan vegyek el? – szerette volna a tanár úr pontosabban tudni, de az idegen felelet helyett odalépett a kormánykerékhez, és odébb mozdította a gázbillentyűt.
– Most próbálja meg!
A gép felköhögött, zökkent egyet s újra megállt.
– Isten barma – sóhajtott föl a köpcös magyarul, majd angolul hozzátette. – Szálljon le róla, majd én elviszem innen. Nem állhat itt forgalmi akadályként örökre!
– Köszönöm az elismerő jelzőt, honfitárs – felelte a tanár úr magyarul, s azzal sértődötten lemászott a traktorról. A köpcös elvörösödött.
– Tán nem magyar? – bámult rá elképedve.
– Nem tudom, mi lehetnék egyéb – felelte a tanár úr kurtán.
További eszmecserére azonban már nem jutott idő, mert egy újabb gépkocsi érkezett, s az is dudálni kezdett, türelmetlenül. A köpcös felmászott az ülésre, s egykettőre levezette a megbokrosodott masinát az úttestről.
– Nagy a nevem – mondta az idegen, és kinyújtotta a kezét –, s bocsásson meg a kifejezésért. Az ember hozzászokik, ha megszokta, hogy úgysem érti meg senki.
– El tudom képzelni – felelte a tanár úr, és megrázta a köpcös kezét –, az én nevem Hanky. Hanky Barnabás.
– Maga itt dolgozik ezen a farmon? – kíváncsiskodott a másik.
– Tegnap óta.
– Oh, hát ezért nem találkoztunk. Honnan tetszett jönni?
– Európából.
– Európából? – döbbent meg Nagy. – Ön talán… dipi?
– Igen, kérem, dipi vagyok – felelte a tanár úr keményen –, és ön, Nagy úr?
– Én már harminc éve élek itt. Van egy kis farmon nekem is ahajt, túl a dombon. Torda mellől jöttem volt ide.
– Torda mellől? – örvendett meg a tanár úr. – Én kolozsvári vagyok!
Ettől már a köpcösnek is felcsillant a szeme.
– Kolozsvárról? Én még csak gyerek voltam, tudja, amikor eljöttünk volt, de élt ott egy néném a Hóstáton, Túrós néni volt a neve…
– Túrós néni? Tán nem az, aki zöldséget árult a piacon?
– De az! Ismerte talán?
– Ki ne ismerte volna! – lelkesedett a tanár úr –, neki voltak a legszebb paradicsomai és a legnagyobb káposztái egész Kolozsvárott!
A köpcös büszkén düllesztette ki a mellét.
– Túrós nénémtől tanultam volt én is a kertészkedést, még gyermekkoromban – dicsekedett –, s most nekem vannak a legszebb paradicsomjaim és a legnagyobb káposztáim az egész Ohio mentén! Ön is gazda volt odahaza?
– Sajnos nem – ismerte be a tanár úr szégyenkezve –, én csak gimnáziumi tanár voltam…
A köpcös néhány pillanatig elképedve meredt rá, aztán sajnálkozva, vigasztalóan mondta.
– Nem baj, kérem. Én is úgy érkeztem ide, hogy buta voltam, mint a föld. Még a nyelvet se beszéltem. De rendre mindent megtanul az ember, ha muszáj… Nincsen itt senki, aki megmutassa önnek, hogyan vezesse a traktort?
A tanár úr ismertette röviden a helyzetet, s mikor végzett vele, Nagy testvér sóhajtva csóválta meg a fejét.
– Nagy csapás az, ha az embert vénségére elhagyják a gyermekei – mondta –, s még nagyobb, ha kórházba is kerül. De Hanky úr miért nem megy le a városba más munkát keresni? Könnyebb lenne…
– Mert magyar vagyok, kedves Nagy úr – felelte a tanár úr szigorúan –, s a magyar ember nem hagyja cserben a jótevőjét. Ezeknek az embereknek köszönhetem, hogy itt vagyok, lássa.
A köpcös megköszörülte a torkát zavarában.
– Értem – mondta lassan. – Hát tudja mit, mister Hanky? Most nekem sietnem kell haza, mert a feleségem elnöknője a Demokrata Párt Magyar Női Osztályának, s ma gyűlés van nálunk. De holnap reggel eljövök, s megtanítom magát mindenre, amit tudnia kell. Na, Isten áldja!
– Egy pillanat csak, Nagy testvér – állította meg a tanár úr a jószívű szomszédot –, jól hallottam, amit mondott? Micsoda párt gyűlésezik magánál?
– A demokrata párt – felelte a köpcös büszkén –, majd ha megkapja a polgárságot, magát is bevesszük!
– Engem aztán soha! – egyenesítette ki a tanár úr a derekát, s szemüvege harciasan csillogott.
– Mért nem? – hökkent meg a köpcös.
– Mert én azokkal nem cimborálhatok, akik Erdélyt már kétszer is eladták az ördögnek!
Nagy szomszéd megvakarta a fejét, aztán sóhajtott.
– Erről is beszélünk majd később – mondta szelíden, azzal beült a kocsijába és elment.
Azon az estén, vacsora után, amikor az öregasszony visszatért a kórházi látogatásból, bekopogott a tanár úr szobájába.
– Azt mondta az uram – kezdte el akadozva az öregasszony –, hogy mondjam meg magának, mister Hanky, hogy mi nagyon köszönjük a fáradságot, de ha úgy gondolja, hogy mint tanult embernek ez az állás nem felel meg… mi nem haragszunk meg, ha más helyet keres… városi embernek ez… ez…
– Asszonyom – szólt közbe a tanár úr, méltósággal –, mi, magyarok nem szoktunk megszaladni semmi elől. Én itt maradok.
Az öregasszony szemében megcsillant a hála könnye, de az arca mosolygott.
– Köszönöm, mister Hanky – rebegte egyszerűen.
Már távozóban volt, amikor a tanár úr hirtelen megállította.
– Szeretnék kérdezni valamit, asszonyom.
– Tessék – fordult vissza meglepetten a nénike.
– Csak annyit, hogy… ha nem sértem meg vele… a demokrata párttal szavaztak-e önök, vagy a republikánusokkal? Mindössze a rend kedvéért, ha elárulná…
– De uram – húzta ki magát sértődötten a kis, fehér hajú öregasszony –, mi amerikaiak vagyunk! Itt, Ohióban csak az idegenek szavaznak a demokratákra, hogy ezzel bosszulják meg magukat azokon az európai országokon, ahonnan el kellett jöjjenek!
– Köszönöm – sóhajtott föl megkönnyebbülten a tanár úr, és szelíden rámosolygott a meglepett nénikére. – Csak ezt akartam tudni. Maga ezt nem értheti meg, asszonyom, de nekem viszont így még könnyebb lesz maguknál jó magyarnak maradnom. Jó éjszakát!

HANKY TANÁR ÚR ÉS A GENGSZTEREK

Ez a semmiképpen sem mindennapi történet még akkoriban esett meg, amikor Hanky tanár úr odafönt cselédkedett Minnesotában, egy Grand Marrais melletti zöldségfarmon, ahol a Gunflint Trail nevű út keresztben szeli át a Superior National Forest tavakkal teleszórt fenyveseit. Már régen meg is feledkeztem az esetről, mely annak idején ugyancsak nagy port vert föl a lapokban, amikor a minap véletlenül kezembe került a Duluth-i Turista Közlöny, melyben egy érdemes újságíró hosszú cikkben ismerteti a National Forest egyik csodaszép turista-látványosságát, a Hanky-vízesést, mely nevét a cikkíró szerint onnan kapta, hogy (idézek): „A vízesés fölfedezője, egy Hanky nevű magyar tudós, egy újfajta villamosság-fejlesztő találmányán kísérletezve itt fogta el puszta kézzel Amerika legveszedelmesebb gengsztereit.” Bár nemzeti önérzetemnek hízeleg ez a megállapítás, mégis úgy érzem, el kell mondanom az igazságot ezzel a kalanddal kapcsolatban. A tanár úrnak ugyanis soha semmiféle villanyfejlesztő találmánya nem volt. Viszont a gengsztereket valóban ő fogta el, s ha néhány száz méhfullánk puszta kéznek számít a gengszterfogás szabályai szerint, akkor jó. Annál is inkább, mivel a méhek tulajdonképpen a villanyfejlesztés céljait kellett volna szolgálják. Na, de tartsunk csak sorrendet!
Hanky Barnabás reggel hét órakor elindult Satrafapannával, a farm ócska teherkocsijával a paradicsomföldre. A teherkocsit azért keresztelte el Satrafapannának, mert nézete szerint ez volt Noé anyósának a neve. Viszont a tragacs olyan vén volt, hogy azt minden valószínűség szerint még az érdemes anyós hozhatta annak idején Bárkaépítő Noé házához. Tizenkét vékáskosarat kellett Barnabás barátunk teleszedjen érett paradicsommal, s kilenc órára el is készült ezzel. Akkor ügyesen felrakta a kosarakat Satrafapannára, s megindult vele a zötyögős úton a város felé, hogy beszállítsa a megrendelőnek. Az Úristen azonban másként tervezett, s a megrendelők aznap paradicsom nélkül maradtak.
Ugyanis alig ért ki a jó professzor paradicsomával a műútra, mikor egy pompás, fényes Cadillac kocsi suhant melléje, majd elébe kerülve megállott. Hanky tanár úr is megállította a szuszogó Satrafapannát. Az előkelő gépkocsiból két ember szállt ki, egyik egy zsákot cipelve, másik egy ládikát.
– Valami baj van? – kérdezte a tanár úr udvariasan, de akkor már a két ember ott állott Satrafapanna mellett.
– Szálljon ki! – mordult rá az egyik ember, kevésbé udvariasan.
– Miért? – akarta a tanár úr tudni.
– Ezért – felelte az ember kurtán, s előhúzott a zsebéből egy nagy, csúnya forgópisztolyt.
Hanky Barnabás megnézte a pisztolyt, és rosszallóan csóválta meg a fejét:
– Maguk, amerikaiak még mindég ezeket az ócskaságokat használják? Nálunk odahaza már csak múzeumban van ilyesmi.
Az ember felelni sem tudott, csak tátva maradt a szája. Közben azonban a társa már fel is szökött Satrafapanna hátuljára, s durván szétlökdöste a paradicsomos kosarakat.
– Hé, mit csinál maga azzal a paradicsommal? – hördült föl a tanár úr sértődötten, s úgy szökött le a kormánykerék mellől, hogy majdnem földöntötte a pisztolyosat. – Annak a paradicsomnak minden kosara nyolcvan fillér, s ha kárt tesz benne, meg kell fizesse!
De a másik ott fent nem is figyelt reá. Lyukat túrt a kosarak között, beledobta a zsákot meg a ládikát a gödörbe, s föléjük húzott két kosarat gyorsan. Azzal már lent is volt a földön. A tanár úr megigazította orrán a csontkeretes pápaszemet.
– Fiatalember – mondta szigorúan –, az emberi együttélés első alapszabálya…
Az idegen azonban nem volt kíváncsi az együttélés alapszabályaira, mert egyszerűen félrelökte útjából a tanár urat, s azzal átszaladt a másik oldalra. Ugyanakkor pedig Satrafapanna méltatlankodva puffogni és hörögni kezdett, kapcsolója nagyot csikordult, s a megdöbbent tanár úr szeme láttára nagyot ugrott előre az úton. Kormánykereke mellett ott ült a pisztolyos, s a másik pedig a túlsó oldalon kapaszkodott föl az ülésre, menet közben.
– Héj, álljon meg! – üvöltött föl a tanár úr, s futni kezdett a teherkocsi után. – Hova viszi a paradicsomomat? Álljon meg!
Satrafapanna azonban nem állott meg, hanem nagy zakatolással eltűnt a kanyarban, magára hagyva a tanár urat s a fényes, vadonatúj Cadillac kocsit az út szélén.
– Bolond világ – csóválta meg a fejét a tanár úr –, ellopnak egy ócska tragacsot tizenkét kosár paradicsommal, s hagynak helyette egy tízezer dolláros mese-kocsit! Fogadok, hogy még televízió is van benne!
Volt. Minden volt abban a kocsiban, amit emberi elme egy automobil számára föltalált. S még a kulcsot is otthagyták a gazdái, csak bele kellett ülni s megindítani a motort. Soha még ilyen pompás kocsit Hanky barátunk közelről nem látott, s így eltelt egy kis idő, míg minden gombot, fogantyút sorra kikísérletezett, és sikerült a kocsit elindítania. Olyan simán gördült, akár az álom. Azon tűnődött éppen, hogy mit is tegyen: hajtson Satrafapanna után, és csinálja vissza a tréfás cserét, vagy egyszerűen forduljon meg, s vigye haza a pompás kocsit a farmra, hadd izzadjanak kissé a tréfacsinálók, amíg meglelik? Amikor egyszerre csak megszólalt egy éles rendőrsziréna a háta megett, s a következő pillanatban már elébe húzott a rendőrautó, s csikorgó fékekkel megállt. Csak úgy ömlöttek ki belőle a puskás, pisztolyos rendőrök.
– Ellenállásnak nincs értelme! Tartsa föl a kezeit! – ordította a vezetőjük, géppisztolyát a tanár úr mellének szögezve. – Szálljon ki!
– Na, na, na – méltatlankodott a tanár úr, kikászálódva a kényelmes ülésből –, kár olyan nagy dolgot csinálni belőle. Elvégre nem az én ötletem volt a csere…
De nem figyelt rá senki. Az izgatott rendőrök pillanatok alatt átkutatták a kocsit.
– Hol van a pénz? – förmedt rá a főrendőr gorombán.
– Micsoda pénz?
– Ne tegye magát! A félmillió dollár, amit elraboltak a Duluth-i bankból! S hol a társa?
A tanár úr levette szemüvegét, és gondosan megtörülte zsebkendőjével.
– Uraim – mondta –, rendkívül sajnálom, de tévedésben vannak. Én nem bankot raboltam, hanem paradicsomot vittem a megrendelőimnek. Ha azonban sikerül önöknek megtalálniuk az én paradicsomomat, a kosarak alatt meglelik azt is, amit keresnek.
Azzal röviden elmondta, hogy mi történt. A főrendőr visszament a rendőrkocsihoz, s beszélni kezdett a rádiójába. Rövid idő múlva sötét arccal tért vissza.
– Egy paradicsomot szállító teherkocsi nem régen haladt keresztül a rendőrzárlaton. Két ember ült benne – mondta. – Mi a rendszáma a teherkocsinak?
A tanár úr megszeppenve vakarta meg a fejét:
– Nincs neki rendszáma – vallotta be –, az úgy van, kérem, hogy mi Satrafapannát tulajdonképpen csak a farmon használjuk, és így…
De a rendőrök nem voltak kíváncsiak a Satrafapanna történetére. Beugráltak a kocsijukba, és tovarobogtak nagy sebesen.
– Héj! Mit csináljak én ezzel az idegen jószággal? – ordított utánuk a tanár úr, de feleletre se méltatták a nagy igyekezetben. – Az udvariasság kihalóban van ezen a földön – morogta Hanky Barnabás rosszallólag, azzal visszaült a gazdátlan Cadillacba, s elindította a motort.
Lassan gördült be a városba a pompás gépkocsin, azonban a lelkiismeretét erősen terhelte a paradicsom. A háziasszonyokra gondolt, akik külön úgy rendezték az idejüket, hogy ez a nap befőzésre jusson, s most ott állanak a konyhaajtóban, s türelmetlenül várják a megrendelt paradicsomot.
A város közepén megpillantott egy rendőrautót, és megállt mellette.
– Uram – szólt át a kormánykeréknél ülő rendőrhöz –, van valami híre a paradicsomos teherautóról?
– Amelyiken a rablók menekültek? – kérdezte a rendőr. – Azt elnyelte a föld. A várost elhagyta a kanadai határ felé, a határt azonban nem érte el. A műúton sincsen. Most a mellékutakat keresik végig a rendőrkocsik.
– Az baj – mondta a tanár úr, és nagyot sóhajtott.
– Ön talán a bank igazgatója? – kérdezte tisztelettel a rendőr.
– Enyém a paradicsom, s tíz órára ígértem a megrendelőknek – felelte a tanár úr komoran, azzal rálépett a gázra, s otthagyta a szájtátó rendőrt.
A kanadai út, a híres Gunflint Trail, lakatlan fenyveserdők között húzódik föl észak felé. Falu, város nincsen arrafelé, csak erdők és tavak, s néhány magányos ház a tavak partján. Egy ilyen tóparti ház behajtójánál, a göröngyös dűlőút szélére gurulva pillantotta meg Hanky tanár úr az első piros paradicsomot.
Otthagyta az idegen kocsit az országút szélén, s alásétált a házhoz. A földút kátyús volt és göröngyös, s minden kátyú mellett piroslott néhány paradicsom. A tanár úrban lassan forrni kezdett a bosszúság ilyen gondatlan tékozlás láttán.
A ház lent a tó partján inkább viskó volt, mint nyaraló. Rönkökből összetákolt falait régen festhették utoljára, s a mögötte lévő csűr úgy állt féloldalra dőlve, mint a részeg ember. A vén faház előtti padon egy borzas, szakállas vénember ült, s paradicsomot majszolt. Ott volt mellette egy egész kosár. Egykedvűen bámult az érkezőre, még a rágást sem hagyta abba.
– Jó a paradicsom? – kérdezte a tanár úr ellenségesen, a szakállas azonban nem értett a hangból, mert jóindulatúan bökött a kosár felé:
– Lásson hozzá, ha kedveli – mondta.
A tanár úr megállt előtte, s pápaszeme fölött szigorúan nézett alá a gyanútlanul csámcsogó öregre.
– Aki más munkájának gyümölcsét fogyasztja, az vétkezik – mondta ki az ítéletet.
Az öreg bólintott.
– Vétkezzék maga is, idegen – javasolta –, ilyen jó paradicsomot, fogadok, nem evett még, amióta két lábon jár!
– Köszönöm az elismerést – bólintott a tanár úr kimérten –, ugyanis én termeltem ezt a paradicsomot, ha tudni akarja!
– Igazán? – bámult rá a szakállas. – Uram, ez dicséretes dolog, nagyon dicséretes.
Azzal kiválasztott egy szép, nagy, kerek paradicsomot a kosárból, s jóízűen beleharapott.
– Honnan került önhöz ez a paradicsom, ha szabad megkérdeznem? – kíváncsiskodott a tanár úr.
A szakállas hátrabökött hüvelykével a düledező csűr felé:
– Arról az ócskavasról ott, az épület mögött. Van még rajta elég, jut magának is.
A csűr mögött valóban ott díszelgett Satrafapanna teljes szépségében. A szép, gonddal szedett paradicsom azonban igen szomorú állapotban volt rajta. Összetúrva, összetaposva, szertegurulva. A tanár úr megvizsgálta a kárt, aztán visszament a szakállashoz a ház elejére. Az még mindig ott ült a padon, s változatlan egykedvűséggel majszolta a paradicsomot.
– Ide figyeljen – szólt rá a tanár úr –, engem nem érdekel, hogy mi történt a bankkal, mi nem, de a káromat meg kell fizesse!
– Ühüm – bólintott az öreg –, maga bankár?
– Nem, én farmmunkás vagyok, s tizenkét kosár paradicsomot kellett a piacra szállítsak, nyolcvan centért kosarát!
– Nem baj – vigasztalta a szakállas szeretetreméltó vigyorgással két harapás között –, ez szabad ország. Itt a farmmunkás is éppen olyan ember, mint a bankár.
A tanár úr nagyot sóhajtott:
– Hol vannak a fiai?
– Egyik Japánban katona – felelte csámcsogva az öreg –, a másik, amelyik itthon van, lent dolgozik a fűrésztelepen. Menyem odavan gombát szedni a gyerekekkel.
– S az a kettő, aki a teherkocsimat ellopta, kicsodája magának? – érdeklődött Hanky.
– Az a kettő? – élénkült meg a szakállas –, ó, azok csak azért jöttek, hogy cseréljék azt a guruló ócskavasat egy csónakra. A fiam csónakját adtam oda nekik. Nem mintha az a vacak tragacs megérné, tudom én azt. De bolondja vagyok a paradicsomnak, s itt nehezen jut hozzá az ember… Kóstolja meg, igazán jó!
De a tanár úr nem kóstolta meg.
– Merre mentek a csónakkal? – kérdezte.
– Arra fölfele – mutatott a szakállas az erdő borította hegyoldal felé, amerre a tó kanyarodott.
A tanár úr végignézett a tavon. Keskeny tó volt, de hosszúnak látszott.
– Van egy másik csónakja is? – akarta tudni.
Az öreg lenyelte az utolsó falat paradicsomot, megtörölte a száját inge ujjával, és feltápászkodott a padról:
– Mennyivel tartoznak magának? – kérdezte.
– Kilenc dollár hatvan cent – felelte Hanky.
Az öreg megcsóválta a fejét:
– Sok pénz – ismerte be. – Jöjjön! – tette hozzá, s döcögni kezdett le a tó felé.
A parttól néhány lépésnyire bent a vízben egy elmerült, korhadozó csónak szomorkodott.
– Én elviszem magát ezzel egészen le a tó végéig, ha akarja – ajánlkozott.
– Ezzel? – hitetlenkedett Hanky.
– Ezzel – bólintott az öreg –, jó csónak ez, magam készítettem negyven évvel ezelőtt, hegedűfából.
– Hegedűfából?
– Abból. Csak úgy muzsikált alattam, amikor halászni mentem vele.
– Régen lehetett – csóválta meg a tanár úr a fejét.
De az öreg mintha nem is hallotta volna. Apró kék szemei izgatottan csillogtak, ahogy bírálgatva mustrálta velük végig a vendéget.
– Én elviszem magát ezzel a tó végéig – mondta –, ha maga is segít nekem valamiben.
– Miben? – akarta a tanár úr tudni.
Az öreg körülnézett óvatosan, majd közelebb hajolt a tanár úrhoz, és úgy suttogta:
– Egy találmányom van. Nagy találmány! Azt kell kikísérletezzem. De a fiam soha nem ér rá.
– Mi az a találmány? – kíváncsiskodott Hanky.
– Villany! – suttogta az öreg izgatottan.
– Villany?
– Az! Kitaláltam a módját annak, hogy miként lehet olcsón, nagyon olcsón villanyt fejleszteni! Ezt az egész vidéket itt el tudom látni árammal, érti? Ezt az egész vidéket! Majd meglátja. Várjon itt egy kicsit! – Azzal választ se várva, sirülni kezdett föl a házhoz szaporán.
Tíz perc se telt bele, mire visszatért. Hátán egy bekötött szájú nagy zsákot cipelt, szabadon lévő kezében pedig egy nagy fúrót és egy hosszú kötelet.
– Készen vagyunk – lihegte boldogan, amikor a zsákot letette a tó partján.
Valami nagyocska, henger alakú tárgy volt a zsákban. A tárgy furcsán búgott.
– Nem robban föl? – aggodalmaskodott a tanár úr.
– Ó nem, hehehe! – nevetgélt a szakállas vidáman, majd nadrágját föltűrve, kezébe vette a fúrót, s begázolt a térdig érő vízbe az elsüllyedt csónakhoz.
– Minek az a fúró? – kíváncsiskodott a tanár úr. Az öreg megbotránkozva nézett hátra erre a sületlen kérdésre.
– Hát hogy lyukat fúrjak belé, amin kifolyhasson a víz! – mondta, majd oktatólag tette hozzá: – Hogyan folyhasson ki a víz belőle, ha nincsen rajta lyuk? Aztán majd bedugom ezzel – vigyorgott diadalmasan, s előhúzott zsebéből egy parafadugót –, egyszerű, nem? Csak gondolkozni kell egy kicsit!
S már hajolt is le, hogy megfúrja a vízzel telt csónak fenekét.
– Egy pillanat, kedves uram – állította meg a tanár úr ijedten, s gyorsan lerúgta lábáról a cipőt, és feltűrte a nadrágja szárát –, majd én segítek! Kihúzzuk ide a partra s felborítjuk. Így gyorsabban kifolyik belőle a víz.
A szakállas közömbösen vonta meg a vállát.
– Megtehetjük azt is – mondta egy kissé sajnálkozva –, a dugót betehetem máskor, ha az úr siet. A fiatalok mindég sietnek, ilyen a világ.
A csónak korhadt volt ugyan, és szivárgott is kissé az oldaldeszkák között, de a szakállas bizonykodott, hogy megbírja az utat a tó végéig, mert hegedűfából készült. S különben is, biztonság okából ott lesz a fúró is, ha megtelne vízzel.
– A dugót se feledje itt – sóhajtott a tanár úr megadóan, azzal beemelték a zsákba kötözött búgó hengert a csónak bütüjébe, s a vénember kezébe vett egy repedt evezőt.
– Előre hát az új találmányom korszaka felé! – mondta büszkén, s ellökte a csónakot a parttól.
Bármiféle új korszak is rejlett a zümmögő zsákban, az öreg, korhadt csónakból hiányzott minden lelkesedés hozzá. Lomhán és nehézkesen mozgott előre a tó sima vizén, s tiszta szerencse volt, hogy a tanár úr talált egy rozsdás bádogedényt benne, amivel állandóan merhette a beszivárgó vizet, mert ezáltal a fúróra nem került sor, ami bizonyára még körülményesebbé tette volna a haladást. A tó megkerült egy meredek partú, előreugró kis félszigetet, s két erdő borította hegyoldal közé zárva messzire benyúlt a katlan bütüjéig, ahol a sziklás magasból egy hegyi patak vize szakadt alá, a vízesések egész sorozatát képezve. Csónaknak azonban sehol nyoma sem volt.
– Biztos, hogy erre jöttek? – aggodalmaskodott a tanár úr.
– Másfele nem mehettek – nyugtatta meg a szakállas –, ott a tó vége, ahol azokat a vízeséseket látja. Ha odaérünk, majd alkalma lesz olyasmit látni, amit még ember nem látott! – tette hozzá izgalomtól csillogó szemekkel, titokzatosan.
Hosszas kínlódás után valóban el is jutottak a vízesések közelébe, azonban csónaknak s embernek nyoma sem látszott sehol. A szakállasat ez látszólag nem érdekelte. Kikötött a sziklás parton, s óvatosan kiemelte a szünet nélkül dünnyögő zsákot.
– Nos, uram – mondta –, látja ott fent azt a harmadik vízesést?
A tanár úr fölnézett a meredek sziklafal felső harmadát díszítő zuhatagra, és bólintott.
– Látom.
– Hát ott fogom először bemutatni a találmányomat – jelentette ki az öreg.
A szóban forgó zuhatag megközelíthetetlennek látszott.
– Miért éppen ott? – akarta tudni a tanár úr.
A szakállas diadalmasan elvigyorodott.
– Nem érti, ugye? Hát megmondom. Látja azt a feketeséget ott a lezuhogó vízfüggöny mögött? Az ott egy üreg kell legyen! Kitanulmányoztam én azt már innen ezerszer is! S nekem éppen ilyen üregre van szükségem, amit teljesen körülzár egy vízesés. Érti?
– Nem – vallotta be Hanky Barnabás.
A szakállas sóhajtott.
– Az azért van, mert ön nem feltaláló – mondta megbocsájtóan. – Nos – folytatta –, most már csak abból áll az egész, hogy ezt a zsákot föl kell vigyük abba a vízesés mögötti gödörbe. Ehhez van szükségem az ön segítségére. Jöjjön, először is másszunk föl a vízesés fölé. Most maga hozza a zsákot!
Azzal már mászni is kezdett fölfele a sziklákon, vállán a kötélcsomóval.
A zsák nehéz volt, és félelmetesen búgott a tanár úr vállán, de azért valahogy követte vele az öreget, föl a harmadik vízesés fölötti lapos sziklára.
– Nos – mondta az öreg elégedetten –, most következik a másik részletkérdés…
Hirtelen elakadt a szava, s meredten bámult valamire a vízesés túlsó oldalán. Majd nagyot kurjantott:
– S még merje valaki mondani, hogy a Gondviselés és a lángész nem kenyeres pajtások! Ott a megoldás, uram! Az Úristen már előre odakészített egy kötéllétrát, hogy az én találmányom az emberiség közkincsévé válhasson! Jöjjön, uram, ragadjuk meg a Gondviselés kezét!
A túlsó oldalon egy előreugró nyírfa törzséhez kötözve valóban kötéllétra csüngött alá a vízesésbe. A fellelkesült föltaláló most már maga kapta vállára a zsákot, s átgázolva a rohanó patakocska tajtékzó vizén, egykettőre elérte a nyírfát. A tanár úr alig tudott lépést tartani mögötte.
– S most mi lesz? – kérdezte kíváncsian, amikor az öreg letette a dünnyögő zsákot a nyírfa mellé, s áhítatos tekintettel vizsgálta meg a kötéllétrát. Vadonatújnak látszott.
– Most az lesz – felelte a szakállas méltósággal –, hogy maga lemászik ezen a kötéllétrán, s magával viszi a vízesés alá századunk legújabb csodáját, az önműködő áramfejlesztőt!
A tanár úr alánézett a mélységbe, és megvakarta a fejét. A kötéllétra vége valahol a vízesés alatt lehetett.
– Induljon! – parancsolta a szakállas. – Amikor leér, csak rázza ki az egészet a zsákból, s a többivel ne törődjön.
A tanár úr megigazította orrán a pápaszemet.
– Uram – mondta kimérten –, mielőtt elvállalnám a feladat végrehajtását, tudnom kell, hogy miről van szó.
– Mondtam már – mordult rá türelmetlenül a szakállas –, korszakalkotó új áramfejlesztőről! Induljon, ne töltse az időt!
– Előbb tudnom kell, hogy mi van ebben a zsákban! – makacskodott Hanky a meredek szegélyén.
– Ugyan, hát mi lenne benne? Egy méhkas! – kiabálta izgatottan az öreg. – Menjem már, ember, az Isten áldja meg!
– Méhkas? – döbbent meg a tanár úr.
– Az hát, nem érti? Egy méhkas, tele méhekkel! Vigye már le, az Isten szerelmére, tisztelje az alkotó lángész próbára tett idegrendszerét!
A tanár úr óvatosan elhátrált a zümmögő zsáktól.
– Egy pillanat – hebegte –, megmondaná nekem, hogy mi közük van a méheknek a villamossághoz? S főként, hogy minek kell ehhez egy ilyen nyaktörő helyet választani?
– Oh, nagyanyám térde! – fohászkodott kétségbeesésében a szakállas. – Hát úgy kell magának elmagyarázni mindent, mint egy iskolázatlan gyermeknek? Hát ide figyeljen, ember: ha bezárunk egy nagy csomó méhet egy vízesés alá, mi lesz?
– Vizes méhek – próbálta eltalálni Hanky.
– Szeme világa! – dühöngött a szakállas. – Haragos méhek! Iszonyúan haragos méhek! S mit csinálnak a haragos méhek? Zümmögnek! Hogyan csinálják ezt? Nagy sebességgel rázzák a szárnyaikat! S mi keletkezik tízezer, tízmillió, százmillió nagy sebességgel rázott méhszárny összesúrlódása folytán? Elektromosság, ember! Elektromosság! Érti már? Na vigye, siessen – lihegte izgalomtól remegve –, hadd osztozhassék egy nagy találmány diadalában!
A tanár úr azonban nem mozdult, hanem gondtelten megvakarta a fejét.
– Sajnálom, uram, ha csalódást okozok önnek – mondta –, azonban én a méhszúrástól lázas szoktam lenni, s különben is…
– Ugyan, ki törődik ilyen kicsiségekkel! – fortyant föl indulatosan a szakállas. – Hát megyek én, ha ön gyáva! – s már lépett is a zsák felé, hogy fölvegye.
A tanár úr azonban zavartalanul folytatta:
– S különben is uraságod megfeledkezett egy kicsiségről.
– S az mi? – hökkent meg az öreg.
– A víz vezeti az elektromosságot.
– Éppen ez a találmány nagyszerűsége! – csapott le rá lelkesülten a szakállas. – Nem érti, ember? Bárhol, amerre ez a víz elfolyik, az emberek csak bele kell lógassanak egy drótot a tóba, patakba, folyóba, óceánba, s már ég a lámpa, dolgozik a mosógép! S én vagyok az, aki erre rájöttem, én! Na, megy maga, vagy menjek én?
A tanár úr azonban nem felelt mindjárt. Szeme megakadt valamin az alattuk levő, fenyőfákkal körülzárt kis öbölben, azt nézte elbűvölve. Egy csónak volt, gondosan elrejtve a fák alatt.
– Rendben van, megyek én – mordult föl a szakállas, és fölnyalábolta a zümmögő zsákot.
– Egy pillanat, uram – mondta a tanár úr, és elkapta a karját –, van egy jobb ötletem.
– S mi az? – kérdezte a másik bizalmatlanul.
– Könnyen megeshetik – magyarázta a tanár úr lehalkított hangon –, hogy az ön találmánya valóban kitűnő, s akkor a villamosság azonnal fejlődni fog, még mielőtt az, aki a méheket alávitte, visszamászhatna a biztonságba. Ebben az esetben kétes, hogy az illető életben marad-e?
– Erre nem gondoltam – esett le az öregember álla.
– Na látja – bólintott a tanár úr elégedetten –, nekem van egy jobb ötletem. Egyikünk sem megy le, csupán a méhek!
– Pompás, pompás! – örvendezett meg a feltaláló lángész. – De hogyan?
– Egyszerű – felelte Hanky, és letérdelt a nyírfa mellé –, itt van ez a kötélhágcsó. Egyszerűen felhúzzuk…
Azonban a felhúzás nem sikerült.
– Valami tartja lent – állapította meg aggodalmasan az öreg.
– Nem baj – vigasztalta meg a tanár úr –, adja csak ide a kötelet, amit hozott. Így ni! Na, most oldja ki a zsák száját, de tartsa szorosan a kezével. Jó?
Azzal a kötél végéből hurkot formálva, azt húzta rá a zsák szájára.
– Tartani fog addig, amíg leengedjük – magyarázta –, de ha odalent lesz, egy kis rángatásra már kicsúszik a zsák szája a hurokból, s a maga atombombája kiszabadulhat. Így ni, mehet! Szép lassan csak, lassan…
– Zseniális! Tökéletes! – örvendezett a feltaláló, amikor a dünnyögő veszedelmes zsák alázuppant a vízesésbe. A víz ereje ugyan lendített egyet rajta, de súlyánál fogva vissza is esett nyomban, s eltűnt a tajtékzó fehér vízfüggöny mögött. Nyomban utána meg is lazult a kötél, a terű talajt ért.
– Na, most rángassuk egy kicsit! – rendelkezett a tanár úr.
A harmadik rándítás után a kötél üresen szökött föl.
– Halleluja, diadal! – ujjongott a szakállas –, néhány pillanat, s az ingyen villamosság elindul, hogy az emberiség közkincsévé váljon! Halleluja, diadal!
A tanár úr felhúzta a kötelet, aztán elővette a bicskáját, és gondosan levágta a nyírfáról a kötélhágcsót.
– Miért teszi ezt? – csodálkozott a boldog feltaláló.
– Biztonsági okból – felelte Hanky Barnabás titokzatosan.
Aztán csak hasaltak a sziklán, figyeltek és vártak. Eltelt egy perc. Kettő. A szakállas türelmetlenkedni kezdett.
– Gondolja, hogy működik? – kérdezte bizonytalanul.
– Azt hittem, hogy hallani fogjuk…
Ebben a pillanatban elbődült valami odalent.
– Huuu! Huu! Hu-u-u-u!
– Fejlődik az áram! – kacsintott Hanky a szakállasra, aki elbűvölten, csillogó szemekkel figyelte a növekvő zajt odalent.
– Diadal! – lihegte –, diadal!
– Vadméhek! Egy egész sereg! Juj, a szemem! A hajamban vannak! Juj! Juj! – jöttek a zagyva hangok a vízesés alól. – Hol a kötéllétra? Leszakadt! Valaki levágta! Juj, a nyakam! Az arcom! Segítség!
A szakállas összeráncolta a homlokát:
– Nem emberi hangok ezek? – kérdezte mély megütközéssel.
– Annak hangzik – állapította meg a tanár úr szárazon, majd a mélység fölé hajolva aláordított: – Héj! Valami baj van?
– Segítség! Megölnek a méhek! – jött az őrjöngő felelet. – Akárki van ott fent, megadjuk magunkat! Jujj! Juj! Hu-u-u! Kegyelem! Segítség!
– Emberek! Buta emberek! – csikorgatta össze a fogait kétségbeesett csalódásában a szakállas feltaláló. – Végre eljutok odáig, hogy a világ legnagyobb találmányát megvalósíthatom, s akkor valami buta emberek elrontják! Vesszenek oda! Pusztuljanak! – rikácsolta harciasan.
A tanár úr azonban más véleményen volt, mert újra csak aláordított a vízesésbe:
– Figyelem! Dobjanak ki minden fegyvert!
– Dobunk! Dobunk! – jött az üvöltő válasz. – Csak mentsenek meg gyorsan! Jujj! Auuuj!
S két pisztoly repült alá a vízesésből a tóba.
– Figyelem! – rendelkezett a tanár úr odafönt. – Leeresztek egy kötelet! Akasszák rá mindazt, amit loptak! Ha ember lesz a kötélen, eleresztem – fenyegetődzött –, s akkor örökre ott maradnak!
– Itt van! Gyorsan! Húzza már! Siessen! – jött a válasz a vízesés alól. – Az egész barlang tele van méhekkel! Jujj! Óuuu! Az ingem alatt vannak már! Másznak föl a nadrágom szárán!
– Ha reumájuk volt, az mindenesetre meggyógyul ettől – szólt alá Hanky vigasztalóan, azzal felhúzta a kötél végére akasztott zsákot és ládikát. – Úgy na – eresztette vissza a kötelet újra –, most jöhetnek egyenként. De figyelmeztetem, hogy az első gyanús jelre eleresztem a kötelet, s a tó fenekéig meg sem állnak!
De nem volt gyanús jel, semmi. Mint két szelíd bárány, úgy húzatták föl magukat a bankrablók. Két bedagadt szemű kövér bárány, izzó vörös arcú, méhfullánk lázától vacogó, nyögdécselő szánalmasság. Úgy kellett alátámogatni őket a csónakig, ahol nyögve nyúltak el, és összetett kezekkel rimánkodtak:
– Uram, orvoshoz vigyen minket! Kórházba! Siessen az Istenért, nem akarunk meghalni!
– Máskor ne lopjanak, éljenek tisztességes életet, s nem kerülnek bajba! – oktatta őket a tanár úr.
A szakállas vigasztalan volt, duzzogva és szótlanul kuporgott a csónak végében, még evezni sem akart.
– Ilyen az én szerencsém – motyogta –, ilyen az én szerencsém…
A háznál már ideges izgalommal várta őket egy fiatalasszony és hat gyerek.
– Apa – estek neki mind a szakállas öregnek –, hol volt? Hát egy percre sem hagyhatjuk egyedül?
– Apát múlt héten engedték vissza az intézetből – magyarázta bocsánatkérően a fiatalasszony Hankynak –, azt mondták a doktorok, hogy ártalmatlan, de azért mi mégis próbálunk vigyázni rá, nehogy bajt csináljon…
– Semmi bajt nem csinált a kis öreg – nyugtatta meg a tanár úr az aggódókat –, ellenkezőleg, megajándékozta az emberiséget egy nagy találmánnyal: a méhesített rablófogóval! Igaz-e, urak?
De az „urak” nem voltak tréfálkozó kedvükben.
– Jaj, siessen, Isten áldja meg – nyögték lázasan vacogva –, vigyen orvoshoz, mielőtt mindenünk bedagad, és úgy pusztulunk el dagadásban…
– Mielőtt továbbvinném önöket, egy üzleti ügyet kell elintézzünk – mondta a tanár úr szigorúan. – Önök tartoznak nekem tizenkét véka paradicsom árával.
– Itt van, itt van! Mennyit akar? – kapkodtak a szerencsétlenek a pénztárcájuk után. – Vegye ki, ami pénzt talál, mind! Csak siessen!
Hanky Barnabás kihúzott az egyik pénztárcából egy tízdolláros bankót, s negyven centet gondosan visszaszámolt a dagadt ember markába.
– Kilenc dollár és hatvan cent – mondta –, köszönöm. S na most, gyerekek – fordult a bámuló család felé –, tietek minden paradicsom, ami a teherkocsin van. Ez a két jó bácsi nektek ajándékozta! Szedjétek le gyorsan, de a kosarakat rakjátok ügyesen vissza!
Percek alatt kiürült Satrafapanna hátulja.
– Másszanak föl! – parancsolta Hanky a dagadtaknak, aztán elbúcsúzva a hálálkodó tópartiaktól, kidöcögött sóhajtozó rakományával az országútra.
A pompás Cadillac még mindig ott állt, de ott állt mellette egy rendőrkocsi is. A rendőr éppen a noteszét nézte, meg a Cadillac rendszámtábláját. A tanár úr megállította Satrafapannát.
– A kocsi gazdáit keresi? – szólította meg a rendőrt.
A rendőr szigorúan nézett vissza reá:
– Ezt a kocsit bankrablók lopták volt Duluthban ma reggel – felelte gyanakodva –, mért kérdi? Maga talán tud valamit?
– Annyit tudok, hogy akik ellopták, azok itt vannak – mondta a tanár úr, és maga mögé bökött.
A rendőr egyből előkapta a pisztolyát.
– Doktorra van itt szükség, nem pisztolyra – nyugtatta meg Hanky.
A rendőr olyan izgatott lett egyszerre, hogy azt sem tudta, mit csináljon.
– Az egész környék nyüzsög a rendőröktől – lelkendezte –, repülőgépek, terepjárók keresik ezt a két embert mindenfele! Hogyan fogta el őket egymagában?
– Nem voltam egymagamban – vallotta be a tanár úr –, egy egész sereg méhecske volt velem. Hé, az urak csomagját ne feledje itt!
A rendőr, aki már kész volt, hogy tovarobogjon a foglyaival, rábámult a zsákra meg a ládikára.
– Tudja maga, mi van ezekben? – kérdezte gyanakodva.
– Félmillió dollár – felelte a tanár úr nyugodtan, mintha csak paradicsomról lett volna szó.
– Szent tehén! – hebegte az elképedt rendőr.
Mikor jó félórával később Satrafapanna püfögve, szuszogva elérte a várost, a piacon már egy egész küldöttség várta a tanár urat. Ott volt a rendőrfőnök, egy rakás újságíró s több kíváncsi polgár.
– Uram – mondta a rendőrfőnök –, a bank most telefonált, hogy ötvenezer dollár jutalmat fizet annak, aki az ellopott pénzt és a tetteseket kézre keríti. A pénz az öné! Gratulálok!
Az újságírók is odatolakodtak.
– Hol talált rájok? – kérdezte az egyik.
– Egy vízesésben – felelte a tanár úr szerényen.
– Vízesésben? – ámult el az újságíró. – S mit keresett ön a vízesésben, ha szabad kérdeznem?
– Egy új találmányon kísérleteztünk – felelte a tanár úr kitérően –, egy jó barátommal…
– Találmány? Pompás! Rablófogás tudományos kutatás közben! – lelkesedtek az újságírók –, micsoda találmány?
A tanár úr megigazította orrán a pápaszemet, és szigorúan nézett a kérdezőre.
– Fiatalember, ez ma még titok. Csak annyit árulhatok el, hogy agysejtekkel és áramfejlesztéssel van összefüggésben. De most bocsánat, uraim, meg kell etessem délire a gazdám malacait.
Azzal méltóságteljesen visszamászott Satrafapannára, s otthagyta az egész szájtátó gyülekezetet.
Hát így került az eset az újságba.

PROFESSZOR HANKY ÉS A RÉSZEG ALIGÁTOR

Akik figyelemmel kísérték Hanky tanár úr színes és bonyodalmakban gazdag pályafutását a kolozsvári egyetemi tanszéktől a müncheni feketepiacon és a pennsylvaniai szénbányán át a floridai őserdőig, azok tisztában vannak azzal, hogy a lapok sokszor elferdítve adták vissza a tényeket, mint például a szénbányasztrájk esetében is. Amikor azzal vádolták meg a tanár urat, hogy egymaga egy szál géppuskával tartotta vissza a szakszervezeti urakat a bányavölgyből, s ezzel segített helyreállítani a békét a munkások és a bányaigazgatóság között, holott, amint tudják, mindössze egy, a sietségben fordítva felkötött nadrágtartó okozta az egész zavart. S nem a tanár úr hibájából került a tárnafelügyelő a káposztáshordóba, hanem egyszerűen azért, mert bizonyos fizikai és bizonyos biológiai törvények s egy Susy nevű leányzó mosolya, az ok és okozati összefüggések láncszerű kapcsolódása során a káposztáshordó elkerülhetetlen volt. Mindez azonban már a távol-múlté, s csak azért említettem meg, hogy emlékeztessem az olvasót: nem minden színigaz, amit az újságok Hanky tanár úrral kapcsolatban írtak a múltban. S ugyanígy sok a ferdítés ezzel az újabb botránnyal kapcsolatban is, amit néhány rosszindulatú floridai napilap annyira eltúlzott. Az az állítás például, hogy a tanár úr szelídített aligátorokat használt volna egy bizonyos tiltott módon készített szeszesital átcsempészésére a fináncok gyűrűjében, merő rágalom. De hadd mondjam hát el az egészet úgy, ahogy a valóságban történt.
Miután a tanár úr rájött arra az első számú nagy világbiológiai törvényre, hogy Amerika szabad ország ugyan, de csak azok számára, akikben van elég bátorság ahhoz, hogy ezzel a szabadsággal éljenek is, és utolsó városi hivatalát a melltartógyárban otthagyva levándorolt Floridába, két hétig egyebet sem tett, csupán tanulmányozta a terepet. Ez alatt a két hét alatt minden pénze elfogyott. Mikor aztán már csak egy ebédre való maradt a zsebében, akkor szabadságának fenntartásával beállított az ocalai állatkertbe, hogy felajánlja tudását és képességeit.
Na már most, itt először is tudni kell, hogy a tanár úr annak idején elismert szaktekintély volt az állat- és növénybiológia terén odahaza Kolozsvárott. S tudni kell azt is, hogy az ocalai állatkert tulajdonképpen nem egyéb, mint egyike azoknak a floridai magánvállalkozásoknak, melyeket „idegenforgalmi attractiók”-nak szokás nevezni, s egyetlen célt szolgálnak csupán: hogy minél könnyebben kicsalják a pénzt az átutazó zsebéből. Ez az Ansley-féle állatkert egy dollárért aligátorokat, csörgőkígyókat és egyéb floridai csúszómászókat mutogat kíváncsi vendégeinek.
Mikor a tanár úr soványan és egyenes derékkal, viseltes ruhájában, méltósággal viselve a maga hatvan évét odalépett a pénztárbódéhoz, a kisasszony már nyújtotta is mosolyogva a jegyet, amit a tanár úr a kezébe vett, s pápaszemét megigazítva, gondosan áttanulmányozott előbb.
– Egy dollárt kérek – mondta a kislány mosolyogva.
A tanár úr udvariasan visszanyújtotta a piros színű cédulácskát.
– Sajnálom – felelte –, én nem azért jöttem ide, hogy fizessek, hanem hogy nekem fizessenek. Hol találom meg, kérem, ennek a tudományos intézménynek az igazgatóját?
Az idegen kiejtésű ékes beszéd és a hosszú, sovány öregúr megjelenése határozottan imponált a pénztáros kisasszonynak, mivel nyomban felpattant ültéből, és hátrakiáltott a ketrecek felé:
– Jim! Héj, Jim! Küldd ide apád! Tessék befáradni! – fordult a tanár úr felé –, apa mindjárt itt lesz, a kígyókat feji.
– Csapolja, kisasszony – javította ki a tanár úr, szigorú pillantással a pápaszem fölött –, emlősöket fejünk, méregfogakat csapolunk. Köszönöm.
Azzal méltóságteljesen bevonult a kapun.
Jim, egy hosszú karú, gorillaábrázatú szerecsen, barátságosan vigyorgott reá a pumaketrec mellől.
– Gazdát keresi, he? Üzlet, he? Kígyó? Aligátor? Majom? Vadmacska? He?
– Minden – mondta a tanár úr méltóságteljesen, és szeme megakadt a pumaketrec tábláján. – Hibás – mutatott rá a felírásra –, ez az állat nem párduc, hanem puma. Puma Tropicana, az északi pumának egyik vállfaja. Ki kell javítani a táblát, Jim! Nem szabad félrevezetni a tudatlan népet!
– Igenis, uram – szeppent meg a szerecsen –, tessék befáradni az irodába, uram. Tessék leülni. Mindjárt hívom a gazdát.
A tanár úr leült az üres irodában, melynek falait aligátorok és kígyók fényképei díszítették, és várt. Néhány perc múlva nyílott az ajtó, s egy kis kövér ember gördült be rajta, izzadtan és borotválatlanul.
– Bocsánatot kérek a várakoztatásért – hebegte –, az én nevem Ansley. Samuel Ansley. Parancsol egy cigarettát?
– Köszönöm, nem dohányzom – felelte a tanár úr szigorúan –, s önnek sem ajánlom, Samu. A nikotin és a dohánykátrány megtámadja a tüdő rostjait, és rosszindulatú daganatot okoz. Ön ennek az intézménynek a tulajdonosa?
– Igen, uram – hebegte a kövér ember, s ijedten nézett a kezében lévő félig szívott cigarettára, majd gyorsan eldobta magától. A tanár úr elégedetten bólintott.
– Sohasem késő, Samu. Az én nevem Hanky Barnabás, az állat- és növénybiológiai tanszék volt tanára. Azért jöttem, hogy függetlenségem fenntartása mellett felajánljam magának tudásomat és képességeimet.
Sam bambán meredt rá és pislogott.
– Tessék?
– Önnek bizonyára szüksége van valakire, aki ért az állatokhoz – mondta a tanár úr –, én vagyok az az ember, akit maga keres.
– Oh – csapott a kis kövér a homlokára –, most már értem! A hirdetés, ugye? – egyszerre egészen megvidámodott, még nevetett is. – Először azt hittem, hogy valami inspekcióról van szó. Nem mintha a követelményeknek nem felelnék meg, de tudja, hogy van az! Az állatvédelmi törvények, meg minden. De persze, persze, ön az, most már tudom.
Újra rágyújtott egy cigarettára, és most már vidáman fújta a füstöt a tanár úr arcába.
– Hát ide figyeljen, uram – mondta –, amint a levélben írtam, friss anyagra van szükségünk aligátorok terén. Minél többet tud fogni, annál jobb. Öt dollárt fizetek lábjáért.
– Lábjáért? – csodálkozott a tanár úr –, kicsi, nagy, mind húsz dollár, ha megvan a négy lába?
Sam harsogva nevetett, még a térdeit is csapkodta hozzá.
– Nagyon jó, hahaha, nagyon jó! Tréfás ember maga, Peterson úr…
– Professzor Hanky a név – javította ki a tanár úr szigorúan.
– Bocsánat, ez azért van, mert én Peterson úrral leveleztem. Nem tudtam, hogy az urak együtt dolgoznak. Hahaha, ön tréfás ember. Hát szóval…
– A félreértések elkerülése végett ki kell jelentsem, Sam – mondta a tanár úr igazságszeretően –, hogy én nem dolgozom együtt senkivel.
– Az engem nem érdekel, uram – legyintett a kövér –, az a maguk dolga. Én hosszúság szerint fizetem az élő, hibátlan, egészséges aligátort. Öt dollárt lábjáért.
A tanár úr felállt, s kopasz fejére rátette a szalmakalapot.
– Tíz dollár – mondta.
A kövér ember arca elkékült.
– De uram, ez zsarolás! Ez… ez… ezt önök nem tehetik velem! Nekem családom van, kérem! Hat dollár, na, de ha megölnek sem fizethetek többet! Inkább bezárom az egész üzletet, s elmegyek árkot ásni!
A tanár úr megigazította a szemüvegét, s néhány pillanatig figyelmesen vizsgálta a barna képű, kövér kis embert.
– Mondja, Sam – kérdezte kíváncsian –, nem volt a maga apja görög?
– A nagyapám volt – felelte Sam kurtán –, hát rendben van, fizetek hatot. Jó?
– Nyolcat – mondta a tanár úr határozottan.
Végül hétben megegyeztek. A görög előbb vonakodott az írott szerződéstől, de a tanár úr végül is meggyőzte annak szükségességéről, s félóra múlva az írott papirossal a zsebében elégedetten kisétált az állatkert kapuján, s még meg is emelte szalmakalapját a mosolygó pénztároskisasszony felé.
Újra az utcán, egy darabig gondolatokba mélyedve haladt, amerre a lábai vitték, míg egyszerre csak a szeme megakadt egy ékes táblán, melyen ez állott: „Ocala Chamber of Commerce”. Belépve a mesterségesen hűtött, csinos kis irodába, a világ legtermészetesebb hangján adta föl a kérdést az udvariasan feléje forduló alkalmazottnak:
– Hol lehet itt kérem élő aligátort fogni?
A fiatal irodatisztviselőnek egy pillanatra tátva maradt a szája. De csak egy pillanatra. A floridai idegenforgalmi irodák megszokták a bogaras vendégeket.
– Hogyne, kérem, azonnal, kérem – felelte a fiatalember szelíd mosollyal az arcán, mintha aligátort fogni a világ legmindennapibb sportja volna –, a törvények értelmében, úgy tudom, bizonyos korlátozások vannak. Azonnal utánanézek, kérem.
Néhány perc múlva odahívta egy nagy falitérképhez.
– A National Forestnek a keleti szegélyén jelöltek ki egy területet erre a célra, a Lake George mentén – magyarázta az ifjú a térkép előtt. – Itt szokták Petersonék is fogni az aligátorokat az állatkertek számára – tette hozzá.
– Úgy? És miképpen lehet oda eljutni? – kérdezte a tanár úr.
A fiatalember rátette ujját a térképre.
– Egyetlen út vezet csak a Lake George-ig – mutatta –, ez itt. Onnan aztán már csak csónakkal lehet továbbmenni. Egy kicsit, khm, hogy úgy mondjam, vad ez a terület…
– Lemásolhatom a térképet? – kérdezte a tanár úr.
– Hogyne, hogyne, természetesen! Talán valami tudományos expedíciót szándékszik vezetni az úr? – kíváncsiskodott a tisztviselő.
– Annak is lehet nevezni – vallotta be a tanár úr.
Valamivel később, zsebében a térképpel, hóna alatt papirosba csomagolt kenyérrel, vajjal és egy darabka szalámival, nyaka körül egy darab vadonatúj kötéllel ott állt az útelágazásnál, és hüvelykujját készen tartva várt egy gépkocsira, hogy letérjen a főútról az őserdő felé. A gépkocsik azonban mind a főúton robogtak tova, s így a tanár úrnak volt ideje, hogy tervbe szedje a gondolatait. Már azelőtt eszébe jutott egy ismeretterjesztő film, amit annak idején ő maga mutatott be a kolozsvári egyetemen az ifjúságnak, s amit a brazíliai bennszülöttek aligátorvadászatáról készítettek annak idején. Emlékezett, hogy a bennszülöttek kötélhurkot dobtak az aligátorokra, s úgy vonszolták ki a farkukkal csapkodó hüllőket a partra, ahol aztán bunkókkal verték őket agyon. Ez adta neki az ötletet, hogy utolsó féldollárján megvásárolja azt az öt méter hosszú kötelet. Hogy bunkót nem használhat, azzal tisztában volt, mert hiszen élő aligátort kellett beszolgáltatnia a görögnek. De hogy miképpen lehet majd rábeszélni egy megpányvázott hüllőt arra, hogy engedelmesen elsétáljon az állatkertig, az egyelőre rejtélynek látszott, s a jövendő helyzeti adottságai kellett megadják rá a feleletet. Az azonban kétségtelen volt, hogy előbb el kell jutni a kijelölt helyre, s ezért a tanár úr, nyakában a kötéllel s hóna alatt a papírcsomaggal, türelmesen várt az útkereszteződésnél.
Hosszú idő múlva végre az első gépkocsi befordult az elhagyatott útra. Nem volt ugyan kimondottan automobil, csupán egy rozoga, zakatoló teherkocsiforma ócskavas, a tanár úr azonban mégis föltartotta nyomban a hüvelykujját, mire a vezető, egy kis bajuszos sovány emberke gyanakodva megállította a pöfögő szerszámot.
– Mit akar? – kérdezte nem éppen barátságosan.
A tanár úr előbb fölkapaszkodott a vezető mellett lévő egyetlen ülés céljaira alkalmas helyre, s csak aztán felelt:
– Lake George.
A bajuszos bizalmatlanul nézte végig, de aztán morgott valamit, és elindította újra a kocsit. Rázott és zötyögött az ócska alkotmány, de azért haladt előre. A zaj miatt beszélgetni amúgy sem lehetett volna, de a bajuszos különben sem látszott beszédesnek. Jó félóra múlva kérdezte csak meg, a fülébe ordítva:
– Mit akar ott?
Az embernek igen szeszszaga volt, s ezért a tanár úr nem a legbarátságosabb módon ordította vissza:
– Aligátort fogni! – majd nyomban hozzátette: – Italosan gépkocsit vezetni tilos és veszedelmes!
Az ember rábámult, aztán morgott valamit, és a kormánykerék fölé hajolt. Egy darabig maga elé meredt, aztán újra közel hajolt a tanár úrhoz.
– Azt mondta, hogy aligátort fogni? – ordította.
– A szeszes ital megmérgezi a szervezetet, és megalázza az emberi méltóságot – ordította vissza a tanár úr.
A kis ember mérgesen rálépett a fékre, s az öreg alkotmány megtorpant, mint egy makrancos öszvér.
– Akkor szálljon ki! – mondta a bajuszos.
A tanár úr megrázta a fejét:
– Nem tehetem – felelte röviden és határozottan.
– Miért nem?
– Nem látom még a tavat.
A kis ember előrenézett a homokútra, de csak a palmettosűrűség volt kétoldalt s egy-egy kimagasló fenyő a messziségben. Megcsóválta a fejét.
– Itt nem is láthatja.
Azzal újra elindította a kocsit. Döcögtek, puffogtak a hepehupás homokúton a végtelennek látszó erdőségen át.
– Azt mondta, hogy aligátort akar fogni? – ordította egy idő múlva újra a bajuszos. – Mivel?
A tanár úr megfogta a nyakában lógó kötelet, s az orra alá tartotta. A bajuszos röhögni kezdett. Csúnya fekete fogai voltak.
– Mért nem megy fogorvoshoz? – kérdezte a tanár úr, túlordítva az öreg gépkocsi zaját. – A rossz fogak tönkreteszik az egészséget!
A bajuszos becsukta a száját, s nem röhögött többé, hanem elgondolkodva pislogott utasára. Néhányszor megcsóválta a fejét is, de nem szólt többet.
Egyszerre csak megállította a kocsit egy kanyarnál.
– Szálljon le! – mondta.
Már egy idő óta magas, sűrű fák között kanyargott a keskeny homokút, s az összehajló ágak sátorán alig tört át itt-ott a nap aranyfoltos fénye.
A tanár úr megrázta a fejét:
– Hol a tó? – kérdezte.
– Ott – mutatott előre a bajuszos a fák közé.
S valóban, a fatörzsek között látni lehetett valami csillogást.
– Ennél közelebb nem jut hozzá – morogta barátságtalanul a kis sovány ember –, mert én itt nemsokára betérek egy mellékútra, s aztán gyalogolhat, amíg visszajut a tóhoz.
A tanár úr néhány pillanatig tanácstalanul nézte a fák közötti csillogást, s a bajuszos pislogva figyelte a kormánykerék mellől. Közben benyúlt a zsebébe, kivett egy maréknyi szennyes dohányt, meggyúrta az ujjai között, s a szájába tette.
– Tönkreteszi az egészségét – figyelmeztette a tanár úr kötelességszerűen –, a nikotin és a kátrányban lévő savak…
– Kifelé! – mordult föl a bajuszos, s a szeme kezdett vérben forogni a haragtól.
– Emberi kötelességem, hogy figyelmeztessem tudatlanságára – mondta a tanár úr hidegen és sértődötten –, ha nem szívleli meg az okos szót, magára vessen.
Azzal lassan, kényelmesen lemászott a rozoga járműről. Alig ért földet a lába, az ócska motor fölhördült, s hatalmas ugrással előrelendült az úton. Másodpercek alatt elnyelte a kanyar még a zaját is, s a tanár úr egyedül maradt az erdővel.
A csillogás a fák megett valóban a tó volt, a bajuszos nem hazudott ebben. Mégpedig akkora nagy tó, hogy mikor a tanár úr tüsketépetten kimászott a partjára, s egyik lábával bokáig a fekete iszapban, másikkal egy mocsári ciprus gyökerén megállva körülnézett, a meglepetéstől még a kalapját is levette, s kopasz fejét háromszor is végigdörzsölte a tenyerével. A szemközti part kék párák közé veszett, s az innensőn, amíg szeme ellátott, egyéb se volt, csak erdő.
– Hűha – nyögte elismerően, azzal leült a ciprusgyökérre, kibontotta a papírcsomagot, s először is jóízűen meguzsonnázott.
Valahol a fákon túl a meleg augusztusi nap már erősen lehajlóban lehetett, mire az uzsonna véget ért, és mivel az árnyékok hosszúra benyúltak a kék tóba, érintésüktől fekete lett a víz, akár a szurok. Bent messze motorcsónak pöfögött, de akkora volt csak a párák között, mint egy kis fehér pont. A tanár úr gondosan visszacsomagolta maradék élelmét a barna papírba, levette nyakából a kötelet, beáztatta a vízbe, majd hurkot kötött a végébe. Aztán hóna alatt a megkisebbedett papírcsomaggal, kezében a kész hurokkal elindult aligátort keresni.
Homályosan emlékezett a szakkönyvek leírásaira, melyek szerint az aligátorok a part mentén szoktak meghúzódni nappalra, úgynevezett aligátor-odúkban, s ezért igyekezett a víz szélén haladni, amennyire a bozóttól lehetett. Benézett a vízbe csüngő gyökerek alá, gondosan megpiszkált egy bottá kinevezett száraz ággal minden kis öblöt, mélyedést, de aligátornak nyoma sem volt. Egy helyen egy nagy fekete kígyót riasztott föl, más helyen pedig egy hódszerű állatot, de ezektől eltekintve csak egy sereg nagy, kövér zöld vízibéka volt minden, amit fölfedeznie sikerült. Végül aztán egy mocsaras kis vízérhez jutott, zöld gyomokkal gazdagon benőve, ami útját állotta a további haladásnak. S mert egyebet nem tehetett, elkezdett haladni a vízér mentén befele az erdőbe, abban a reményben, hogy majd valahol csak akad egy hely, ahol átkelhet rajta.
Az erdő azonban egyre sűrűbb lett és járhatatlanabb. Tüskés futónövények kapaszkodtak a fákra, s indáik valósággal ellepték a bokrokat, áthatolhatatlan szövevényt képezve, amit csak a legnagyobb nehézségekkel lehetett megkerülni. Szemüvegét minduntalan leverték az ágak, s kalapját is csak úgy tudta megmenteni, hogy hóna alá vette az ételcsomaggal együtt. De még így is, véresre karcolt arccal és kezekkel, esetlenül topogva előre a sűrűségben, megtelt a szíve áhítatos csodálattal a természet vad szépségei iránt. Ismeretlen növények, soha nem látott, furcsa bogarak, tenyérnagyságú színes pókok ejtették minden lépésnél ámulatba. Azonban az alászálló este homálya egyre sűrűbbé szövődött körülötte, s a talaj is egyre süppedékesebbé vált. Mély fekete iszapban cuppogott a lába, s korhadt fatörzsekre lépve kellett kikerülnie a bűzös pocsolyákat. Míg hirtelen az egyik ilyen fatörzs megrándult a lába alatt, csapkodni kezdett, s a tanár úr hanyatt esett egy iszapgödörbe.
Mikor nagy nehezen felült benne, egyenesen egy aligátor apró, dühös szemeibe nézett. A hüllő farkával csapkodta maga körül az iszapot, s a fekete sárlé magasan szétloccsant a bokrokra. Hatalmas aligátor volt, zöldesszürke testű s páncélos, gonosz feje alig két méternyire a tanár úr lábaitól. Roppant száját olykor lustán kinyitotta, mintha csak pompás fogsorával akart volna eldicsekedni.
A tanár úr először is maga alá húzta a lábait, hogy ne legyenek éppen olyan közel az aligátor szájához. Aztán megigazította orrán a szemüveget, s megvizsgálta a kezében lévő kötelet. A hurok megfelelőnek látszott. Most már csak az volt a kérdés, miként lehet a hurkot összehozni az aligátor nyakával? Mindjárt a háta mögött egy görbe fatörzs meredt ki az iszapból, arra rácsavarta a kötél végét, s boggal megkötötte. Bár igyekezett lassú mozdulatokkal végezni ezt a munkát, az aligátort azonban szemlátomást ingerelte még ez a mozgás is, mert röfögő hangokat adott, és megcsattogtatta a fogait. Aztán fejét előrenyújtva, lassan mászni kezdett a tanár úr felé.
A tanár úr megpróbált felugrani ültéből, azonban az iszap mély volt és ragacsos, lefékezte a mozdulatokat. Viszont az aligátor meggyorsította a támadást, s már csak egy méternyire volt tőle a szörnyű fej, amikor a tanár úr rémületében hátravetette magát az iszapban, s keze ugyanakkor ösztönös védekezéssel az óriási hüllő felé csapott a kötéllel. Aztán megfeledkezve kötélről, mindenről, csak gurult, mászott, csúszott, gyökerekbe, bokrokba kapaszkodva, minden kétségbeesett erejét megfeszítve, hogy minél távolabb kerüljön a veszedelmes ellenféltől. Az aligátor azonban ott csapkodott, csörtetett mindenütt, s már-már úgy látszott, hogy nincsen menekvés, amikor egyszerre csak közvetlenül a tanár úr cipősarka mellől valami óriási erő hátrarántotta, szinte fölemelte a levegőbe, s szörnyűséges robajjal bevágta a bokrok közé.
A tanár úr még mászott ijedtében vagy húsz métert, s csak akkor mert lihegve megállni s visszatekinteni a csatatérre. Az óriási hüllő még mindig ott vergődött a bozótban, törve-zúzva maga körül mindent. A homályban csak a vergődő nagy testet lehetett látni, s egy ide-oda mozgó görbe fát, melyet mintha egy láthatatlan óriáskéz rázott volna. S itt-ott, a bokrok között a fehéren megvillanó új kötél kifeszített vonalát.
Fatörzsekbe fogódzkodva a tanár úr lassan lábra állt, letörölte kezéről, arcáról az iszapot, megtörülte a szemüvegét is, s örömmel állapította meg, hogy a kalap és a papírcsomag még mindig ott szorong a hóna alatt. Óvatosan közelebb ólálkodott a dühösen hánykolódó hüllőhöz, mérlegelve gondosan a kötél hosszúságát, s a homály ellenére is tisztán láthatta az aligátor roppant feje és kétségbeesetten kaparó mellső lábai között a nyakára szorult hurkot.
– Ugye megfogtalak, hékás! – mondta elégedetten.
Az aligátor csak nyögött rá egyet, és tovább csapkodott a farkával.
– Majd kifáradsz – biztatta a tanár, s mert gyakorlati ember volt, mindjárt fel is becsülte a hüllő hosszát. Lehetett jó tíz láb.
– Hetven dollár – gondolta elégedetten. Csak azután döbbent rá, hogy a pénzt a városban fizetik ki, nem ott az őserdőben. Öröme kissé lelohadt.
A sötétség most már gyorsan szakadt alá. A papírra rajzolt térképet közel a szemeihez tartva még annyit megállapított, hogy más megoldás nincs, mint megkeresni az utat, és segítséget fogadni valamiképpen a szállításhoz. Hogy miként, azon egyelőre nem akart gondolkozni. Egyszerre egy probléma elég egy embernek, gondolta, s elindult toronyegyenest a sűrűségben, amerre az utat sejtette.
Szerencsére a hold már kéznél is volt mindjárt a csillagokkal díszített égen, mégpedig telehold, s az ezüstös, sápadt fényben, ha a bokrokat nem is, de a nagyobb fákat kikerülhette. Az út azonban csak nem került meg, még félórai gyaloglás után sem, mindössze egy kis kanyargó ösvény, de jó jel volt már az is. Különösen, mikor néhány lépés után világosságot is látott átszűrődni a bozóton.
A világosságot egy kis hamvadó tüzecske szolgáltatta, s a tűz mellett egy ember ült, háttal az ösvénynek, és hatalmas késsel káposztapálma-torzsát hámozott. A tűz egy száraz pálmalevelekből összetákolt kis kunyhót világított meg a háttérben, sötét, nagy fák alatt meghúzódva. De azon túl sem látszott út, csupán a zárt, sötét őserdő. Az ösvény puha talaja elnyelte a léptek zaját, s a pálmahámozásba elmerült ember meg sem hallotta a közeledőt a háta megett.
– A Sabal Palmetto növényének torzsája vitaminokban gazdag eledel, tiszteletreméltó bennszülött – szólalt meg a tanár úr barátságosan a tűz mellé lépve –, használata módfelett egészséges.
A tiszteletreméltó bennszülött kezéből ijedten esett ki a kés, és tátott szájjal, kővé meredten bámult a vendégre. A tanár úr megigazította orrán a szemüveget, és jobban megnézte az embert. Akkor ismerte csak föl. A bajuszos volt.
– Huh – szedte össze magát ott a földön a kis meglepett ember, s szemei ijedten mozogtak, mint bajba jutott gyíkok –, maga… maga…
Ebben a pillanatban megszólalt egy hang bent a kalibában, egy mély, dörmögő hang:
– Megbolondultál, Buck? Kivel beszélsz ott? Ne igyál többet, hallod-e, nemsokára kezdjük a szállítást!
Bajuszos Buck hápogva tápászkodott föl a földről, s gyanakodva lesett a tanár úr mögé az ösvényre. Majd hirtelen szájához emelte a két ujját, és éleset füttyentett. A következő pillanatban a kaliba ajtaja kicsapódott, s egy szakállas, toprongyos óriás ugrott ki belőle, ócska serétespuskával a kezében.
– Mi az? Mi történt? – kérdezte az óriás izgatottságtól fojtott hangon.
Aztán meglátta a tanár urat a tűz mellett, s egyszerre mintha kővé meredt volna.
– Jó estét, uram – köszönt rá a tanár úr barátságosan –, remélem, nem zavartam meg éjszakai nyugalmát. Viszont a Jóisten maga vezetett ide engem ebben a sötét erdőben. Éppen magukat kerestem, és senki mást!
A bajuszos ijedtében csuklott egyet erre, de a másik ott a kaliba ajtajában csak állt mozdulatlanul, kezében a puskával, és bámult.
– Üzleti ajánlatot akarok tenni – jelentette ki a tanár úr.
A bajuszos újra csuklott egyet, az óriás pedig lépett egyet előre, óvatosan.
– Ismered ezt a fickót? – kérdezte a társát.
– Ez az, akiről beszéltem – felelte a kis ember, és csuklott.
Az óriás újra lépett egyet előre. A puskacső fenyegetően meredt a tanár úr mellének.
– Hol vannak a társai? – kérdezte az óriás fenyegetően.
– Miféle társaim? – lepődött meg a tanár úr.
– Hát egyedül van?
– Ha nem lennék egyedül, nem lennék itt – felelte a tanár úr oktató hangon –, arról van szó, hogy tíz dollárt fizetek önöknek, ha…
– Kuss! – mordult rá az óriás minden bevezetés nélkül, és durván mellbe lökte a puskacsővel. – Forduljon meg és induljon előre!
– Hova? – csodálkozott a tanár úr ártatlanul.
– Ne kérdezzen butaságokat! A lápba. Gyerünk!
– Minek?
– Ott szoktuk eltüntetni a holttesteket – magyarázta az óriás mérgesen –, csak nem gondolja, hogy a hátamon cipelem el oda, amikor a saját lábán is mehet? Buck, kötözd össze a kezeit! Nem vállalhatunk kockázatot ma éjjel.
Míg Buck a zsebeit tapogatta madzag után, a tanár úr méltatlankodva szögezte csillogó szemüvegeit a szőrös óriásra:
– Ember, magából hiányzik minden magosabbrendűség és emberies együttműködési érzés! Maga azt hiszi, hogy még mindég a kőkorszakban él, s Darwint kell igazolja a Biblia tanításaival szemben! Szégyellje magát! Én barátságos kereseti lehetőséggel jövök…
– Kuss! – mordult föl az óriás, megzavarodva a számára érthetetlen szavaktól. – Siess már, Buck, azzal a kötözéssel, ördög a csontjaidat! Lyukat beszél a hasamba ez a papagáj!
A bajuszos végre talált egy darabocska zsinórt az egyik zsebében.
– Nyújtsa a kezeit! – mordult föl ellenségesen. – Aligátorvadász! Huh! Ilyen trükkökkel próbálja meglesni a szegény embert! Nyújtsa a kezét!
A tanár úr kinyújtotta a kezét, de ahelyett, hogy oda tartotta volna a bajuszos elé, megragadta vele a puska csövét ott a hasa előtt, s félrerántotta. Az óriás nagyot ordított, a puska szörnyű dörrenéssel elsült, és elvitte a kalapot meg a papírzacskót a tanár úr másik hóna alól, mire a tanár úr viszont elvesztette a türelmét, s most már két kézzel kapaszkodva bele a puskacsőbe, kirántotta a fegyvert a szakállas markából, megforgatta a levegőben, s lecsapott vele. A puska nagyot reccsent az óriás fején és kettétörött. Az óriás leült a földre, s elnyúlt ott, mint egy kilyukadt lisztes zsák.
– Hol az a madzag? – förmedt rá ezután a bajuszosra. Az azonban, ahelyett, hogy odanyújtotta volna a zsinórt, menyétszerű mozdulattal lehajolt a késért, amivel a pálmatorzsát hámozta volt azelőtt. A tanár úrnak nem maradt választása. A kezében lévő félpuskával keményen lesújtott a bajuszos bozontos fejére, amitől az egyenest beleült a tűz kellős közepébe, s maszatos nadrágja nyomban sisteregni kezdett.
– Szégyen, hogy némely emberi teremtményből mennyire hiányzik az együttműködés szükségességének érzete – sóhajtott a tanár úr, azzal kigurította a bajuszost a tűzből. Mivel pedig annak a hátsó felén már parázslott a nadrág, körülnézett víz után, amivel kiolthatná a veszedelmet, s szeme megakadt egy korsón. Csak félig volt ugyan tele, de ráöntötte azért az égő nadrágra. Amitől azonban csodálatosképpen a tűz nemhogy kialudt volna, de még jobban égni kezdett, kékes színű lánggal, akár egy spirituszégő, s csak a hatodik marék homok fojtotta el végre. Szerencsére a bajuszos mindebből semmit sem érzett, olyan jól álomba ringatta a puskacső.
A perzselt nadrág bűze s a ráöntött folyadék rossz korcsmákra emlékeztető szaga sietésre ösztönözték a tanár urat. Bent a kalibában egy rakás furcsa rézüst, rézcső és néhány tucat üvegkorsó között talált néhány darabka kötelet, s azokkal jól összekötözte a két ember kezét-lábát, hogy magukhoz térve ártalmas dolgokat ne cselekedhessenek, majd befejezte a pálmatorzsa hámozását, és jóízűen el is fogyasztotta az egészet vacsoraként. Egy ideig még ült a tűz mellett, de mivel a két ember még mindig nem tért magához, hogy meg lehetett volna beszélni velük az aligátor-szállítás üzleti részét, elkezdte körüljárni a kalibát, hogy meglelje az utat s a rozoga teherkocsit. Út azonban nem volt sehol, a legalaposabb keresés mellett sem, s még ösvény is csupán az az egy, amelyiken odajött. Így hát kíváncsian követni kezdte azt az egyetlen ösvényt, s hamarosan a vízinövényekkel benőtt ér széléhez ért, melynek mentét olyan sokáig követte volt. Itt viszont egy szép erős csónakot talált. A csónak eleje ponyvával volt letakarva, viszont hátul az ülésnél üres volt, s még két evező is állt készenlétben.
– Segíts magadon, Isten is megsegít – gondolta a tanár úr, s bemászott a csónakba.
Tulajdonképpen úgy tervezte, hogy a csónak segítségével elvontatja az aligátort a kalibáig, s addig talán a két ember is magához tér, s könnyebb lesz rávenni őket arra, hogy kihúzzák az útra, és rárakják a bajuszos ember teherkocsijára. Így tervezte. Azonban minden nagyon is másképpen történt.
Az aligátort könnyű volt megtalálni, mert még mindig csapkodott a bozótban, s a holdvilág segítségével sikerült is megkerülni óvatosan, s a kötél végét eloldva, a görbe fától azt ügyesen rábogozni a csónak orrára. Az óriási hüllő csodálkozva észlelte, hogy a hurok meglazult kissé a nyakán, s csendesen viselkedett, csupán a hörgését lehetett hallani. Mikor azonban a tanár úr megfordította a csónakot, evezni kezdett, s a kötél újra megfeszült, az aligátor minden erejét összeszedve csapkodni kezdett megint, s követve a kötél húzási irányát, hamarosan a vízben találta magát. A megszokott elem visszaadta minden életkedvét, s iszonyú erővel úszni kezdett, azonban nem arra, amerre a tanár úr akarta volna, hanem ellenkező irányba, le a tó felé. S vitte magával a csónakot olyan sebesen, hogy a tanár úr jobbnak látta behúzni az evezőket s megkapaszkodni a csónak oldalában.
Az ezüstös holdfényben úszó tavat baj nélkül el is érték. A baj csak akkor kezdődött, amikor az aligátor megelégelte az úszást, s kikötött egy fagyökerek alatti széles, sötét odúban, s a csónakot odahorgonyozta maga mellé. A tanár úr megpróbálta először rángatni a kötelet, de csak dühös hörgések feleltek erre a kísérletezésre a sötétségből. Végül megfogta az egyik evezőt, s azzal kezdett bökdösni feléje. Egy darabig semmi sem történt. De egyszerre aztán, úgy látszik, érzékeny ponton bökhette meg az óriási hüllőt, mert az felbődült, és kitörve barlangjából, rátámadt a csónakra. Farkával verte a vizet és a deszkát, s csattogó fogai olykor a csónak orra fölé emelkedtek.
A tanár úrnak hirtelen eszébe jutott a két ember fölötti győzelem, s hogy miért nem lehetne ugyanezt megtenni az aligátorral? Fogta hát az evezőt, s csapkodni kezdett vele az állat feje irányába, azonban a harmadik próbálkozásnál az óriási páncélos farok egyetlen csapással kiütötte kezéből az evezőt. Ugyanez történt sajnos a második evezővel is, s a tanár úr keresni kezdett a ponyva alatt egyéb használható fegyver után. Nagy tízliteres korsó akadt a kezébe. Tele lehetett valamivel, mert súlyos volt nagyon. A tanár úr fölemelte a korsót, s várta, amíg az aligátor feje újra megjelent a csónak oldalánál. Akkor teljes erejéből hozzávágta a korsót.
A nagy nehéz korsó valahogy érinthette a csónak oldalát is, mert nyomban darabokra tört, s tartalma rázúdult a prüszkölő aligátorra. Az éjszakának egyszerre erős szeszszaga lett. Ugyanabban a pillanatban egy kis felhőcafat került a hold elé, és a tó sötétbe borult. Csak a nagy hüllő vergődése hallatszott a vízben, s ahogy fogait csattogtatva ropogtatta az üvegdarabokat. Mintha azonban kifáradt volna ő is, egyre csöndesebb lett. S mire a hold előbújt megint, ott hevert elnyújtózva a víz színén teljes hosszúságában, feje a csónak orránál, s álmos szemekkel bámult föl a tanár úrra. Nagy szája olykor meg-megnyílott kissé, mintha mondani akart volna valamit. S ekkor született meg az ötlet.
Olyan egyszerű volt, hogy maga is elmosolyodott rajta. Fellebbentette a ponyvát, s az alatta sorakozó üvegkorsók közül kiválasztotta a legközelebb lévőt, lecsavarta a dugóját, s előrehajolva a csónak orra fölé, lassan és ügyelve töltögetni kezdte a korsó tartalmát az aligátor meg-megnyíló szájába. Az óriás hüllő hörgött, nagyokat nyelt, és újra meg újra kitátotta a száját az ital felé. Félig sem ürült még ki a korsó, s már horkolt békésen a víz tetején.
Most már csak az evezőket kellett volna visszaszerezni valahogy. Sajnos azonban a víz lassú sodra tovább terelte őket a part mentén, s bár a tanár úr megpróbált a kezeivel evezni, a horkoló aligátor súlya valósággal lehorgonyozta a csónakot.
A segítség váratlanul érkezett egy sebesen közeledő motorcsónak formájában, mely úgy jelent meg hirtelen a part mentében, mint egy tünemény. Vakító fényszórója pillanatok alatt megtalálta a tehetetlen csónakot, s úgy szegződött rá, hogy a tanár úr szeme elé kellett emelje a kezeit. Hangok hallatszottak a motor erős zúgásán át, a víz hullámzani kezdett, aztán hirtelen csönd lett, amikor az idegen csónak megállt, továbbra is fényszóró alatt tartva a tanár urat.
– Kezeket fel! – csattant egy parancsoló vezényszó a fény mögött. – Minden ellenállás céltalan! Harry, csáklyázd meg! Első gyanús mozdulatra lövünk!
A tanár urat olyan váratlanul érte mindez, hogy először szólni sem tudott. De a meglepetés első megrázkódtatása után megtalálta a hangját megint.
– Fordítsa el azt a lámpát! – parancsolta higgadtan és méltóságteljesen, amennyire csak méltóságteljes lehet valaki az arca elé tartott kezekkel –, ami pedig rablási céljukat illeti – folytatta –, előre megmondom, hogy mindössze három centet találnak csupán a bal zsebemben, tehát megkímélhetik magukat a további fáradságtól.
De ekkor már egy hosszú nyelű csáklya elkapta a csónak oldalát.
– Aligátor! – ordította valaki a fény mögött. – Egyúttal aligátorvadászt is fogtunk!
A két csónak oldaldeszkái összekoccantak, s egyszerre két alak is ugrott be a tanár úr mellé. Egyik a zsebeit motozta meg.
– Nincs nála fegyver – jelentette ki csalódottan.
A másik a csónak tartalmát vizsgálta a ponyva alatt.
– Szabályszerű tettenérés – mondta elismerőleg –, legalább kétszáz liter van itt együtt. S egy döglött aligátor!
– Az aligátor nem döglött – javította ki a tanár úr –, csak részeg. Figyelmeztetem…
Az ember a csónak orrában feléje fordult. Most látszott csak, hogy egyenruhát viselt s egy ezüst csillagot a mellén.
– A tréfáit tartsa a bíró számára – morogta barátságtalanul, s bilincseket húzott elő a zsebéből. – A kezeit!
A tanár úr rámeredt az ezüstcsillagra.
– Hiszen maga nem rabló – mondta csodálkozva –, maga seriff! Várjon, uram, itt valami félreértés van!
De a seriff egyelőre nem volt kíváncsi a félreértésre. Minden tiltakozása ellenére rákattantotta a bilincseket a tanár úr csuklóira, s a másik emberrel együtt, aki a fináncok egyenruháját viselte, átemelték a másik csónakba. Aztán egy hosszú kötéllel odakötözték az elfogott csónakot aligátorostól együtt a nagy motorcsónak mögé, s megindultak.
A tanár úr ott kuporgott a középső ülésen két egyenruhás ember között, s egy jó darabig nem szólt semmit, csak gondolkozott.
– Hova visznek engem? – kérdezte végül is.
– Ocalaba, a börtönbe, öregúr – felelte az egyik egyenruhás.
– Az aligátort is?
– Azt is.
– Hogyan?
– Teherautón. Meglátja mindjárt.
– Figyelmeztetem, hogy az aligátor él – mondta a tanár úr.
– Höhö – felelte az egyenruhás.
A tanár úr újra gondolkozott egy darabig.
– Ki fizeti érte a fuvart? – kérdezte újra.
– Arra magának ne legyen gondja – nevetett a finánc.
– Az aligátor fuvarjára sem?
– Arra sem. Höhö, furcsa ember maga, öreg.
De a tanár úr tudni akarta, pontosan.
– Biztos?
– Biztos.
– Vagyis, senki tőlem nem követel pénzt Ocalában az aligátor szállításáért? Így értsem ezt?
– Úgy – nevetett a finánc.
– Rendben van – mondta a tanár úr, és kényelmesen kinyújtóztatta hosszú lábait.
Rövid idő múlva kikötődokk tűnt föl a part mentén. A motor lelassult, s befordult a dokkhoz. Odébb néhány gépkocsi várakozott a fák alatt, köztük egy nagy piros teherautó. Mindenki kiszállt, a teherautót lefaroltatták a partra, s először átrakták rá a csónakban lévő korsókat, majd az aligátort. Az aligátorral egy kis baj volt, mert ugyancsak nehéznek mutatkozott, s a tanár úr nem győzte inteni a fináncokat meg a seriffet, hogy vigyázzanak vele, nehogy megharapjon valakit. De azok csak nevettek. Öten is megfogták, s úgy emelték föl kötéllel a nyakában a teherkocsira. Egyszer vissza is ejtették, s az aligátor felnyögött álmosan, s a farkát is mozgatta, mire az egyik finánc megjegyezte, hogy talán valóban van még egy kis élet benne. Azonban a seriff legyintett:
– Reflex – mondta szakértelemmel –, huszonnégy órával a halál beállta után szűnnek csak meg az izmok mozogni. – Ő tudta, mert aligátorvadász volt. A tanár úr pedig belenyugodott a hallgatásba.
Mikor végre minden a teherkocsin volt, s őt is felszólították, hogy üljön be, csöndesen megkérdezte.
– S azt a másik kettőt nem akarják az urak bevinni Ocalába?
– Micsoda kettőt? – bámult rá a seriff.
– Akiké a csónak, meg a korsók.
Néhány perc alatt elmondott mindent eleitől, úgy, ahogy történt. A seriff mérgesen meredt rá:
– Mért nem mondta ezt előbb? Mi?
– Próbáltam – mosolygott rá szelíden a tanár úr –, de nem akartak meghallgatni az urak…
A bajuszosat meg a szőrös óriást még mindig ott lelték megkötözve a pálmalevélkaliba előtt. Káromkodtak, mint a jégeső, amikor meglátták a tanár urat a fináncok között.
– Ugye, mondtam, hogy rendőr? Ugye, mondtam? – dühösködött a bajuszos. – Azonnal végezni kellett volna vele!
De a seriff nagyot füttyentett, amikor zseblámpájával belevilágított az óriás arcába.
– Hűha – mondta –, tudjátok-e, ki ez itt? Big Boy Billy, a szökött rablógyilkos! Ezer dollár jutalom van a fején!
Jelentősen nézett a tanár úrra:
– Gratulálok az ezer dollárhoz, professzor!
Mire a rabokat, a korsókat s a kalibában lévő kisüstöt rendre lecipelték a motorcsónakba, s visszaérkeztek rakományukkal a gépkocsihoz, már hajnalodott a tó fölött. Mikor a súlyos rézüstöt rádobták az aligátorra, az egyszerre megmozdult, és csapkodni kezdett a farkával.
– Jóisten! – ordították a fináncok. – Hiszen ez él! Jóisten!
– Mondtam maguknak – mosolygott a tanár úr –, de ezt sem hitték el, ugye?
– Le kell dobni, vissza a vízbe – rendelkezett a főfinánc.
A tanár úr ránézett:
– Maga volt az, aki mellettem ült a csolnakban, ugye?
– Igen – bólintott az egyenruhás.
– Maga ígérte meg, hogy díjtalanul szállítják be az aligátoromat a városba, ugye?
– Én, de…
– Nincs de – szakította félbe a tanár úr szigorúan –, ígéret ígéret, s aki ember a talpán, az állja a szavát! Legalábbis így tanítottuk mi ezt annak idején Magyarországon!
A főfinánc elrestellte magát kissé.
– De hogyan vigyük el? – kérdezte –, ekkora nagy, élő aligátort! Hiszen ez életveszélyes!
– Majd én vele utazom – jelentette ki a tanár úr, s fölkapaszkodott a teherkocsira.
Az üst kényelmetlenül nyomta az aligátor hátát, mert egyre forgolódott alatta, csapkodta farkával a korsókat, s tátogatta a száját. A tanár úr fogott egy korsót, kicsavarta a dugóját, aztán óvatosan előremászott, s ráült az aligátor nyakára. A hatalmas állkapocs félelmetesen csattogott, de a harmadik csattogásnál már ott volt a korsó nyaka a fogai között, s a pálinka ömlött alá a torkán. Csak hörgött és nyelt nagyokat, a tanár úr pedig tartotta a korsót, míg a seriff és a fináncok szájtátva bámulták. Rövid idő múlva az aligátor horkolt megint.
– Mehetünk – jelentette ki a tanár úr, s visszacsavarta a korsóra a dugót.
Először a görög Samu állatkertjéhez hajtottak a teherkocsival. Tiszta, napos reggel volt, Jim, a szerecsen az udvart seperte, és Samu maga is ott állt az irodaajtóban egy trópusi ruhát viselő vörös képű emberrel. Odébb három hatalmas teherkocsi várakozott, megrakva hálókkal, csónakokkal és emberekkel, s a kocsik oldalán nagy vörös betűk hirdették Peterson állatfogó nevét.
– Maga megcsalt engem, maga becsapott! – kiabálta a kis kövér állatkertes görög, amikor meglátta a tanár urat lemászni a teherkocsiról.
– Peterson úr nem bízta meg magát, Peterson úr nem is ismeri magát, maga becsapott!
– Én nem mondtam, hogy Peterson úr ismer engem, azt sem mondtam, hogy megbízott valamivel – emlékeztette szelíden a tanár úr –, én csak azt ígértem, hogy hozok magának aligátort, hét dollárért lábját. Hát itt az aligátor!
Peterson maga és az emberei is odagyűltek segíteni, de nem volt baj az aligátorral. Aludt szegény, mint a tej. Úgy ejtették be a vizes medencébe, mint egy nagy darab fatönköt. Tizenegy láb volt a hossza, lemérték collstokkal, s a görög hetvenhét dollárt izzadt ki érette. Peterson, az állatfogó pedig rátette kezét a tanár úr vállára.
– Ilyen aligátorfogást én még nem láttam, uram – mondta elismeréssel.
– Én sem – felelte a tanár úr őszintén.
– Kétéves szerződést ajánlok önnek – folytatta Peterson, az állatfogó –, havi hétszáz dollár és…
– Bocsánat, uram – szakította félbe a tanár úr udvariasan –, előbb a serifftől kell felvegyek ezer dollárt, aztán ha az elfogy, talán majd beszélgetünk a dologról.
Majd megigazította orrán a pápaszemét, és szigorúan fordult a szerecsenhez:
– Jim, ha bármi nehézsége lenne a kicsikével, öntsön belé egy üveg pálinkát, érti? A szesz ugyan lealacsonyító és megvetendő élvezeti cikk, de az állatszelídítésre igen megfelelő. Köszönöm a szívességüket, uraim.

HALÁLOS KÖD – HOLTEMBER PARTJÁN

JAKE Harrison látta meg elsőnek az idegen csónakot. A vén, cserzett bőrű, szíjas folyami halász kopott csónakján megszokott körútját végezte éppen a Volusia-parti füves sekélyben, ahol rákhálói sorakoztak föl ügyesen kicölöpölve. Hosszú nyelű merítőhálójával kanalazta ki belőlük a csalétken meggyűlt nagy, tengeri rákokat, s pottyantotta őket egyenként a csónak közepén lévő bádogedénybe.
Békés, szelíd nyáreste volt, 1955. június vége. A Szent Jánosról elnevezett lusta, nagy folyó sötét színű vize fodrozva vetette magát az égszínkék Lake George-ba; hosszú, sötét sávot ékelve a nagy tó széttáruló tükrébe, amerre a nagy hajók számára kikotort meder vezetett. A tó borzolt tükrén szikrákat vetett a nyugvó nap fénye, s a fáradt, meleg szellőben egymásba fogódzva hullámzottak tova a floridai őserdő édeskés illatai. Part menti ibiszek, kócsagok, gémek egymás után keltek szárnyra itt is, amott is, és az aranyoskéken csillogó víztükör, és az aranyoskéken csillogó égbolt között szinte pehelyszerűen úsztak tova, kiterjesztett szárnyakkal, színesen, éjszakai szállásaik felé. Víz fölé hajló mocsári ciprusok görcsös ágain szénfekete kormoránok ültek mozdulatlanul; szigonyos csőrüket égnek emelve, félig kitárt szárnyaikat szárítva a búcsúzó napfényben.
Öreg Jake-nek rossz napja volt. Már az utolsó hálónál tartott, s még mindig alig nyüzsgött három tucatnyi rák a bádogban. Pedig másnapra négy tucatot ígért odafönt a hídnál az egyik vendéglőnek, s négyet a másiknak. Meghúzta az utolsó háló póznára erősített vezérkötelét, s a nyolc méter hosszú, öt méter széles háló lassú rángatódzással emelkedett elő a vízfenékről. Néhány aprócska hal volt mindössze ebben is, és hét kapálódzó, haragos rák. Bekanalazta azokat a bádogedénybe, egy vödörből odaloccsantotta a maradék halbelet és romlott húst csaléteknek a háló közepébe, s elengedte a kötelet. A háló lassan alásüllyedt megint kicölöpölt helyére, s öreg Jake visszaakasztotta a kötél végét a póznára.
Nagyot sóhajtott. Homlokára kiült a verejték a széles karimájú, vedlett szalmakalap alatt, és lassú, fáradt mozdulattal oldalra fordult, hogy kiszabadítsa a motor propellerét a rárakódott hínárból. Ahogy szarkalábas, keskenyre húzott kék szeme végigszaladt a nagy tó csillogó tükrén, megakadt valamin. Tova a keleti partvonal mentén nagy, fehér csónak csillogott a búcsúzó napfényben.
– Micsoda bolondság – csóválta meg Jake rosszallóan a fejét –, valami gazdag, északról való lehet, aki nem járt erre soha! A bolond is tudja, hogy nincs hal annak a partnak a mentén, csak fekete iszap. Micsoda buta horgász lehet az. És fösvény. Az hát, fösvény ahhoz, hogy vezetőt fogadjon, aki ismeri a vizet. Megérdemli az ilyen, hogy elakadjon abban az iszapban cifra csónakjával…
A több mint hatvanesztendős múltra visszatekintő hivatásos horgász- és vadászvezető utálata mozdult meg benne az olyan gazdag városival szemben, aki maga indul neki a víznek, mert sajnálja mástól a pénzét, s végül is bajba kerül valahol, elakad egy zátonyon vagy elvész az erdőben, s a hivatásosak kell otthagyják a dolgukat, s vesződjenek a kiszabadításával.
– Ezt a butát is majd az erdészek meg a vadőrök kell kihúzzák onnan csónakostól, ha meg nem jön az esze… – morgott magában öreg Jake.
Aztán rántott egyet a motor zsinórján, s a vén masina pufogni kezdett, köpködte a füstöt, s megremegtette a csónak deszkáit. Inas kezével megmarkolta a kormányrudat, s a vedlett, vén csónak lassan, engedelmesen fordulni kezdett vele, s háttal a távolban csillogó fehér csónaknak, vitte hazafelé, a pálmasűrűségtől szegélyezett, hosszú part mentén, szemközt a lemenő nappal, mely már ott kucorgott, túl a tavon, a Juniper-patak szálasának borzas tetején.
Minden bosszúság ellenére is ritka szép este volt, emlékezett vissza később öreg Jake arra az estére. A rákok ugyan nem mozogtak valamilyen oknál fogva, de az este, az szép volt, és szelíd, akár az angyalok lelke. Szellő borzolta a víz tükrét, langyos, selymes kezű kicsi szellő. Délről jött, virágzó tupelo illatától terhesen, s érezni lehetett benne a napsütötte fenyőerdők szagát. A part mentén csobbant itt-ott a hal, s csillogó tollú ezüstfehér kócsagok szálltak tova csapatostul fészkeik felé.
Ahogy lassan és ügyelve kipöfögött csónakjával a sekélyesből, homokzátonyokat, viharsodorta elmerült fatönköket kerülgetve, a nap is egyre mélyebbre süllyedt tova a nyugati égalj tölgyeseibe. Mikor végre mély vízbe jutott, folyómederbe, a csónak körül már bíborfekete színe volt a víznek. Az a bizonyos, olvadt üvegre emlékeztető tompa csillogás, ami a gyöngülő napsugarak és a mocsaras partokból kimosott iszapszemcsék összetalálkozásából származott a sebes sodrású víz felszíne alatt, és annyira jellegzetessé tette a St. John folyót.
Na meg aztán ott voltak a sirályok, emlékezett vissza később Jake arra az estére, keringtek elé-hátra, mint mindig. Magasan fönt halászsas rótta széles köreit az ég bágyadó kékjébe, a vízijácint sötétzöld úszó szigetei között fekete szárcsák lármáztak, s a part menti ciprusok kimeredő, görcsös ágain, mint minden este, ott ültek a kormoránok, mozdulatlanul, mintha csak fényes, fekete fából faragták volna ki őket. Na meg aztán ott messzi, a nagy tó keleti sarka táján, valahol Pulyka-patak és Holtember Partja között, ott csillogott még mindig az a nagy fehér csónak a gyöngülő napfényben.
A folyó sodrában balra fordította Jake a csónakot, ár ellen, s percek alatt a folyó torkában volt már. Kétoldalról szembefutottak vele a jól ismert sötétzöld partok. A lakatlan ősvadon, aligátorok, kígyók, vadmacskák tanyája, ahova ember még nem ütötte bele a baltáját. Itt már megeresztve búgott a motor, és szinte röpítette a vénember csónakját fölfelé a folyón. Mielőtt bezárultak volna egészen körülötte a partok, még visszapillantott egyszer a tóra; maga se tudta, miért. A fehér csónak még mindig ott volt a távolban, szinte parthoz simulva, de csillogása gyöngülni kezdett már az este gyorsan vénülő színei alatt. Úgy tűnt, mintha a déli partvonalról köd gördült volna elő a csónak felé, alig pamacsnyi fehér köd. Meg is csóválta ettől a fejét a vénember, mert nyáridőben, méghozzá szárazság idején szokatlan látvány volt az a kis esti ködfolt ott a nagy tó mentén. De nem fért kétség hozzá: köd volt, fehér köd, amit ott, a távolban előgördülni látott a sötétzöld part felől a csónak irányába. Mindössze néhány pillanatig láthatta ugyan, de tisztán látta. Aztán a Volusia-parti pálmák hátrasiklottak a rohanó csónak mögé, és eltakarták szeme elől a tavat.
Hazaérve Harrison Szigetére – amit még nagyapjáról neveztek volt el, ki elsőnek telepedett meg a folyó partján még indián időkben –, meg is feledkezett az idegen csónakról. A „Fish Camp”, Halásztábor, ahogy az ilyenszerű üzleti vállalkozásokat nevezik, ahol valaki szállást, csónakot, horgászfölszerelést és egyéb hasonló dolgokat ad ki bérbe városról érkező sportembereknek, valójában nem szigeten, hanem a folyó mellékágai közé mélyen benyúló félszigeten helyezkedett el. Még Jake apja építette a négy kis szoba-konyhás „kabint” fizető vendégei számára a húszas évek derekán, valamint a rekeszekkel ellátott, födeles, deszkázott csónakkikötőt. Amikor 1939-ben a hurrikán pozdorjává zúzta a födelet, s a kabinok közül kettőt bedobott a folyóba, már Jake volt az, aki újraépített mindent, sőt: egy ötödik, vendégnek való házacskát is odabiggyesztett a félsziget csúcsára, két víz közé. A kis dombocska tetején, árnyas délszaki tölgyek alatt meghúzódó lakóházat azonban még az öreg Harrison építette oda, valamikor az ezernyolcszázas évek derekán, s úgy megépítette a mocsári ciprus kemény fájából, hogy se szélvihar, se féreg nem bírt vele.
Ez a halásztábor aztán ellátta keresettel is, de munkával is öreg Jake-et meg a feleségét, télen-nyáron, s hétvégén még az unokák is kellett jöjjenek Astorból, ahol forgóhíd őrizője volt az apjuk, hogy segítsenek a vendégek körül. Június lévén, vendégek lakták mind az öt házacskát, csónakok jöttek-mentek, ez kellett, meg az kellett, így hát nem csoda, hogy mihelyt csónakjának orra nekiütődött a kikötőpad deszkájához, öreg Jake nyomban meg is feledkezett az idegen csónakról, ott, Holtember Partjának közelében.
Másnap reggel azonban, amikor újra fölkereste rákfogó hálóit, meglepetéssel látta, hogy a fehér csónak még mindig ott van, ugyanabban a helyben. Alig ujjnyira az erdős partvonalnak attól a kis bemélyedésétől, ami a Vadpulyka-patak torkát rejtegette pálmák, mocsári tölgyek, vadmagnóliák ember nem járta sűrűjében.
Megcsóválta Jake a fejét, tovább ennél azonban nem jutott már, mivel egyik hálóját alaposan megtépte valami, kormorán vagy fullánkos rája, és bizony időbe telt, míg ott, helyben meg tudta foltozni, s annyira belefáradt a munkába, hogy minden egyébről megfeledkezett.
Holtfáradtan tért haza a rákokkal. Az asszony ételt tett elébe, azt megette, egy korty kisüstivel is megerősítette magát (ami ott készült, tilosban, Harrison Szigetének sűrű gyalogpálmái között, ahol még annak idején nagyapja, Zeb Harrison készítette volt pálmabogyóból a maga italát), s mikor mindezzel elkészült, összeöntötte az estéli és reggeli rákokat egy közös bádogba, csónakba ült újra, s indult föl, Astorba, hogy beváltsa a vendéglősnek tett ígéretét, legalább részben.
Szép, tiszta, meleg délelőtt volt. Feketén hömpölygött a folyó a vadbozótos partok között, halászsas körözött a ragyogó kék égen, és szelíd vizű kis öblöcskékben tarka szárnyú vadkacsák buzgólkodtak. Tíz perc se telt bele, s ott pöfögött már csónakjával az Astor-beli forgóhíd alatt. A hídhoz épített őrház tornácán menye teregette ki a mosást. Odaintegetett neki, aztán befordult jobbra, a híd mögötti csónakkikötőbe. Ott találkozott össze a vadőrrel.
– Jó reggelt, Jake! – köszönt oda a címeres vadőri csónak üléséről a zöld egyenruhás, vidám ábrázatú fiatalember –, mozognak a rákok?
Jake csak legyintett nagy, inas kezével, ahogy odakötözte csónakját a cölöphöz.
– Alig érdemes manapság rák után járni – dohogta –, csak azért teszem, mert megígértem ezeknek…
Kiemelte a csónakból a rákos bádogot, tett is már néhány lépést a parti vendéglő felé, amikor hirtelen eszébe jutott valami, és hátrafordult.
– Vadőr – mondta –, ide figyelj! Valami különös dolog történik ott lent, a nagy tavon. Ha helyedben lennék, kivizsgálnám.
– Micsoda különös dolog? – nézett reá meglepetten a fiatalember.
Öreg Jake letette a rákoktól nyüzsgő edényt a földre, s közelebb lépett a vadőri csónakhoz. Rátámaszkodott a kikötőoszlopra, megcsóválta a fejét, és aláköpött a vízbe.
– Én már idestova hatvanegynéhány esztendeje járom csónakkal ezeket a vizeket, de még olyat nem láttam, hogy egy cifra, városról való csónak, amiben gazdag emberek szaladgálnak elé-hátra, ott töltse az éjszakát Holtember Partja és Pulyka-patak között, az iszapban. Olyat még nem láttam soha. Mert ott nem lehet horgászni, érted? Ott egyéb sincs, csak szúnyog, kígyó, aligátor meg iszap. Mély iszap, fekete. S alig tenyérnyi büdös állóvíz az iszap felett. Na, mondd meg nekem, vadőr: mi az ördögöt kereshet egy olyan cifra, gazdag embernek való csónak azon a helyen, he? Ugyanabban az egy helyben tegnap este is, ma reggel is? Mondom neked, vadőr, ez különös. Ha helyedben lennék, megnézném, hogy mi történik ott. Meg én.
Többet aztán nem is mondott, csak fogta a bádogedényt, s indult vele tovább, a parti vendéglő felé.
Frank Seller, a vadőr, mindössze egy évvel azelőtt került oda, egyenesen az iskolából, és új volt még a szakmájában. Nem értette a folyó népének a nyelvét. Mert ha értette volna, úgy azon nyomban begyújtotta volna a nagy csónak motorját, s indult volna sebesen lefelé, a tónak. Mert ha egy vén vízibagoly, mint Jake, azt mondja valamiről, hogy különös, akkor mindenki, aki ott nőtt föl a folyó mentén, tudta volna, hogy bármit is látott a vénember a tavon, azt érdemes megnézni, mert az ilyen ember ok nélkül nem járatja a száját.
Frank azonban Alabamából került oda, s vénember fecsegésének vélte az egészet. Hamarosan meg is feledkezett róla. Széles vállú, magas, egyenes nézésű, barna képű fiatalember volt az új állami vadőr, akin pompásan feszült az egyenruha. Éles nézésű, vadászáshoz szokott szeme még az ág rezdülését is meglátta az erdőn. Halak, vadak védelmét komolyan vette, de egyébbel jóformán nem is törődött.
Ott a csónakkikötőben leigazoltatott két, hajnali horgászásból hazatérő embert, megvizsgálta a birtokukban lévő halakat, s elbeszélgetett velük az időjárásról meg egyebekről, míg azok partra húzták csónakjukat, föltették a kocsi tetejére, és elindultak haza. Közben öreg Jake is visszatért az üres bádoggal, eloldotta a csónakját, és elpöfögött onnan.
A vadőr, magára maradva, éppen azon tanakodott, hogy mit tegyen: lefelé vagy fölfelé induljon portyázni a folyón, mikor recsegni kezdett a csónakra szerelt hivatalos rádiókészülék, és az erdészeti hivatal ügyeletese Ocalából unott hangon tudtára adta, hogy egy aggodalmas polgár lövéseket jelentett telefonon a Kék-patak irányából. Így hát kötelességszerűen begyújtotta a hatalmas motort, s zúgva indult lefelé a folyón. Rövidre nyírt, födetlen, szőke fejét kellemesen borzolta meg a sebesség szele. Öt percbe se telt, s meglelte a lövöldözőket, három piersoni fiút, kik a folyó menti szigetecskék egyikén kikötve, pisztolyaikkal célba lövöldöztek. Mivel azok a szigetek már nem tartoztak a folyó bal partján elterülő kétszázötvenezer holdas állami erdőséghez, ahol lőfegyvert használni csak az engedélyezett vadászidényben volt szabad, mindössze figyelmeztette őket, hogy ne lődözzenek a víz irányába, mert a partok mentén horgászok lehetnek. Tovább portyázva még leigazoltatott két csónakra való horgászt, míg végül is elérte a nagy tavat. A vadőri csónak végigzúgott a hajók számára kimélyített csatornán, amit kétoldalt sötétbarna faoszlopok sora választott el a homokzátonyoktól, s azzal már kint is volt a mély vízen. Mélyen beszívta a tó nyers szagát, szeme örömmel pihent meg a szárnyra kelő vadkacsákon, egy villás farkú sólyom ívelő röptén… aztán eszébe jutott a vénember szava. Lelassította a motort. A csónak eleje lassan aláereszkedett a vízre, s a fiatalember éles szeme végigkereste a keleti part távoli vonalát. Hirtelen megakadt egy apró, csillogó folton. Szeméhez emelte a nyakában csüngő messzelátót. Az volt, a fehér csónak, amiről az öregember beszélt. Többszemélyes, födélzettel ellátott, vadonatújnak tetsző csónak, gazdag emberek alá való. Egy pillantást vetett a műszertábla üvege alatt feszülő térképre, és kapásból bemérte az irányt. Pontosan ott horgonyozott a fehér csónak, ahol az öregember mondta volt: Holtember Partja és a Pulyka-patak között.
Baj lenne a motorral? Újra szeméhez emelte a messzelátót. A tízszeres nagyítás odavarázsolta a fehér csónakot, kőhajításnyira. Tisztán láthatta az üres fedélzetet, a motorházat, a két benzintartályt, mentőövet, párnázott ülésű forgószékeket. Szép rendben volt minden. Mindössze ember nem látszott sehol. A horgonykötél lazán csüngött a vízbe. Iszapban állt a csónak, alig ötven lépésre a sással, bozóttal benőtt mocsaras parttól.
Keze ránehezedett a kormánykerékre, és a csónak engedelmesen jobbra fordult alatta. Felbúgott a nagy, erős motor. A csónak hegyes orra magasra emelkedett, s éle belehasított a tó tükrébe. Száguldva szelte át a mérföldes távolságot. Fehér habos hullámok csapkodtak kétoldalt, s vizet fröcsköltek az arcába. A szélnek tengerre emlékeztető kesernyés halszaga volt.
Jó néhány száz lépésnyire a mozdulatlanul horgonyzó csónaktól már le kellett lassítania a motort. A víz nem volt fodros többé, hanem szinte mozdulatlan, és sötét színű, mint az olvasztott ólom. A mélységmérő öt lábat jelzett. Majd négy és felet. Négyet. Három és felet. Hármat… Vigyáznia kellett, nehogy viharok által odasodort fatönkre szaladjon a csónak. Szinte delelőn volt már a nap, s a hőség fülledten nehezedett alá a mozdulatlan víztükörre. Orrát megütötte a közeledő part iszapszaga. A csónak előtt itt-ott megzavarosodott a víz, ahogy egy-egy fullánkos rája pihenéséből felriadt, s mint valami óriási denevér, siklott tova, meghullámoztatva a víz fölszínét.
Jó ötven lépésre lehetett még az idegen csónaktól, amikor hátul már iszapot kezdett túrni a propeller. Lassan, ügyelve haladhatott csak. Végül is le kellett állítsa a motort, és kiemelje a vízből. A csónak még siklott előre néhány lépésnyit, aztán elakadt az iszapban. Előrehajolt, és szeme kutatva járta végig a lehorgonyzott csónak belsejét. Három horgászbotot látott benne, olcsó bambuszrudakat, de zsinór nélkül. Akik megvásárolták, nem látták még hasznukat.
A part felé tekintve azonnal fölfedezte a letaposott sást, ahol a csónak utasai partra gázoltak. Legalább ketten kellett legyenek, de lehettek hárman, sőt: négyen is. Segélynyújtásra oktatott agya azonnal fölmérte a lehetőségeket. Akik bármilyen oknál fogva is otthagyták a csónakot, azóta már Piersonba is eljuthattak a mocsaras erdőkön keresztül. Hacsak kígyómarás, aligátor meg nem akadályozta őket ebben, vagy egyszerű tapasztalatlanság – mérlegelte a lehetőségeket. Aki az ilyen mocsaras erdőben eltéved, az napokig is járhat benne, köröket róva a sok ezer holdnyi lakatlan területen.
Végül is úgy döntött, hogy legokosabb lesz, ha partra száll, és megvizsgálja alaposabban a nyomokat. Ahhoz azonban nem volt kedve, hogy belegázoljon térden felül az iszapba, tehát beindította újra a motort, ügyelve kifaroltatta a csónakot az iszapból, majd oldalra térítette, jobb kéz felé, ahol egy gyalogpálmával benőtt, keskeny földnyelv nyúlt bele a tóba. Holtember Partja néven ismerte a környék népe azt a helyet, mert valamikor régen egy holt embert leltek ott, partra húzott csónakja mellett. Sohasem derült ki valójában, hogy mi végzett vele.
Fiatal volt ugyan a vadőr, és sok mindenben tapasztalatlan, de annyit máris tudott, hogy akik partra szálltak ott a sás között, nem lehettek környékbeliek, talán még floridaiak sem. Mert nem tudták, hogy ahol gyalogpálma nő a víz partján, ott kell kikötni, mivel ott mélyebb a víz, és az iszapot megkötik a pálmagyökerek. Míg ahol sás borítja a partvonalat, ott térden felül süllyed az ember, sokszor derékig is.
Lassan, ügyelve irányította a vadőri csónakot a földnyelvnek. A vízre hajló pálmák alól fehér kócsag emelkedett föl ijedt szárnyveréssel, s odébb nagy szürkegém követte példáját, meg egy csapat vadkacsa. Akik partra szálltak, továbbmehettek már.
Itt-ott nekiütődött valaminek a csónak alja, s megrázkódott, de siklott tovább. Végül meglassult. A propeller iszapot túrt hátul. Frank leállította a motort. A csónak orra mindössze néhány araszra volt a parttól, s az átlátszó, jellegzetesen barna üvegre emlékeztető vízben látni lehetett a gyalogpálmák egymásba csavarodó gyökérzetét.
Előírás szerint kihúzta tokjából szolgálati pisztolyát, megvizsgálta, hogy csőre van-e töltve, s visszacsúsztatta a tokba. Kihúzta a motorból az indító kulcsot, zsebébe süllyesztette, leakasztotta nyakából a messzelátót, s ráhelyezte a polcra. A polc másik végéből előhúzta fényképezőgépét, oldalára csatolta, aztán megragadta a kötélre erősített horgonyt, és belökte a pálmák közé. Ügyelve kiugrott a csónakból. Csizmája alatt loccsant a sötét színű víz, de a talaj szilárd volt. A pálmasűrűségből csupaszra taposodott csapás nyúlt elő. Teknősök, aligátorok, mosómedvék használhatták.
Vigyázva követte a csapást, mindkét karjával hajtogatva félre az összehajló, tüskés, legyezőszerű pálmaleveleket. Alig tett néhány lépést, valami mozdult előtte. Kígyó volt. Karvastagságú, fényesfekete indigókígyó, legalább öt méter hosszú. Megállt, s várt, míg a szép, ártalmatlan kígyó tovasiklott, s csak azután folytatta útját.
Hamarosan megnyílt előtte a pálmabozót. Fűvel benőtt kis tisztásra ért, melynek túlsó oldalába bozóttal benőtt keskeny út torkollt, amit valamikor régen fakitermelők használhattak.
Alig lépett ki a tisztásra, a szeme megakadt valamin. A nyirkos talajba keréknyomok mélyedtek. Erdőjáró kerekek nyomai, amilyent csak erdészek meg vadászok használnak. Az elhagyott úton jött oda, megállt, állt egy ideig – a nyom azon a helyen valamivel mélyebb volt, mint máshol –, aztán megfordult, és visszatért, amerről érkezett, két széles csatornát hasítva magának az útra benőtt vadbozót között.
A fiatal vadőr szeme úgy olvasott a tisztás földjén, mintha csak nyitott könyvbe nézett volna. A kerekek által letaposott füveken itt-ott még megcsillant a hátramaradt harmat, ahova a nap fénye nem jutott el a tisztás fölé hajló bozontos mocsári tölgyektől. Tehát bizonyos volt, hogy aki ott járt, még harmathullás előtt járhatott ott. Viszont a letaposott füvek közül egyik-másik próbált már fölemelkedni, tehát legalább tizenkét óra eltelt azóta. Huszonnégy óra alatt a fűszálak fele már emelkedőben lett volna, tehát a gépkocsi valamikor napnyugta táján járhatott ott, állapította meg szakértelemmel; valamivel előbb, valamivel később.
Langyos, mocsárszagú szellő lebbent keresztül a tisztáson. Délkeletről jött. Távoli fenyvesek száraz illatát is hozta, és még valamit… hideg füstszagot, üszökszagot, amilyen elhamvadt tábortüzek helyén marad, ahol már harmat szállta meg az üszköt. Fölemelt orral szimatolta a levegőt, mint a vadászkutya, aztán megindult a szag után. Cserjésen törtetett keresztül, s néhány lépés után egy másik tisztásra bukkant. Valamivel kisebb volt az előbbinél. Alsó sarkában kis, tiszta vizű forrás csillogott, s amögött, a sűrűség szélén, egy fából összetákolt épület egymásra dőlt romjai szomorkodtak az öles gyom között. Valamikor fadöntők szálláshelye lehetett.
Kilépett a tisztásra, és körülnézett. A következő pillanatban mozdulatlanná merevedett. Jobb kézről, a tisztás felső sarkában, egy tucatnyi, óriásra megnőtt pálmafa árnyékában sátor állt. Közönséges, kirándulásra való sátor, sötétzöld vászonból való, fényes alumíniumvázzal. Vadonatújnak látszó sátor. Előtte kihamvadt tűz maradéka. Odébb egy kék-fehér, könnyű plasztikhabból készült olcsó hűtőláda, amilyent horgászok használnak, meg kirándulók. Mellette piros táska, két termosznak való. A sátor bejáratának zöld vászonfüggönyei gondosan felgöngyölve kétoldalt, ahogy meleg időben szokás. Mindössze a szúnyogháló volt behúzva.
A vadőr megköszörülte a torkát.
– Van valaki itthon? – tette föl a megszokott kérdést.
Madár rebbent föl hátul a bokorban. A szálasból mókus feleselt vissza. Csönd volt.
Megismételte a kérdést, hangosabban. Nem jött válasz. Közelebb ment a sátorhoz, és lehajolt kissé, hogy benézzen a szúnyogháló mögé. A delelőn álló nap aranysugara két pálmalevél között aláesett a szúnyoghálóra, és megvilágított mögötte egy pár cipőt. Egy pár városi cipőt, amire rászáradt a szürke iszap. A cipőkön túl megmutatott egy szürke nadrágszárat is.
Frank újra megköszörülte a torkát, és föltette a kérdést harmadszor is.
– Van itthon valaki?
Esetlenül hangzottak a szavai, és bosszúságában az ajkába harapott.
– Baj történt a csónakkal? – tette föl a kérdést hivatalos hangon. – Szükség van valamire?
A sátorból nem jött válasz. A fiatal vadőr közelebb lépett, és leguggolt, hogy jobban beláthasson a ponyva alá.
– Te Jóisten… – esett ki belőle döbbenve a szó.
A többit már gépiesen végezte, betanult szabályoknak megfelelően. Gondosan körülnézett, kivette az oldalán csüngő tokból a fényképezőgépet, és anélkül, hogy bármihez is hozzányúlt volna, lefényképezte a sátor belsejét, a szúnyoghálón keresztül. Majd lefényképezte a sátrat, a sátor előtt a földet, a kiégett tábortűz helyét, majd az egész tisztást. Végül odament a kis forráshoz, és lefényképezte azt is. Nyomkereséshez szokott szeme megakadt valamin. Közvetlenül a forrás mellett, néhány tenyérnyi kis csupasz helyen a fű között, egy nyom körvonalai látszottak a nyirkos, fekete talajban. Macskanyom volt. Nagy, széles macskanyom. Puma nyoma. Alig félnapos.
– Puma elkerüli az embert messzire – villant agyába a gondolat – ; inni, vadászni sötétedés után indul csak. Ha ez a csónak már tegnap napnyugta előtt itt volt, akkor a nagy macska csak azelőtt való éjszaka járhatott volna erre. Márpedig a nyom frissebb ennél…
Lekuporodott, hogy gondosabban megvizsgálja a talajt. A macska nyoma valóban friss volt, nem lehetett kétnapos. A feltépett homokszemcsék még nem ülepedtek el mind. De voltak más nyomok is a fűben. Lefényképezte újra, közelről, a forrás környékét, több helyen is. Majd visszasietett a másik tisztásra, lefényképezte a keréknyomokat, visszacsörtetett a pálmabozóton át a vadőri csónakhoz, bekapcsolta a rádiót, és leadta a jelentést.
– Három halott, zöld sátorban, Holtember Partjának kisebbik tisztásán, Lake George délkeleti partján. Kérem értesíteni a volusiai seriffet. További utasításig itt maradok. Vége.
Öt perc se telt bele, és recsegni kezdett a rádió. Az erdészeti hivatal ügyeletese jelentkezett.
– Seriff távol van. Deputy Baragan útban a helyszínre, mentőkocsival. Várja meg, és legyen segítségére! Vége.
Frank leült hát a vadőri csónak kényelmes ülésére, és várt. Ted Baragant ismerte jól. Ott élt gyermekkora óta Astorral szemben, a folyó volusiai oldalán, és erős, energikus, katonaviselt ember lévén a delandi seriff felfogadta deputynak. Vidám, nagyhangú ember volt, könnyen barátkozó. Kedvelték általában a folyó mentén, és a fiatal vadőr örvendett, hogy vele lesz dolga, és nem a gyomorbajos seriffel, aki úgy beszélt mindenkivel, mintha gonosztevő lett volna.
Hátradőlt a kényelmes ülésen, és várt. Odébb csillogott a déli nap tüzében a titokzatos idegen csónak. Mintha tört üveggel hintették volna be a tó széles, szellőfodrozta tükrét, úgy sziporkázott, szemet vakítva. Üres volt, és elhagyott minden, csupán távol, nyugaton, szinte beleolvadva már az állami erdőség sötét partvonalába, lassú mozgású vontatóbárka küzdött a folyó árja ellen. Odébb, Silver Glen Springs kimélyülő öblében, ahol a nyaralóházak voltak, aprónak látszó motorcsónak száguldott, félköröket róva a tó csillogó felszínébe, s mögötte látni lehetett a sítalpak alatt magasba fröcskölő víz ezüst íveit.
A palmettóval benőtt földnyelven túl vízityúk pittyegett csibéi után, s mélyen bent, az erdő szálasában harkály kopogott. Szépnek és békésnek tűnt a világ onnan a csónakból, s a három idegen halott ott, a sátorban, semmiképpen sem illett bele a képbe. Mintha csak álmodta volna az egészet.
– Kígyómarás végzett-e velök? – tűnődött várakozás közben. – De hárommal egyszerre? Nem látszott valószínűnek. Gyilkosság? Vérnek nem volt nyoma a sátorban. Mérges bogyó? Gomba? Kábítószer?
Vadőri kiképzése felületesen érintette csupán a komolyabb bűnügyeket, és tapasztalattal se rendelkezett. Valósággal örvendett, hogy nem az ő hatáskörébe tartozott ez a borzalmas ügy. Ült hát a csónakban, figyelte a tavat, az erdő hangjait, és várt.
Félóra telhetett csupán, s már hallani lehetett a motorbúgást, majd a csörtetést is, ahogy egy gépkocsi utat tört magának az aljbozóttal benőtt erdei úton. Frank megvárta, amíg a zakatolás elérte a tisztást, és elnémult. Csak akkor szökött partra. A hivatalos illetékesség kérdését kényesen be kellett tartani, és tisztában volt azzal, hogy ebben az ügyben csak tanúnak számít, nem hivatalos közegnek.
Mire az első tisztásra kiért, már csak a seriff-hivatal aranycsillagos terepjáró kocsiját lelte ott, egymagában. A sátor irányából hangokat hallott. Két, egyenruhás delandi mentő már hozta is a bokrokon keresztül hordágyon az első hullát. Borzas hajú, barna képű, középkorú embernek látszott. Lehetett mexikói vándormunkás vagy kubai menekült.
Baragant ott lelte a másik tisztáson, a sátor előtt.
– Halló, Ted – köszönt reá –, ha segítségedre lehetek valamiben, itt vagyok. Nem nyúltam semmihez…
– Remélem is – vágott a szavába a nagydarab, veres képű, egyenruhás deputy kissé élesen, és nyoma se látszott arcán a megszokott, vidám mosolynak. – Átkozott legyek, ha láttam valaha is ilyesmit! Három idegen hulla, egyiken sincs látható seb, egyiknél sincs semmiféle írás, egyetlen darab papír, amiből tudni lehetne, hogy kicsodák, hova valók… És még gépkocsi sincs sehol, amivel idejöhettek volna!
– Csónakkal jöttek – mondta Frank egyszerűen –, megtalálod ott kint, elakadva az iszapban. Annak a révén bukkantam reájok.
– Csónak, he? – horkant föl Baragan. – Hát ez megmagyarázza, hogy miképpen jöttek ide. Most már csak azt kell kiderítsük, hogy kicsodák, mit akartak itt, és mi okozta a halálukat, igaz? A csónakra majd gondom lesz később, addig maradj itt. Előbb a hullákat kell kiszállítsam innen. A mentőkocsi nem tudott bejönni, ott vár kint, a homokúton…
A mentők föltették a három holt embert a terepjáróra, maguk is felkapaszkodtak hátul, és a deputy begyújtotta az erős motort. Az indulás valamilyen oknál fogva nehézkes volt, és a megfordulás se ment simán. Baragan ide-oda kellett faroltassa, forgassa, erőltesse a kocsit, feltúrva kegyetlenül a gyepet, míg végre sikerült megfordulnia.
– Tíz perc múlva itt leszek! – kiáltott hátra, és már robogott is tova a szűk, erdei úton. Csak úgy csapkodtak az ágak mögötte.
Tíz perc múlva valóban jött is már vissza, egyedül. A tisztásra kiérve előbb újra csak ide-oda forgatta a terepjárót, míg végül sikerült megfordítania. Ezzel aztán még jobban feltúrta a gyepet. A múlt estéről való nyomokból semmi se látszott többé.
– Sajnálom, hogy nem említettem előbb – vakarta meg Frank a fejét –, de járt itt már egy kocsi előtted. A keréknyomokról ítélve terepjáró lehetett az is.
– Mért nem mondtad mindjárt? – ordított reá a veres képű deputy. – Hol a nyoma? Mutasd!
A vadőr próbálta meglelni a feltúrt talajon a régebbi nyomokat, de hiábavaló volt.
– Így van ez mindég – bosszankodott a deputy –, amikor olyanok keverednek bele a nyomozásba, akik nem értenek hozzá! Első dolgod kellett volna legyen, hogy megmutasd, amit találtál! Ha valóban láttál itt valamit… – tette hozzá.
– Tegnap esti nyomok voltak – felelte Frank, igyekezve, hogy jóvátegye a hibát, amennyire lehet.
Ettől aztán felszakadt Baragan torkából a hahota. Még a térdeit is megcsapkodta, majd a fiatalember hátát.
– Hahaha! Mintha csak medvét nyomoznál, mi? Tegnap esti nyom! Hahaha! A kocsikerék nem medvekarom, kisfiam! A bűnügyi nyomozáshoz szakértelem kell ám! Mindegy, na – csöndesült le –, elfeledted jelenteni, hát elfeledted. Tapasztalat dolga az ilyesmi. Gyere, most vizsgáljuk meg alaposan a sátrat, utána meg a csónakot, amiről beszéltél…
Három pokrócon, evőeszközön, élelmiszeren és néhány ruhadarabon kívül semmi egyebet sem leltek a sátorban. A csónakban sem. Alapos vizsgálat után Ted Baragan beolvasta a vadőri rádióba az idegen csónak rendszámát, és néhány perc múlva már meg is kapta a választ. A titokzatos fehér csónak egy jól ismert, jacksonville-i vállalaté volt, mely sporthorgászokat látott el felszereléssel, és csónakokat adott ki bérbe.
– Ott kell elkezdjük a nyomozást, Jacksonville-ben – jelentette ki a deputy fontoskodva. – Először is meg kell tudjuk az illetők személyazonosságát. Ami a halál okát illeti… – itt megvakarta a fejét a széles karimájú nemezkalap alatt –, annyi kétségtelen, hogy kirabolták őket. Pénztárcák, iratok hiányoznak. Kettőnek az ujjáról még a gyűrűt is lehúzták, a harmadikról csak azért nem, mert nem viselt gyűrűt. Azonban erőszaknak nincs nyoma. Tehát már holtak kellett legyenek, amikor kirabolták őket, igaz?
Ott álltak a vadőri csónakban, mely lassan vitte őket vissza az iszapban elakadt bércsónaktól a földnyelvhez.
– Mit gondolsz, he? – tette föl a deputy a kérdést. – Kígyó ölte meg őket? Méreg? Miképpen halhat meg három ember egyszerre, ilyen egyforma módon? Ezt már a boncolás kell megállapítsa…
– Örvendek, hogy mindez nem az én gondom – vallotta be őszintén a fiatal vadőr. – Sok sikert kívánok, Ted. Még az újságokba is belekerülsz!
A csónak orra parthoz ütődött. Ted Baragan átugrott a gyalogpálma közé.
– Eridj hát a halaid és mókusaid közé, fiú! – bömbölt reá nagy hangon, tréfálkozva, ahogy szokott. – Bízd a bonyolult munkát felnőttekre! Én még egyszer körülnézek itt, aztán megyek a mentők után, hogy lássam, mit mond a járási halottkém!
Azzal már el is csörtetett a gyalogpálma között. De a körülnézés nem tartott hosszasan, mert Frank még be sem indította a csónak motorját, mindössze a propellert szabadította ki az iszapból, s már hallani lehetett a bozóton túl a terepjáró zakatolását, ahogy bokrokat tördelve csörtetett tova az elhagyott úton.

GYORSAN terjedt a hír. Estére már nemcsak Astorban, de a folyó menti horgásztáborokban is tudtak a három ismeretlenről, akiket holtan találtak a Lake George partján. Mikor aztán késő éjszaka Ted Baragan is hazatért, és megállt Lucynál egy pohár sörre, tőle megtudták az ivóban összegyűltek azt is, hogy az idegen, fehér csónakot visszavitték Jacksonville-be, a motornak nem volt semmi baja, világos tehát, hogy az idegenek szándékosan horgonyoztak ott, Holtember Partja és a Pulyka-patak között. Jacksonville-ben kihallgatták a csónak tulajdonosát, de mindössze annyit tudtak meg tőle, hogy a három ember azelőtt való nap reggelén jött hozzá, taxin. A bérleti szerződést John Brown névre állították ki, New York-i címre. Egy telefonhívás New Yorkba kiderítette azt is, hogy hamis cím volt.
A csónakbérlet üzleti részét lebonyolító tisztviselőnő szégyenkezve vonogatta a vállát, amikor kérdőre vonták, hogy miért nem kért tőlük valamiféle személyazonossági igazolványt.
– Olyan becsületes arcuk volt – hebegte a hölgy –, látni lehetett rajtuk, hogy nagyvárosból jött kirándulók voltak, világlátott emberek… még a nyelvet is másképpen beszélték, mint errefelé…
Kihallgatták a taxist is. A kikötő közelében szedte föl őket. Hogy honnan kerültek oda, azt nem tudhatta.
– Hát ez a helyzet! – csapott rá vaskos tenyerével a söntés deszkájára Ted, a deputy. – Se nevük, se illetőségük, mindössze annyit tudunk róluk, hogy meghaltak. Hallott már valaki ilyet? Még egy sört, Lucy!
Az ivó veres hajú, még mindig csinosnak mondható, népszerű tulajdonosnője odatette a deputy elé az italt.
– S mit mond a doktor, mitől haltak meg? – kérdezte kíváncsian.
Mások is felfüleltek a kérdésre, és várakozás csöndje borult a szivarfüstös, alacsony mennyezetű ivóra. De a deputy felhúzta magasra a szemöldökét.
– Ez ma még hivatalos titok – felelte kimérten –, mert egyelőre ez az egyetlen kézzelfogható bizonyíték, amire a további nyomozást alapozni lehet.
Többet aztán nem tudtak kikaparni belőle.
Másnap reggel a seriff is kijött Delandből, idegesen, bosszúsan, gyomorbajosan. Mindenkit kikérdezett, aki csak a szeme elé került.
Magához rendelte a vadőrt is, és jegyzőkönyvbe vétette minden szavát. Mikor megtudta, hogy fényképfelvételeket is készített a helyszínen, felütötte a fejét.
– Hol vannak a felvételek?
– Még mindég a gépben – ismerte be Frank –, de ma este előhívom őket…
– Saját magad?
– Igen. Időtöltésből megtanultam…
A seriff arca megszigorodott.
– Holnap reggel látni akarom valamennyit, érted? Még azokat is, amelyekről talán azt gondolod, hogy rosszul sikerültek! A döntést, hogy mi lényeges, és mi nem, bízd reám! Érted?
– Igenis…
Aranycsillagos cifra kocsiján még öreg Jake-hez is kidöcögött a seriff, Harrison Szigetére. Mindent tudni akart, amit a vénember látott, akár este, akár reggel. Már harmadszor mondatta el vele az egészet, amikor Jake említést tett arról is, hogy amikor este, hazatérőben, a folyó torkából utoljára visszatekintett a tóra, a fehér csónak irányába, egy kis folt ködöt is látott előgördülni a part felől.
– Ködöt? – mordult föl a seriff. – Nyáron? Napnyugtakor? Száraz időben?
– Hát különös is volt, nem mondom – ismerte be az öreg –, mert hát reggelenként még előfordulhat, de este soha. Márpedig ez egyszer este volt, bizony. Szememmel láttam. Kis darabka köd. Gördült kifelé az esti szellővel, ki a vízre…
– Biztos vagy abban, Jake, hogy köd volt, s nem füst – csóválta meg fejét a seriff –, tábortűz füstje, például? Amikor buta városi ember nyers fát lök a tűzre?
De az öregember megrázta a fejét.
– Fehérebb volt ez annál, seriff. Ismerem én a füstöt. A füst az lehet szürke, barna vagy éppen fekete. A köd, az fehér. Ez pedig fehér volt. Köd. Láttam én már ködöt eleget, nem vagyok gyerek!
Még aznap délután elpanaszolta öreg Jake a vadőrnek, amikor összetalálkozott vele a folyón, hogy az a savanyú képű volusiai seriff úgy beszélt vele, mintha hazudott volna neki. A köd miatt.
– Hát ha ködöt láttam, ködöt láttam! – hajtogatta sértődötten. – Nem hazudtam én soha életemben, miért kezdeném el most? A füst, az füst. A köd, az köd. Itt nőttem föl talán; tudom, mi micsoda! Ez a seriff még a világon se volt, és én már tudtam a különbséget köd és füst között!
Frank, a vadőr eltűnődött ezen portyázás közben, és sötétedés után szándékosan benézett Lucyhoz, hogy Teddel találkozzon. Ott is ült a vörös képű deputy, megszokott helyén, és itta a sört. Frank odatelepedett melléje egy üres székre.
– Tudjátok már a halál okát?
A deputy előbb körülnézett. Sokan voltak az ivóban szerteszét a kis asztalok mellett, horgászok, fadöntők, folyami emberek. De senki sem figyelt reájuk.
– Mérgezés – súgta oda a választ –, de ne beszélj erről! Titok.
– Miféle mérgezés? – bámult reá a vadőr.
– Amit tüdőre szív az ember. Mérges gáz… ilyesmi…
Többet aztán nem mondott. Fölkelt, fizetett, és dübörgött kifelé.
– Hát vigyázd a halaidat, fiú! – bömbölt reá tréfálkozva. – S amint mondtam már: bízd a komoly dolgokat reánk, felnőttekre!
A szerteszét iddogálók, halászok, fadöntők, környékbeliek szótlan tisztelettel néztek utána, s összepusmogtak a háta megett. Titokról volt szó, gyilkosságról, nyomozásról. Évek óta nem fordult elő olyasmi azon a vidéken.
– Hát újra a fehér köd, hallottátok? – kérdezte társait az egyik öreg fadöntő. – Apám beszélte volt, hogy fehér ködöt láttak a Lake George-on akkor is, amikor az a jenki tiszt eltűnt huszonnyolc katonájával a polgárháború idején. Ott látták volt azokat is utoljára, Piersontól nyugatra, a mocsarak felé tartani, ahol állítólag a déliek két menekült tisztje rejtőzködött. Egy egész jenki század jött ki, de nyomukat se lelték. Mintha a föld nyelte volna őket el. Akkor is fehér ködöt látott valaki a tó partján…
– Hát amikor az öreg emporiai papot vitték el az ördögök, emlékeztek arra? – szólt oda valaki a szomszédos asztaltól. – Azt, aki otthagyta a családját, valahol fent, északon, és egy boszorkánnyal költözött össze, aki pálinkává tudta változtatni a vizet, és éjszakánként fekete bagollyá változva ijesztgette az asszonyokat? Hiszen már jókora gyerek voltam, amikor ez történt. Akkor is fehér ködöt láttak kigördülni a mocsárból. Az erdészek meglelték a pap lába nyomát az ösvényen, s kétoldalt csülkök nyoma kísérte, egészen a fekete, feneketlen iszapgödörig, mely egyenesen a pokolba vezet… Onnan tovább aztán nem volt se csülöknyom, se lábnyom, nem ám. Van köztetek, tudom, aki emlékszik még erre…
Néhányan bólogattak. Elakadt a szó mindenkiben. Poharaik után nyúltak az emberek, s régi babonák titokzatos árnyéka nehezedett rá az ivóra.
Frank megitta a sörét, és fizetett. Amikor kilépett az ajtón, meleg nyugati szél legyezte meg az arcát. Az éjszaka puha volt és nyomott. Alacsonyan csüngtek a csillagok, és nyugaton, az erdő fölött, felhős volt az ég.
– Eső lesz – gondolta, amikor beült a terepjáróba. Tíz perccel később, amikor a Juniper-patak hídjánál letért a vadőri szállás felé vezető homokútra, már szemerkélt is.
A jól megépített kis állami épület hatalmas tölgyfák alatt húzódott meg, alig negyven lépésnyire a csobogó, tiszta vizű pataktól. Tető alá állította a szolgálati terepjárót, kiszállt, elővette a kulcsait, fölment a tornácra, és kinyitotta a házba vezető ajtót. Mikor felkattantotta odabent a villanyt, a bádogtetőn már dobolt az eső.
Megfőzte a vacsoráját, evett, majd kivette fényképezőgépéből a filmet, és behúzódott vele a sötétkamrának berendezett nagy konyhaszekrénybe. Később, amikor kivette a filmet a fürdőből, a vörös égő felé fordítva végigfuttatta szemét a képek elmosódó körvonalain. Egy-kettőt kivéve úgy látszott, hogy mind jól sikerültek. Száradni akasztotta a filmet, és átment az irodába, hogy elkészítse a napi jelentést. Az eső még mindig esett odakint. Lassú, békés, jóféle eső volt. A nyitott, szúnyoghálós ablakon át érezni lehetett a nyirkos erdő békés, jó szagát.
Mikor végzett a jelentéssel, visszatért a sötétkamrába, leakasztotta a megszáradt filmet, és munkához fogott. Egy óra múlva kezében voltak a fényképek. Ügyelve átvitte valamennyit az irodába, törülközőt terített az asztalra, és kirakta rá, három sorban a még nyirkos felvételeket. Lejjebb húzta az asztal fölött csüngő lámpát, és elővette a fiókból a nagyítóüveget. Minden egyes képet sorra megszemlélt. Először a csónakról készülteket, majd a többit.
Hirtelen valami megütötte a szemét az egyiken. A kis forrásról készült felvétel volt. Közvetlenül a víz mellett ott látszott tisztán a puma nyoma, amit a helyszínen szabad szemmel is felfedezett volt. De valamivel odébb, nagyobbára már a fűben, egy másik nyom is látszott. Elmosódó emberi lábnyom. A nyom eleje homokot ért, és az odarajzolódott vonalakból látni lehetett tisztán, hogy aki ott járt, teniszcipőt viselt. Kis méretű nyom volt. Tíz-tizenkét éves gyermeké lehetett.
Hosszasan bámult a képre. Újra és újra megvizsgálta nagyító alatt. Nem fért kétség hozzá: serdülő gyermek járt ott, teniszcipőben. A letaposott füvek helyzetéből ítélve szinte egyidős lehetett a nagy macska nyomával. Márpedig a puma szürkületben jár csak, meg éjjel. A gyerek tehát vagy késő délután, vagy kora reggel járhatott azon a tisztáson. A fehér csónak késő délután már ott volt a part mellett, tehát valószínű, hogy a gyerek, aki ott járt, látta a csónakot és a benne ülőket. Ha pedig kora reggel járt ott… akkor látnia kellett a sátrat, és talán azokat is, akik benne voltak! Szíve hangosan kezdett dobogni. Érezte, hogy valaminek a nyitjára jutott, csak azt nem tudta, hogy minek. Azt a gyermeket kellene megtalálni! Ki lehetett, és mit kereshetett ott?
Kettőzött gondossággal vizsgálta végig újra a többi képet. Azonban a teniszcipős lábnyom nem tűnt föl egyiken sem. Talált cipőnyomokat, bőven, különösen cipők sarkának a nyomait, a kihamvadt tűz körül is, a sátor előtt is. Kétségtelenül a három idegen nyomai voltak azok. Meglelte a keréknyomokat is. Tisztán, mélyen vésődtek bele a puha talajba. A nehéz, erdőjáró gumik minden kis kockája tisztán látszott. Új gumik voltak. Pontosan olyanok, mint amilyeneket ő maga használt az állami terepjárón.
Valamin megakadt újra a szeme. Nagyító után nyúlt. Az egyik keréknyomban emberi lábnyom is látszott, illetve fél lábnyom: egy bakancs vagy csizma sarkának a lenyomata. A titokzatos gépkocsi vezetőjének vagy utasának a nyoma lehetett csak. A sarok méretéből ítélve jól megtermett ember lehetett. Gumisarkot viselt, s a gumisarok közepén egy kerek folt látszott. Mintha az illető rajzszegbe lépett volna, s a rajzszeg, belefúródva a gumiba, szerves alkotórészévé vált volna a saroknak.
Megcsóválta a fejét. Mindez, sajnos, nem sokat ért. Ha megvizsgálhatta volna minden embernek a cipősarkát az egész megyében, talán ráakadhatott volna arra, aki azon az éjszakán ott járt a tisztáson. De erre, sajnos, nem volt lehetőség. Ki lehetett az ember? Mit keresett ott? S mi az összefüggés közte, a teniszcipős gyerek és a három halott között?
Olyan kérdések voltak ezek, melyekre nem ő kellett megtalálja a feleletet, hanem a volusiai seriff, és ez a tudat megnyugtató volt. Holnap reggel majd átadja neki a felvételeket, rámutat mindarra, amit a felvételeken talált, és a többi a seriff baja lesz. Mielőtt azonban aludni tért volna, még egyszer gondosan végigszemlélt minden képet, nagyító alatt, nehogy valami is elkerülhette volna a figyelmét. Azonban nem bukkant több nyomra, sehol. Mindössze azon a felvételen akadt meg hosszasabban a szeme, amelyik a kiégett tűz helyét mutatta. A hamu feketésszürke körén kívül néhány ujjnyi vastagságú, félig égett gally látszott a képen, megszokott jelenség kiégett tábortüzek körül, melyekre valaki nyers fát lökött. A tűz közepébe eső rész elég ugyan, de ami kívül esik azon, az mindössze csak megpörkölődik kissé. A különös azonban az volt, hogy a felvételen látszó gallyakról a tűz szemmel láthatólag leégette a kérget, még ott is, ahol az alatta lévő fű alig perzselődött meg egy kissé. Viszont a kéreg alatti farész nem égett el.
– Hogyan lehetséges ez? – tűnődött a fiatal vadőr a szokatlan látványon. – Ha nyers ágat dob az ember a tűzre, éppen a kéreg az, ami nyirkos, és nem fog tüzet, mindössze megperzselődik. Miféle fa lehet az, aminek nyersen is ég a kérge? Eukaliptusz? Kámfor? – De nem emlékezett, hogy látott volna valahol is a közelben ezekből a fákból.
Próbálta visszaidézni emlékezetében a tisztást körülvevő növényzetet, ahonnan az idegenek a tűzre való fát gyűjthették.
– Fenyő: a gyanta miatt elég utolsó darabig a tűzben. Tölgy: csak megperzselődik, ha nyers. Fűzfa, mocsári magnólia: nyersen csak megfüstölődnek. Juharnak se ég a kérge. Érdemes lenne visszatérni oda, és megvizsgálni alaposabban, hogy miféle gallyak ezek – gondolta, azzal otthagyta a felvételeket száradni az asztalon, és aludni tért.

MÁSNAP reggel úgy a jacksonville-i, mint az orlandói és Daytona Beach-i lapok első oldalon hozták a három titokzatos halottról szóló hírt. Fényképet is közöltek a magára maradt nagy, fehér csónakról ott a Lake George iszapos partján, valamint a három halottról, egyenként; felszólítva a lakosságot, hogy aki ismeri őket, tud róluk, vagy találkozott velük valahol, az jelentkezzék a seriffnél.
Röviddel napkelte után a palatkai seriff átszólt telefonon delandi kollégájának, hogy van ott nála az irodában egy ember, aki tanúvallomást kíván tenni a fehér csónakkal kapcsolatban. Óra se telt bele, s a delandi seriff ott volt Palatkán. Azonban csalódás érte. A tanú, egy helybeli nyugdíjas ember, mindössze annyit tudott mondani, hogy ő a folyó mentén horgászott, nem messze a dokktól, amikor egy nagy fehér csónak lelassított a folyón, majd a part felé fordult, és odajött hozzá. Három ember ült a csónakban. Egyikük, akadozó nyelvvel, nehezen birkózva a szavakkal, megkérdezte, hogy messze van-e még Lake George?
– Olyan nyomorúságosan beszélt szegény – bizonykodott a tanú –, hogy háromszor is meg kellett ismételje a kérdést, míg én kitaláltam, hogy mit akar tudni. Mikor valahogy elmagyaráztam neki, hogy ha követi a folyót, mindenképpen megleli a tavat, mert másfelé nem mehet a vízen, akkor meg azt akarta tudni, hogy miféle város az, amit ott látott fentebb, a parton? Mikor megmondtam neki, hogy a mi városunk neve Palatka, olyan izgatott lett egyszerre mind a három, mintha Isten tudja, mit mondottam volna! Valami furcsa idegen nyelven elkezdtek hadarni egymás között, majd egy papír fölé hajoltak, mely úgy nézett ki, mintha valami kézzel megrajzolt térkép lett volna, és többször is hallottam, ahogy ismételték: „Palatka, Palatka!” Nagyon különös nyelvet beszéltek…
Többet aztán nem is tudott mondani a tanú, mindössze még annyit, hogy látott a csónakban három horgászbotot, zsinór nélkül, hűtőládát meg valami zöld, összegöngyölt ponyvafélét, ami sátor is lehetett, és néhány ásót, lapátot meg csákányt a csónak bütüjében.
– Ásót? Lapátot? Csákányt? – figyelt föl erre a delandi seriff. – Biztos ebben?
– Biztos vagyok, hát – bizonykodott az ősz hajú ember –, ott hevertek egy csomóban, nyíltan. Még azt is láttam, hogy vadonatúj szerszámok voltak, mert rajtok volt még a bolti árjelzés is…
– Érdekes – csóválta meg a fejét a delandi seriff –, szerszámoknak színét se láttuk sehol… sem a csónakban, sem a parton…!
– Aki kirabolta őket, alighanem magával vitte azokat is – vont vállat a palatkai kolléga –, új szerszámot könnyű értékesíteni…
– Ez nem egyszerű rablógyilkosság – rázta meg a delandi seriff a fejét. – Aki rabolni akar, az nem hord magával titokzatos mérges gázokat, hanem kést vagy lőszerszámot használ, mint minden tisztességes ember…
Fél órával később még két tanú jelentkezett, mindkettő Jacksonville-ből. Egyik egy vendéglős volt, akinél a három idegen reggelit evett azon a napon, valószínűleg még mielőtt kibérelték volna a csónakot. Azért emlékezett reájuk, mert valami idegen nyelvet beszéltek, és egy gyűrött térképféle fölé hajoltak, amit kiteregettek maguk elé az asztalra. A kiszolgáló leány is emlékezett a térképre, és arra is, hogy többször hallotta az idegen beszéd során a „Palatka” szót emlegetni idegen kiejtéssel.
A másik tanú egy közeli vaskereskedés tulajdonosa volt, akinél a három idegen vásárolt két ásót, két lapátot, egy csákányt és egy fejszét. Ezzel azonban a kutatás meg is akadt, mintha holtvágányra futott volna. A seriff megküldte a három halott ujjlenyomatát az FBI-nak, és a jacksonville-i rendőrség végigjárta a kikötőben horgonyzó idegen hajókat abban a reményben, hogy talán valamelyikről hiányozni fog a három ember. De vakvágány volt ez is.
Mindezt Ted Baragan, a veres képű, nagydarab deputy mesélte el este Lucynál, sűrű fejcsóválások és hangos káromkodások közepette, mert Ted Baragan, ahogy mondani szokta magáról, egyszerű ember volt, aki azonban meg tudta különböztetni a rosszat a jótól, és olyan hivatalt vállalt magára, mely a rossz felkutatására és megbüntetésére szolgál.
– Márpedig ez határozottan nem jó, hanem rossz – állapította meg nagy hangon újra és újra –, hogy itt van három halott ember, és senki nem tud róluk semmit, még azt sem, hogy kik voltak, mit kerestek itt, és miképpen pusztultak el. Idegenek voltak ugyan a szerencsétlenek, de azért mégiscsak emberi lények voltak – hangoztatta Ted, és ököllel verte hozzá Lucy kopott viaszosvászonnal leterített, rozoga asztalát.
A fényképekről azonban nem szólt senkinek egy szót sem, amiket Frank, a fiatal vadőr átadott neki reggel a hídnál, amikor megtudta, hogy a seriff Palatkára ment. A vadőr megpróbált rámutatni bizonyos jelenségekre és nyomokra a fényképeken, azonban a deputy sietett, és nem ért rá a beszélgetésre.
– Majd átadom a seriffnek – mondta, és belökte a fényképeket a kocsi ülésére. – Ne törődj a részletekkel, fiú, majd mi kiértékelünk mindent. Te csak szaladj a mókusaid után!
Frank aznap sötétedésig hajszolt két vadorzót a Juniper torkát szegélyező mocsarakban. Szarvastehenet lőttek a víz mentén, és éppen nyúzták, amikor a vadőr, a lövések irányát követve, rájuk bukkant. Befutottak előle a mocsárba, otthagyva szarvastehenet, csónakot, mindent.
Előbb elvontatta onnan a vadorzók csónakját, a félig nyúzott szarvastehénnel együtt, és átadta Salt Springsben, megőrzés végett, az ügyeletes erdésznek. Aztán visszatért a tett színhelyére, és elrejtőzve a szemközti part bokraiban, várta, hogy visszatérjenek a tettesek. De nem tértek vissza. Alighanem valahonnan a fák közül látták, amikor elvontatta onnan a csónakjukat, és így nem volt miért visszatérjenek.
Háromórai hiábavaló várakozás után otthagyta leshelyét, csónakjával lerohant az Astor-beli kikötőbe, terepjárójába szökött, és felhajtott a Kék-patakhoz vezető földútig, majd azon le a mocsaras erdőség déli csücskéig, ahol emberi számítás szerint a vadorzók ki kellett jöjjenek az útra, ha valamiképpen haza akartak vergődni. A számítás be is vált, mert egyszerre csak a tópart mentén elkezdtek szárnyra kelni a gémek meg a kócsagok, annak jeléül, hogy emberek jártak arra. Frank otthagyta a terepjáróját a horgászok számára épített csónakkikötőnél, az út végén, és bement valami ötven lépésre a szálasba, hogy szembetalálkozzék az érkezőkkel, mielőtt azok megláthatták volna az út szélén álló vadőri kocsit.
Az alig kétszáz lépésnyire lévő öbölből már kezdtek sietve kifelé úszni a szárcsák, annak jeléül, hogy akik a fák között közeledtek a part mentén, már eljutottak odáig. Aztán egyszerre csak kocsidübörgés hallatszott az út felől, a kocsi megállt, pontosan ott, ahol a vadőri jármű lehetett, ajtó csapódott, és valaki kiabálni kezdett:
– Héj, vadőr! Gyere gyorsan! Hol vagy? Gyere gyorsan, vadőr!
Frank elfojtott magában egy káromkodást, és leshelyét ott hagyva kiment az útra. Hastings volt, a Kék-patakbeli horgásztábor és vendéglő tulajdonosa.
– Vadőr! – lihegte izgatottan. – Szerencse, hogy megláttam a kocsidat az út szélén. Éppen Astorba indultam, hogy megkeresselek. Csörgőkígyó van a házam alatt!
– Fogd a puskádat, és lődd meg! – mordult rá Frank kurtán. Tudta, hogy a vadorzókra hiába vár már, azok meghallották a kiabálást, és azóta ki tudja, hol vannak.
– Meglőném, de nem tudom, hogy hol van! – élhetetlenkedett a kopaszodó, pocakos Hastings.
– Hát most mondtad, hogy hol van: a ház alatt!
– Igen, de hol a ház alatt? Nem mászhatok be a ház alá a hasamon, hogy megkeressem, mert biztosan megharap! Téged azért fizetnek a mi pénzünkön, hogy gondot viselj az ilyesmire!
– Hastings – felelte a vadőr bosszúsan –, eredj haza, fogd a permetezőt, amivel kertedben vagy házadban a bogarak ellen védekezel, permetezz be vele a házad alá az egyik oldalon, és garantálom, hogy fél perc múlva csörgőkígyót lőhetsz magadnak! Nekem hivatalos dolgom van.
Azzal a terepjáróhoz ment, bekapcsolta a rádiót, és felhívta az ügyeletes erdészt. Elmondta a helyzetet, és felsorolta a lehetőségeket, hogy milyen irányban próbálhatnak a vadorzók kilopakodni a mocsaras erdőrészből, ha valamiképpen országút közelébe akarnának jutni, ahol felkérezkedhetnek valami fát szállító teherkocsira. Az ügyeletes erdész végighallgatta, aztán sajnálkozva kijelentette:
– Nem segíthetünk rajtad, Frank. Minden rendelkezésre álló emberünk kint van valahol. Legokosabb, ha megfeledkezel róluk. Egy ember számára túlságosan nagy a terület.
Frank morgott valamit, s visszaakasztotta a beszélőt. Hastings akkorra már visszatért a kocsijához nagy bosszúsan, magára csapta az ajtót, begyújtotta a motort, és tovadübörgött az úton.
Frank késő estig cirkált a mocsarat körülvevő keskeny homokutakon, melyeknek valamelyikére előbb-utóbb ki kellett botlaniok a vadorzóknak. Végül is besötétedett. Az országút mentén lesben állt még egy ideig, de az éhség győzött benne. Órájára nézett. Este tíz volt már, s reggel óta nem evett semmit. Elhatározta, hogy átszalad Lucyhoz, és rendel valami igazi, gyomorba illő vacsorát.
Lucynál sokan voltak azon az estén, de senki se figyelt reá, amikor belépett a csörömpölő üvegajtón. Mindenki Ted Baragant hallgatta, aki ott ült szokott helyén, az ivóasztal mellett, és bömbölt, mint a bika:
– Nem olyan ám a világ ma már, mint régen volt, nem hát! Idegenek jönnek ide közénk, egyre többen. Telket vásárolnak itt is, házat építenek maguknak ott is, s ahol azelőtt csak medvék, szarvasok meg vadpulykák voltak, ott ma emberek nyüzsögnek, akikről semmit sem tudunk! Így van ez – csapott le tenyerével nyomaték kedvéért az ivóasztalra. – Vadpulyka-patakban is van már belőlük, Fűzfa-patak mentén is utat kezdenek túrni maguknak, és egyre-másra nőnek ki a házak innen is, onnan is, akárcsak a gombák! Honnan tudhatjuk, hogy ki kicsoda? He? Melyik a rendes ember, s melyik az északról idevetődött bujkáló, aki a törvény elől menekült ide? Ami engem illet, bármelyik ezek közül cinkosa lehetett, vagy éppen gyilkosa is ezeknek az idegeneknek, mit tudhatjuk mi azt?
– Bizony, igaz – bólogattak a söntésre támaszkodó, asztalok fölött összehajló fadöntők, folyami halászok, horgászásból hazatérő nyugdíjasok, kik ott telepedtek meg valamilyen oknál fogva évekkel azelőtt, és már odavalóknak érezték magukat –, bizony, bizony, romlik a világ…
Frank odament Lucyhoz, aki a söntés végéből uralkodott a maga külön kis világán, és vacsorát rendelt. Aztán leült hátul egy kis üres asztalhoz. Senki se figyelt reá. Ted Baragan volt az érdeklődés központja.
Egy fogatlan vénember, aki ott könyökölt a söntés végében, átkiabált a többiek feje fölött a deputyhoz.
– Hát azt tudod-e, hogy ezek az idegenek, Isten nyugtassa őket, miért lettek olyan izgatottak, amikor Palatkát említette nekik az az ember a parton? He? Nem tudod, ugye, pedig deputy vagy. De én tudom!
Ted Baragan elkomorodott. Letette a söröspoharat, oldalra fordult, és szeme élesen mérte végig az öreget:
– Aztán mi az, amit tudsz? Mi?
– Hát amit az a professzor vagy mi a csuda tudósember mondott – felelte a vénember, és kihúzta sovány derekát, fontoskodva –, aki itt járt évekkel ezelőtt, amikor te még csak a világon se voltál, Ted. Gainesville-ből jött volt, az egyetem küldte ki. Valami idegenfajta professzor volt, furcsán beszélt. Azt mondta, hogy Palatka nem indián név, mint ahogy mi hisszük, hanem valami más országból való városnak a neve. S akik a nevet magukkal hozták, azok egyebet is hoztak, s azt elásták valahol. Aranyat, ezüstöt… mit tudom én. Régen volt, nem emlékszem már a részletekre. De én is azok között voltam, akiket ásni fogadott föl ez a professzor. Ástuk is a gödröket, egyiket a másik után, ott, a Vadpulyka-patak mentén, a sűrűségben. De nem találtunk semmit. Pedig valami térkép is volt annál a professzornál. Olyasmi, amilyennel kalózkincseket is keresnek, akiknek egyéb dolguk sincs… Hát fogadni merek, hogy ugyanaz a térkép volt ezeknél is, amit a professzor kezében láttam annak idején. Mert azt vallotta, ugye, az a palatkai ember, hogy valami térképet látott náluk, mi? Hát ez volt a térkép. S az elásott arany vagy miegyéb miatt jöttek, majd kiderül még egyszer, meglássátok…
Csönd volt az ivóban, olyan csönd, hogy hallani lehetett hátul a tányérmosó leány csörömpölését.
– Bolondság – törte meg a deputy a csöndet – ; elásott kalózkincset már régen nem keres senki. Gyermekmese az egész. Nem gyilkolnak embert miatta, öreg. Amilyen ez a mai világ, azt kell mondjam, hogy vagy politika, vagy bosszú van emögött. Vagy mind a kettő. Ha elkezdjük kaparni kissé az idegen országból jötteket errefelé, még elcsodálkoztok, hogy mi mindent találunk!
Az emberek összenéztek. Voltak, akik bólogattak, voltak, akik hümmögtek, de senki se szólt többet. Közönséges gyilkosság, féltékenységből, haragból, rablás céljából: ezekről lehetett beszélni. Ezeket meg lehetett érteni. De politika? Azt legjobb messziről nézni, lehetőleg filmszínház vásznán vagy televízióban. Még úgy is idegen és félelmetes. De itt helyben…? Valaki pénzt lökött a zenegépbe, s az recsegni kezdett egy divatos dalt.
Egy idő múlva a deputy felállt, pénzt lökött a söntés asztalára, belecsípett a Lucy telt farába, s indult az ajtó felé. Hirtelen megtorpant, és irányt változtatva odament Frank asztalához, s megállt előtte.
– Héj, Franky, nem is láttalak! Mikor surrantál be? – köszönt reá hangosan. – Itt ülsz egymagadban, mi? Tán szerelmi bánatod van? Franky – halkította le a hangját –, kerestelek napnyugta után az odúdban, de Isten tudja, hol csavarogtál. Kellenek a negatívok is, nemcsak a másolatok. A fényképekről beszélek, amiket átadtál ma reggel – tette hozzá türelmetlenül, amikor meglátta a vadőr meglepett tekintetét. – El kell könyveljük, leltározzuk azokat is. Tudod, hogy van az…
– Elhozhatom holnap – javasolta Frank.
– Az jó lesz – bólintott a deputy –, csak el ne feledd! Reggel hétkor megtalálsz a hídnál, s ha nem lennék ott, add át egy borítékban Kurtnak, az őrházban. Aludj jól, Franky!
Azzal kidübörgött az ivóból. Idejében is, mert a konyhaajtóban megjelent a pincérlány, és hozta nagy tálcán a sertéskarajt meg mindent, ami vele járt. Frank szemében megcsillant az éhség, s néhány percre minden egyébről megfeledkezett.
Később, amikor jóllakva kilépett az éjszakába, tova keleten már emelkedni kezdett a hold a volusiai erdők fölé. Majdnem telehold volt már, és hűvös ezüstporral szórta be a világot. Ahogy egy pillanatra megállt a terepjáró mellett, hogy tüdőre szívja a jó friss levegőt, a vendéglő ajtaja csörömpölt megint, s egy emberi alak vánszorgott le a lépcsőn, hajlott vállakkal. A holdvilágnál megismerte. A vénember volt, aki a régi ásatásokról beszélt.
– Pop – szólította meg az öregeknek kijáró tisztelettel –, ülj fel, hazaviszlek! Mért gyalogolj, ha nem kell?
Az öreg megtorpant, aztán elnevette magát, kuncogva.
– Az igaz, fiatalember, az bizony igaz. Ha kocsin mehetsz, ne járj gyalog, hehehe! Megköszönöm, fiatalember. Nem lakom messze, csak a folyó mentén fölfele kissé. Ugrásra a híd fölött. Megköszönöm…
Felkapaszkodott a vadőr mellé az első ülésre. A motor felbúgott, s a lámpák fénykévéje sárga pászmát vágott az éjszaka sápadt ezüstjébe.
– Pop – szólalt meg a vadőr egy idő múlva megint –, emlékszel még, mi volt a neve annak a professzornak?
– He? – bámult rá a vénember. – Várj csak! Tudnom kellene, hiszen én vittem őt mindenüvé a csónakomon. Én meg néha Jake. Jake Harrison, de ő gyerek volt még akkor. Indián dombokat kerestünk főképpen. Harminchárom ilyent ismertem akkor az erdőkben. Harmincháromhoz vittem el a professzort. Találtunk indián edényeket, nyílhegyeket, még csontvázakat is. Várj csak… Valami idegen hangzású neve volt neki… got… gottalk… az hát, Gotschalk! Professzor Gotschalk! Nagy tudású ember volt az, fiatalember, nagyon nagy tudású. De egy kicsikét bolond. Tudósember mind bolond, azt mondják, hehehe… Hát itt vagyunk, na. Ott élek, látod? Ne hajts be, mert fölébreszted vele a kutyát, és a kutya fölébreszti a vénasszonyt, és akkor baj lesz… csak állj meg itt, az út szélén, itt ni… nagyon jó… köszönöm, fiatalember… így most szépen besurranok, a kutya se ugat, és senki se tudja, hogy mikor jöttem haza, hehehe…
– Jó éjszakát, Pop.
– Jó éjszakát, fiatalember…
A vénember hajlott alakját elnyelte az útszéli fák árnyéka. Odébb megcsillant a holdfény a folyó vizén. Valahol messze, a túlsó part szálasában, fülesbagoly szólt, s a mocsaras partok mentén ezernyi béka vartyogott, mint egy roppant zenekar.
Hazaérve először is fölírta egy papírszeletre a nevet: Gotschalk. Aztán előkereste a felvételek negatívjait, és betette valamennyit egy borítékba, hogy el ne feledje magával vinni másnap reggel. Állt egy ideig, kezében a borítékkal, aztán hirtelen ötlettel bement a sötétkamrába, és elkezdett másolatot készíteni a fontosabb felvételekről. A fáradtság marta már a csontjait, de azért elvégezte a munkát. Utána ruhástól vetette magát az ágyra, s már aludt is.
Másnap reggel, ahogy lelépett Frank a tornác lépcsőjéről, valamin megakadt a szeme. A kelő nap aranysugara, lombos babérlevelű tölgyek egymásra hajló ágai között keskeny rést találva, odaesett egyenesen a lépcső alá, és megvilágított a nyirkos fekete földön, ahol előző nap reggelén még pocsolyában állhatott az esővíz, egy lábnyomot. Jókora csizmatalp nyoma volt, sarkában különös, kör alakú jellel, mely valamiképpen ismerősnek látszott. Néhány pillanatig lehajolva nézte, aztán megfordult, kinyitotta kulccsal az ajtót, beszaladt az irodába, és kihozta az éjszaka lemásolt felvételeket. Hamarosan meglelte köztük, amit keresett: egy azonos talpnak a lenyomatát. Összehasonlította a Holtember Partjának tisztásán készült felvételt a lépcső alatti lábnyommal. Nem fért kétség hozzá: ugyanaz a nyom volt. A sarok közepén ugyanaz a szokatlan kerek folt, valószínűleg egy rajzszög, amibe a csizma tulajdonosa véletlenül belelépett, és ami beágyazta magát a gumisarokba. Tegnapi nyom volt. A három holt ember titokzatos látogatója itt volt, valamikor a nap folyamán, és őt kereste! Miért?
– Ha környékbeli ember, akkor többféle oka is lehetett – rázta meg a vadőr a fejét. Fakitermelők, fadöntők gyakran keresték föl panaszaikkal. Kirándulók, akik sátorozásra kérnek engedélyt… Horgászok, akik felvilágosításért jönnek… Az udvaron lévő keréknyomokról ítélve az övén kívül legalább három gépkocsi járt ott távollétében. Egyike ezeknek Ted Baragan volt, a deputy, aki a képek negatívjaiért jött. Marad tehát kettő…
Megvizsgálta a keréknyomokat. Az egyik jármű könnyű kis kocsi volt, valószínűleg Volkswagen, vadonatúj gumikkal. A másik valami ócska teherkocsi lehetett, alaposan elhasznált abroncsokkal, míg a harmadik egy jeep terepjáró, akárcsak az övé. Kétségtelenül ez volt a deputy…
Újra előhúzta zsebéből a fényképeket. A tisztásbeli keréknyom, amiben rátalált a jellegzetes csizmatalp nyomára, terepjáró gumik nyoma volt szintén.
– Különös véletlen… – tűnődött néhány pillanatig, de aztán vállat vont, és gondosan zsebébe tette újra a fényképeket. Terepjáró-abroncsokat sokan használnak erdőjáró teherkocsikon meg mindenféle ócska, vadászatra használatos gépkocsikon is…
Szép reggel volt, friss, illatos, napfényben csillogó reggel. Útszéli füveken, fenyőtűk hegyén csillogott a harmat. Kocsija előtt vízre jövő szarvas ugrott keresztül az úton. Kis, egyéves bika volt, rövid agancsát szőr fedte még.
A hídnál, az őrház mellé behúzódva, már várta a deputy. Kurt, a nagy, szőke svéd ott foglalatoskodott a híd közepén. A forgóhíd motorját indította be. Kétoldalt pislogni kezdtek a veres lámpák, és leereszkedtek a sorompók is. A nagy, vén híd fagerendái megremegtek, és középen, az acélból készült rész lassan és nyikorogva megmozdult, fordulni kezdett, s a fahíd két vége ott maradt, csonkán az űrbe meredve, mint egy csorba száj a sötét vizű folyó felett. Vontatóhajó jött pöfögve, lefele a vízen, Sanford felől. A hajós odakiáltott valamit a híd őrzőjének, és meglengette hozzá a kezét. Kurt is fölemelte a kezét, és visszakiáltott, de nem lehetett érteni a szavait. Aztán a lomha, nagy vontató, két bárkával a fara megett átpöfögött a híd alatt, s magos árboca ott siklott tova középen, az űrben, alig három lépésre a motort kezelő hídmestertől.
– Ti, mókuspásztorok, későn kezditek ám a napot – mordult föl tréfásan az aranycsillagos terepjáró oldalának dőlve, amikor átvette Franktól a barna borítékot. – Itt van valamennyi?
Frank bólintott.
– Jó – morogta a másik, és bedobta a barna borítékot a kocsi ülésére.
– Halad a nyomozás? – kérdezte Frank kíváncsian.
– Valamelyik nap tátva marad a szátok – felelte Ted titokzatosan. – Nagy meglepetés lesz, az biztos…!
– Van már valaki gyanú alatt? – kapott a szón a vadőr.
A deputy fölényesen nézett reá.
– Természetesen. Ennyi idő alatt? Mit gondolsz, alszunk mi is, mint ti? De egyelőre titokban tartjuk még, amit tudunk. Minél több bizonyítékot gyűjtünk össze, annál biztosabb, hogy a tettes megkapja, amit megérdemel. Egy huncut védőügyvéd manapság úgy összevissza csavarhatja a dolgokat, hogy ha nem adunk az ügyésznek egy teljesen megdönthetetlen bizonyítéksorozatot, a bíróság még a tömeggyilkosokat is szabadon bocsájtja! Rossz irányba halad a világ, Franky boy! Bezzeg a régi jó időkben egyszerűen felkötöttük a tetteseket a legelső útszéli fára! Nem is volt annyi bűnözés, mint manapság, azt elhiheted…!
A híd közepe ügyesen visszafordult közben a helyére, láncok csörömpöltek, ahogy Kurt megkötötte újra a sarkokat, a piros lámpák elsötétültek, és megnyíltak a sorompók is a várakozó gépkocsik előtt.
– Vigyázz hát, hogy túlságosan sok halat el ne lopjanak a gémek! – kiáltott oda Ted tréfálkozva, s már ugrott is be a seriff- kocsiba. – Nekem még Delandbe kell mennem előbb, s aztán Piersonban meg Emporiában kell nyomozást végeznem… Hát ügyelj magadra, hogy a medvék meg ne egyenek!
Azzal már ugrott is az aranycsillagos fehér gépkocsi, s vitte a veres képű deputyt keresztül a hídon, a volusiai oldalra.
– Talán látlak ma este Lucynál! – kiáltott oda Frank, de ezt már nem is hallotta.
Szombat lévén, a csónakkikötőnél két hosszú sorban álltak a kocsik. Pompás idő volt horgászásra, s aki tehette, már hajnalhasadtával kint volt a vízen.
Egy idősebb házaspár éppen akkor szállt csónakra, és Frank még segített is nekik átcipelni a holmit a kocsiból. Majd öreg Jake érkezett meg pöfögő, füstölgő motorjával, két nagy bádoggal a csónak közepén, melyekben csak úgy nyüzsögtek a rákok.
– Látom, jó fogás volt! – szólt oda Frank, s az öreg vigyorogva bólintott vissza:
– Jó, bizony! Tegnap is, ma is! Ma rákot ehet mindenki a vendéglőben, van elég!
Már indult is az egyik bádoggal a parti vendéglő felé, amikor hirtelen megállt, mintha eszébe jutott volna valami. Letette a nagy, nehéz edényt a földre, és lassú, cammogó léptekkel visszatért a vadőrhöz, aki már a csónak kötelét oldozta.
– Vadőr – mondta a vénember –, láttad-e annak a háromnak a képét az újságban? Azoknak, akiket holtan találtatok?
– Láttam hát – felelte Frank kissé meglepetten –, miért?
Öreg Jake még közelebb jött hozzá, és még a hangját is lehalkította.
– Ez a… ez a deputy is látta?
– Nem tudom – bámult rá a vadőr –, de miért kérded? Ha nem is látta az újságban, látta mind a hármat, amikor a mentők elvitték őket…
– És nem mondott semmit?
– Mit mondott volna?
Öreg Jake előbb körülnézett, de nem volt senki a közelben. Aztán még közelebb hajolt, és valósággal belesuttogta a szavakat a vadőr fülébe.
– Hát azt, hogy az egyiket már ismerte régebbről…!
– Miről beszélsz, Jake? – döbbent meg Frank. – Ted Baragan ismerte az egyik halottat?
Az öreg bólintott.
– Ott találkozott vele nálam. A négyes számú kabinban. Három évvel ezelőtt – súgta, mintha titkot árulna el.
Frank megcsóválta a fejét.
– Alighanem összetéveszted valakivel, aki talán hasonlított kissé hozzá.
– Hasonlított? – horkant rá a vénember. – Hát ide figyelj, vadőr! Három évvel ezelőtt, úgy május elején, Jacksonville-ből, bérelt gépkocsin idejött ez az idegen beszédű, köpcös, kicsi ember, és kibérelte tőlem két hétre a négyes számú kabint. Csónakot bérelt tőlem minden reggel, horgászfelszerelést is bérelt, és kiment vele a tóra. Estefelé jött csak vissza, nap nap után, mint az igazi sportemberek szokták, akik szabadságukat töltik itt. De ez az ember sohase hozott haza egyetlen halat se, érted? Egyetlenegyet sem, két hét alatt! Hallottál már ilyet?
– Alig érkezett ide hozzám, másnap már jött a veres hajú, veres képű deputy. „Jake – kérdezte –, van itt nálad egy idegen?” „Van – feleltem –, a négyesben. Mi baj van vele?” „A kabinban van?” – kérdezte a deputy. Megmondtam neki, hogy már kora reggel kiment horgászni. „Aha – mondta –, majd este eljövök újra, s megnézem a papírjait.” Este aztán itt volt megint, s együtt vártuk a padon üldögélve, hogy bejöjjenek a vendégek. Ez a fekete szemű, zsíros ábrázatú idegen utolsónak tért meg, amikor már majdnem sötét volt. „Ez az” – mondtam a deputynak, s magára hagytam, hogy végezze a maga dolgát vele. Öntözni kezdtem a gilisztaágyást, mint minden este, én onnan láttam, ahogy a deputy odament az idegenhez, segített neki kikötözni a csónakot, váltottak néhány szót, aztán elmentek együtt a földnyelv végére, a négyes számú kabinhoz. Láttam még, hogy felgyúlt odabent a villany, aztán valaki, nem tudom, az idegen volt-e vagy a deputy, összehúzta az ablak függönyét. Bent vacsoráztunk már, amikor hallottam a veres képű deputy kocsiját elhajtani onnan. Fél óránál többet töltött ott bent, lámpa fénye mellett, az idegennel. Hát hogy lehet az, hogy most nem ismert reá? He?
– Szóltál neki erről? – kérdezte a vadőr. – Jelentetted a seriffnek, hogy ráismertél az egyik halottra?
– Én? – szörnyülködött el a vénember. – Huszonkét évvel ezelőtt tanú voltam egy késelésnél. Fél éven keresztül gyötörtek miatta. Ide kellett mennem, oda kellett mennem, bíró elé is állítottak, és úgy beszéltek velem, mintha én lettem volna a gyilkos, nem az a másik. Vadőr, én megfogadtam magamnak akkor, hogy soha többet! Érted? Soha többet nem ugratnak be engem ilyesmibe. Végezze a törvény a maga dolgát, azért fizetik. De végezze nélkülem! Én nem látok, nem hallok, és ha te valakinek is elmondod, vadőr, amit itt beszéltünk, én megesküszöm, hogy nem is láttalak! Na!
Azzal sarkon fordult, köpött egyet a földre, felkapta a rákos bádogot, és eldöcögött a vendéglő felé. Még csak a szeme sarkából se pislantott vissza.
Frank megcsóválta a fejét, az órájára nézett, s szaporán beugrott a csónakba. Bekapcsolta a rádiót, és bejelentkezett. Az erdészeti ügyeletesnek nem volt mondanivalója a számára.
– Szolgálati körútra indulok, lefelé a folyón – jelentette be. – Ma különösen nagy a forgalom. Rádiókészültségben leszek. Vége.
Fél perc se telt bele, s már száguldott vele a vadőri csónak. Kétoldalt a parti növényzet dús zöldje aláhajolt a sötétfényesen hömpölygő vízig, és itt-ott, megszakítva az őserdő zárt vonalát, kis hétvégi házacskák bukkantak föl a partokon, mint aprócska szálkák egy zöld bőrű óriás türelmes testében. Amilyen gyorsan felbukkantak, olyan gyorsan el is tűntek megint a pálmás, folyondárokkal benőtt, bozótos vadonban.
A zöld lombozat ezernyi árnyalatán melegen csillogott a napfény. Fehér kócsagok, fekete kormoránok mozdulatlanul őrködtek rejtett kis öblöcskék sima víztükre fölött. Halak csobbantak. Itt is, amott is part mellé horgonyzott csónakokban horgászok ültek, merev szemmel bámulva a víz tetején pirosló úszót. Harrison Szigete felett féltucat keselyű keringett, alacsonyan, kiterjesztett szárnyakkal.
– Öreg Jake végzett egy üstrevalóval – gondolta Frank, és elmosolyodott –, kidobta az elhasznált cefrét. Két napig részeg lesz a környék minden varja és keselyűje!
Ez visszavitte a gondolatait arra, amit az öreg mondott. Lehetséges, hogy Ted valóban találkozott volna már három évvel ezelőtt a halottak egyikével? Csak nem ismert rá? Vagy mindössze emlékeztette Jake-et valakire az újságban közölt felvétel? Az ilyen, holtakról készített felvételek hihetetlenül megtévesztőek néha… Még az igazolványok elsietett fényképeinél is rosszabbak…
A gondolatláncolat megszakadt hirtelen. A Lake George sarkában, mindjárt, ahol a folyó sodra beleveti magát a tóba, és meggyorsul, hogy minél előbb átjusson a sötétbarna oszlopsorok közé beszorított csatornán, egy hullámlökdöste horgászcsónakból egy idősebb férfi meg egy idősebb asszony kétségbeesetten integettek feléje. Amint kiderült, bedöglött a csónakjuk végébe akasztott kis, három és fél lóerős motor, és a víz sodra vitte őket, akár egy dióhéjat, egyre távolabb a parttól.
Frank először is kivontatta őket a sekélyesbe, aztán megvizsgálta a kimustrált, vén motort, és rájött, hogy mindössze túlfolyt a porlasztója. Hamarosan sikerült helyrehoznia a bajt, és elmagyarázta az ősz hajú öregúrnak, hogy az ilyen elvénült motornál vigyázni kell arra, hogy ne adjon az ember egyszerre túl sok benzint neki. Még tanácsot is adott a hálálkodó öregeknek, hogy hova álljanak be horgászni, ahol hal is van bőven, és a part is közel fekszik, ha netalán baj történne megint.
Eltelt egy kis idő, míg végül is elindította őket. Megvárta egy helyben, amíg elérték az öblöt, ahova irányította őket, s csak akkor ment tovább. Balra térve megkerülte a part mentét a Juniper torkáig, onnan Silver Glen öbléig, s tova fel, a Salt Springs-i csónakkikötőig, majd átkerülve a keleti oldalra, leportyázta a partvonalat a piersoni öbölig, itt-ott leigazoltatva néhány horgászt, elbeszélgetve velük időjárásról, mindenféléről, s végül is ott találta magát a tó délkeleti sarkának iszapos sekélyében.
Dél felé járhatott az idő, a nap forró sugarai meredeken érték a vizet, és vakító fényességgel szikráztak vissza róla. Fülledt, keserű szagokat izzadt a nagy mocsár. Még a parti madarak is lombárnyékba bújtak. Üresnek látszott minden, élettelennek. Már-már azon volt, hogy visszafordítja a csónak orrát a tóközépnek, amikor egyszerre csak valami megmozdult a Vadpulyka-patak torkában. Görcsös mocsári füzek hajoltak ott minden oldalról a víz fölé, s a fűzlombok ezüstös zöldje között megcsillant valami sárga. Szeméhez kapta a messzelátót. Egy kenu volt. Sárgára festett kis kenu. Benne egy leány, kurta evezővel a kezében, s a kenu orrának támasztva horgászbot.
A kibontott hajú, szőke leány tizenhét-tizennyolc évesnek látszott. A fiatalok megszokott, kék munkásnadrágját viselte, kihajtott nyakú kék inget hozzá, mint akármelyik környékbeli farmerleány. Napbarnított arca csinos volt, komoly, szinte szomorú. A sárga kenu könnyedén siklott ki a patak torkának kiszélesedő öblébe. Arcát jobbra fordította, mintha a partot szemlélte volna. Majd lassan a nyílt víz felé fordult, és megmerevedett. Megláthatta a vadőri csónakot, mert szinte úgy tűnt, mintha belenézett volna a messzelátó lencséjébe. Aztán hirtelen megrándult, kis karcsú keze megmarkolta az evezőt, és a kenu, szinte a saját tengelye körül fordulva, visszasiklott a patakot rejtő füzek lombozata alá.
– Hát ezt mi lelte? – hökkent meg a vadőr. – Nincs horgászjegye? Rejteget valamit a kenuban, amit büntet a törvény?
Bár alig volt kétszáz lépésnyire a patak torkától, tudta, hogy hiábavaló lett volna megkísérelni az üldözést. A meder tele volt viharok által alásodort és elmerült vagy félig elmerült fatönkökkel. Még evezős csónak számára is megközelíthetetlen volt Vadpulyka-patak, mindössze kenu vagy kajak vergődhetett keresztül.
Ránézett az órájára: tizenkettő múlt tíz perccel. Bejelentkezett a rádióba, előírás szerint, megadta a helyzetét, de az ügyeletesnek nem volt semmi mondanivalója. Még ideje se volt arra, hogy visszaakassza a beszélő kagylót a horogra, amikor a part irányából lövés csattant. Pisztolylövés volt. Utána még egy. Ez a második csattanás megadta az irányt.
– Lövések hangzottak el Holtember Partja felől. Nyomozás céljából partra szállok. Vége – mondta bele a rádióba. Azzal a kapcsolóhoz nyúlt, a motor felbődült, s röpítette a csónakot Holtember Partjának előrenyúló földnyelve felé.
Két perc se telt bele, s már ott osont a gyalogpálma-sűrűségen átvezető vadcsapáson a tisztás felé, ügyelve, hogy zajt ne okozzon. A tisztáshoz érve előbb kikémlelt az aláhajló legyezőpálma-levelek függönye mögül. De nem mozdult semmi. Óvatosan, jobb kezét a pisztolytáska közelében tartva, kilépett a gyepre, és odasietett, ahol az elhagyott út torkollt elő a szálasból. De csak a régi, esőmosta gépkocsinyomok látszottak ott, egyéb semmi.
Átment a kisebbik tisztásra, ahol a holtakat találta a sátorban. Üres volt az is. A kis forrás körül mindössze egy vízre jövő szarvastehén nyomára bukkant. Az esőmosta hamu szürke foltja ott volt még mindig. De ahogy ráesett a szeme, valamiképpen úgy tűnt, mintha nem egészen úgy lett volna ott minden, ahogy utoljára látta. Tétován próbált visszaemlékezni, hogy meglelje ennek az érzésnek az okát, de hiába. Ott volt a tábortűz foltja, odébb a sátort tartó cölöpök helye…
Hirtelen eszébe jutottak a fényképek. Zsebéhez nyúlt, és előhúzta valamennyit. Sietve futott végig rajtuk. Végül meglelte, amit keresett. A tábortűz helye, és mellette a hűtőláda. Szeme rögtön ráismert a különbségre: a fényképen félig égett, feketére perzselt gallyak nyúltak ki sugár alakban a hamuból. Most pedig nyomuk se volt azoknak az ágaknak. Valaki gondosan eltakarította onnan valamennyit!
– Ki lehetett? – döbbent tudatába a kérdés. – És miért volt olyan fontos, hogy azok a félig égett ágak eltűnjenek onnan?
A hivatásos nyomkereső szakértelemmel fogott hozzá a munkához. Anélkül, hogy egyetlen fölösleges lépést is tett volna, amivel tovább ronthatta volna a nyomozás esélyét, leguggolt, és vizsgálat alá vette a gyepet. Hamarosan meg is lelte, amit keresett: emberi nyomot a fűben. A másik tisztás irányából jött, topogott erre-arra a hamu körül, alighanem fölszedegetve a félig égett ágakat, de mintha csak gondosan vigyázott volna, hogy mindenütt fűre lépjen, s ne hagyjon nyomot a hamuban.
Nehéz ember volt, és bakancsot vagy csizmát viselt. Alig egy-két órája járhatott arra, mert a füvek jó része még nem is kezdett el visszaegyenesedni. A nyomok a tűz helyétől az átellenben lévő sűrűség felé vezettek, ahonnan vadcsapás kígyózott tova az embermagasságú sás közé. Ez már a nagy mocsár kezdete volt, melynek iszapos, fekete vizét a Vadpulyka-patak gyűjtötte össze, és öntötte a tóba.
Az emberi nyom a vadcsapást követte, rátaposva szarvasok, vaddisznók és mosómedvék hajnali nyomaira. Ott a sás között már nyirkos volt a talaj, és látni lehetett tisztán, hogy az ember, aki arra járt, vissza is tért a saját nyomán. Tehát behordta a félig égett ágakat a mocsárba, hogy megszabaduljon tőlük, és aztán visszatért, hogy az elhagyott úton távozhasson, mint ahogy valószínűleg érkezett. Gyalog?
– Akkor valahol a közelben lakik – gondolta Frank, logikus ésszel. – De miért vesződött annyit az ágak eltüntetésével? – merült föl benne újra a kérdés, és határozottan érezte, hogy azok a félig égett ágak valamiképpen az egész titokzatos ügynek a kulcsát képezik.
Tehát ment tovább az ide-oda kanyargó vadcsapáson, követve az ismeretlen ember nyomait. A talaj egyre iszaposabbá vált. Fekete mocsárlé töltötte meg a nyomokat, s ő maga is helyenként térdig süllyedt a lucsokba. Úgy lábnyira az iszap alatt azonban majdnem szilárd szövevényt alkotott a mocsári növényzet egymásba fonódó gyökérzete, minden látszat ellenére is biztossá téve a járást.
– Bárki legyen is, ismeri a mocsarat – állapította meg magában a vadőr –, alighanem itt nőtt föl a közelben. Idegen nem merne bejönni ide.
Innen is, onnan is újabb vadcsapások torkolltak bele a nyomba, és valóságos ösvénnyé szélesítették. Minden jel arra vallott, hogy valamilyen átjáróhoz kellett vezessen, amit az erdő vadjai használtak abból a célból, hogy átjárjanak a mocsáron keresztül az egyik erdőszélből a másikba. Érzése szerint már fél mérföldet is haladhatott ott a süppedő, egyre vizenyősebbé váló talajon, amikor egyszerre csak ritkulni kezdett előtte a sás magas, sűrű fala, és jobbra is, balra is csillogó, fekete víztükör tűnt elő, vízirózsás, hínáros tocsogók, melyekről riadt vadkacsák keltek szárnyra, gémek, kócsagok; és hallani lehetett mindenütt a menekülő vízityúkok csipogását.
A vadcsapás ide-oda kanyargott a tocsogók között, és helyenként ugrani kellett zsombékról zsombékra. Aztán egyszerre csak kitárult elöl egy széles, napsütötte tisztás. Egyetlen sás, egyetlen fűzfabokor nélkül. Vízirózsák egymásba fonódó sötétzöld levelei között tenyérnyi nagyságú fehér és rózsaszín virágok nyíltak, és egyetlen foltnyi víztükröt nem lehetett látni sehol. Pedig ott volt, az egymásba fonódó zöld levelek alatt, tudta Frank nagyon is jól. Térden felül, talán derékig érő hínáros víz, melyben lehetetlen az úszás, és a víz alatt feneketlen mélységű iszap, amiben elsüllyed ember és állat. Az igazi, valóságos és halálosan veszedelmes floridai ingovány, hátborzongató vadászkalandok, gyermekijesztő babonák színhelye nemzedékek óta.
Az ösvény jobbra kanyarodott, mindenütt a virágpompás, napfényben ragyogó, elevenzöld tisztás peremét követve, alacsony sás és kákazsombék között, melyek vékony függönyén túl egy másik, hasonló tisztás csillogott. A vadcsapás keskeny földnyelvet követve vezetett át az ingovány között a távolabb látszó, sötét fűzfasor felé, mely minden valószínűség szerint Vadpulyka-patak partvonalát jelezte.
Az idegen ember nyoma azonban nem ment odáig. Egyszerre csak egy jókora asztal nagyságú, szilárd zsombékszigeten megszűnt. Tovább vezető embernyom már nem látszott azon túl a fekete sárban. Az esőmosta kis sziget talaja kemény volt, majdnem, mint a kő. Száraz sás- és kákagyökerek fonadékából állott, lábnyi magasan a fekete víz szintje fölött, az esős évszak vízállásának megfelelően. A kis sziget két oldalán mély, fekete iszapos víz csillogott a vízirózsák csalogató levelei alatt. Alig egy méterre a sziget peremétől borzoltaknak látszottak a nagy, zöld levelek. Mintha valaki ott járt volna. Ember, aligátor, óriásteknős… Vagy mintha valaki bedobott volna valamit oda…?
Körülnézett, és odébb, a vadcsapás mentén megpillantott egy kiszáradt, görcsös fűzfaágat, amit viharok sodorhattak oda valamikor. Érte nyúlt, és kihúzta az iszapból. Visszatért a kis szigetre, és előrehajolva az ingovány fölé, megpiszkálta az ág végével a borzolt leveleket. Félig elsüllyedt gallyat pillantott meg a vízben. Nyomban fölismerte: egyike volt az üszkös, megperzselt ágaknak.
A kezében lévő fűzfarúddal ügyelve maga felé húzta, míg kézzel is elérte. Közben megpillantott a vízben egy másikat is, majd egy harmadikat. Sikeresen kihúzta azokat is. Mélyebben kutató rúdja hirtelen valami keménybe ütközött, ami engedett ugyan a nyomás alatt, de ott maradt továbbra is, fennakadva a vízirózsák ágas-bogas fonadékából. Ügyelve piszkálta rúdjával egyre közelebb azt a valamit, míg végre lenyúlhatott érte. Mélyre kellett alányúlnia, még a válla is megvizesedett. De kemény fanyelet markolt a keze. Néhány rántással kiszabadította a vízirózsalevelek közül. Egy lapát volt. Vadonatúj lapát. Még ideje se volt a rozsdának, hogy foltot marjon a feketére festett acélba. Elázva ugyan, de ott volt még a nyél végében az odaragasztott árjelző cédula is, mindössze a tinta mosódott el rajta.
Tudta, hogy fontos felfedezést tett. Aki meggyilkolta valamilyen ismeretlen módon azt a hármat, titokban akarta tartani, hogy szerszámot is hoztak magukkal. Miért? Kétségtelenül abból a célból, hogy félrevezesse a nyomozó hatóságokat! Tanúvallomások szerint az idegenek vásároltak maguknak két ásót, két lapátot, egy csákányt és egy baltát. Minden bizonnyal ott volt a többi is valahol a mélyben.
Beletúrt újra az iszapos vízbe, és kis idő múlva valóban érzett is valamit a rúd végével. De nem tudta kikaparni.
– Kapa kell ehhez, vagy gereblye – döntötte el. – Ha szüksége lesz a seriffnek a többi szerszámra is, megfelelő eszközökkel előteremtheti azokat.
Alászúrta a fűzfaágat a kis sziget peremén az iszapba, egy irányban a lelőhellyel, s azzal már indult is volna vissza a csapáson a lapáttal meg a perzselt ágakkal, amikor egyszerre csak megütötte valami a fülét. Emberi hang. Női hang. Halk, kellemes nőhang. Mintha valaki dúdolt volna halkan a közelben. Egy leány… Eszébe jutott a sárga kenu. Az hát! A patak itt kellett legyen a közelben, bizonyára a fűzfák mögött. Abból az irányból jött a hang is!
Letette a félig égett gallyakat a kis sziget közepére, nehogy elveszítse valahogy, és a hosszú nyelű lapátot tapogatóbotnak használva, követni kezdte a vadcsapást tovább, a füzek felé, ahonnan a hangot hallotta. Többször is megállt, figyelve, de a különös, halk dúdolást csak egyszer hallotta még, mintha valamivel távolabbról hangzott volna. Aztán már hiába fülelt, csak a csönd nyüzsgött körülötte, az a jól ismert, titokzatos mocsárbeli csönd, ami békák, surranó ragadozók, bujkáló madarak és sok egyéb, láthatatlan mocsári lény mozdulásából, csobbanásából, elfojtott csiripeléséből tevődik össze, s megbabonázza a hosszasan figyelőt.
A süppedő, kanyargó vadcsapáson néhány perc alatt elérte a füzest. A fák mögött valóban ott volt a lassú sodrású, fekete vizű patak. A vadnyomok egy hódok által készített gáthoz vezettek, mely hídul szolgált a patakon keresztül. Mindössze a közepén volt egy másfél méternyi rés az egymásra hordott és hódtudással egymásba font, sárral tapasztott fatörzsek és faágak között, amit a patak sodra mosott ki magának.
A gát sarában látni lehetett a helyet, ahol valaki átvonszolt egy kenut az akadályon. Ott voltak a kis női lábnyomok is. Rovátkás, teniszcipős nyomok. Frank rámeredt a nyomokra. Aztán elővette zsebéből újra a fényképeket, és izgatott kézzel kereste elő azt a bizonyos felvételt a forrásból, ahol a puma nyoma mellett egy teniszcipős gyermeknyom is látható volt. Meglelte. Egy pillantás elegendő volt. Ugyanannak a teniszcipőnek a nyoma volt mindkettő! Az ismeretlen szőke leány, aki elbújt előle a sárga kenuval, ott járt a gyilkosság napján a tisztáson!
Ez a felfedezés megzavarta. Váratlanul jött, és nem illett sehogyan sem a lassanként kialakuló képbe. A három idegen azért jött ide, hogy kiásson valamit. Erre vallanak a szerszámok és az állítólagos térkép, amiről a tanúk vallottak. Valaki azonban megakadályozta ezt a tervüket. Valaki, aki pontosan tudta, hogy mikor jönnek, hova jönnek, és miért jönnek. Ez a valaki csizmát vagy bakancsot viselt, amelyiknek az egyik sarkában megakadt egy rajzszög. Ez a valaki megmérgezte a hármat valamilyen módon, kirabolta őket, és szerszámaikat eltüntette a mocsárban. Később eltüntette a félig égett gallyakat is… Ugyanaz az ember lett volna? És miért kellett mindezeket eltüntetnie? A szerszámokat talán azért, hogy a hatóságok ne tudják meg a három halott idejövetelének a célját. Vagyis azt, hogy valahol valamit ki lehet itt ásni… De a perzselt ágakat? És a szőke leány? Miképpen illik ő ebbe a képbe?
Kergették egymást agyában a gondolatok. Mikor visszaért a tisztásra, első dolga volt, hogy megkeresse újra az ismeretlen ember nyomát. Honnan jött, és merre távozott? Hamar meglelte erre a feleletet. Ahol az elhagyott út kifordult a szálerdőből, a fák alatti nyirkos talajon azonnal ráakadt a nyomra. Egy érkező és egy távozó nyomra. Egyidős nyomok voltak, aznapiak. Ahogy lehajolva vizsgálódott, szíve nagyot dobbant hirtelen: a sarok lenyomatában ott kerekedett az ismerős jel, a rajzszög! Aki ott járt, hogy ugyanoda rejtse el azokat is, mint ahova a szerszámokat rejtette volt: ugyanaz az ember kellett legyen, aki itt járt azon a bizonyos estén, a hármas gyilkosság estéjén. Ugyanaz az ember, aki ott járt tegnap a vadőri háznál is! Csak azt kell felderíteni, hogy ki hord rajzszöget a csizmája sarkában, és a titok máris megoldódik magától…
Egy pillanatig tűnődött, hogy mit tegyen: térjen-e vissza a csónakhoz, és tegyen jelentést, vagy kövesse tovább a nyomot, amikor eszébe jutott a két pisztolylövés, ami valójában ide hozta. Sok időt vesztett ugyan, de mégis kötelessége volt kivizsgálni a lövések eredetét. Gyors léptekkel követni kezdte hát a vadbozóttal benőtt utat, be a szálasba.
Alig lépett néhányat, az őserdő bezárult körülötte. Terebélyes mocsári tölgyek, melyeknek derekát két ember sem ölelte volna át, sötét lombú, toronymagos juharok, karcsú törzsű hickoryk, borzas mocsári ciprusok egybefonódó koronái zárták ki a napfényt. Öles páfrányok nőttek a fák alatt, és takarták el eleven zöldjükkel az egymásra dőlt, korhadó fatörzsek járhatatlan útvesztőjét. Fák tetején mókusok veszekedtek, láthatatlan madarak szárnya rebbent. Avar zörrent itt is, amott is, ág reccsent… Mint egy külön, önmagába zárt titokzatos világ, élte az őserdő a maga életét. Frank szerette ezt a világot. Otthon volt benne. Ismerte a hangjait, az illatát, s figyelmes szeme mindent észrevett. Egy éjjeli lepke lárvája alatt görnyedő fekete hangyát, a páfránylevélhez tapadó meztelen csigát, az apró, sárga gombákat egy rothadó fatörzsön, medvekaparás nyomát, vaddisznótúrást… Aztán egyszerre csak megakadt a szeme valamin. Egy másfél méteres csörgőkígyó hevert az útszéli páfrányok között. Golyó roncsolta a fejét.
Addigra már jócskán haladt előre az úton. Az út fordult, és úgy tűnt, mintha a forduló mögött irtás következett volna. A szálfák mögött világosság látszott, napfény s az égboltnak egy parányi kék foltja. Az ellőtt fejű csörgőkígyó megállította. Farka vége még vonaglott, és a vér is friss volt, nem alvadt. A lövések helyét is megtalálta a kígyó mellett. Az egyik golyó csak horzsolta a kígyó nyakát, és a földbe fúródott. Ez lehetett az első lövés. A második telitalálat volt. Rövid keresés után meg is találta az út közepén az egyik töltényhüvelyt. Közönséges szolgálati pisztolyból lőtték ki, amilyent ő maga is viselt, és még legalább tízezren szerteszét Floridában. Zsebébe csúsztatta a rézhüvelyt, és tovább ment az úton, valami véletlenben bízva, hogy talán valahol a közelben rábukkan a pisztoly viselőjére, aki rajzszöget hord a cipője sarkában.
A világosság, amit a fordulón túl látott, nem irtás volt, hanem egy széles homokút, mely a szálerdő mentén jött délről, és széles ívben kanyarodott kelet felé, megkerülve a mocsarat. Az úton túl gondozott fenyőültetvény volt, alig ötéves. Távolabb, úgy látszott, mintha narancsos váltotta volna föl a fenyőt.
Bár nem járt még arra, tudta azonnal, hogy hol jutott ki az erdőből. Emlékezett az erdészeti hivatal nagy falitérképére. Az ott, az úton túl, már magánterület volt.
Valami húsz lépésre a homokúttól, még bent az állami erdő bozótjában, friss gépkocsinyomokra bukkant. Valaki oda rejtette el a járművét, hogy ne lehessen látni az útról. A keréknyomok vadonatújak voltak. Terepjáró-kerekek nyomai. Akárcsak azok, amelyeket ott talált a tisztáson, amikor a holtakat meglelte. Az út homokjában, néhány lépésre attól a helytől, ahol a kocsi volt elrejtve, friss emberi nyom volt. Ráismert nyomban a sarok szabályos foltjáról. Ugyanaz az ember járt arra, alig félórája talán. Kiszállt a gépkocsiból, lement az úton a tisztásokig, összeszedte a félig égett gallyakat, bevitte a mocsárba, visszatért, útközben agyonlőtte a csörgőkígyót, felkapaszkodott a kocsijára, és elhajtott. A homokúton jobbra fordult, Emporia irányába.
Nem lépett ki a homokútra, csak megállt a szálas szélén. Nem volt értelme annak, hogy továbbmenjen. Ki tudja, hol járt már a titokzatos ismeretlen. Már éppen fordulni készült, hogy visszatérjen a csónakhoz, amikor valami megütötte a fülét. Ugyanaz a halk dúdolás volt, amit már hallott azelőtt a mocsárban. Ugyanaz a dallamos, szomorú hang. Női hang. Balról jött, mintha csak a szellő hozta volna magával, mely motozva járta sorra a fákat. A Pierson felé vezető út fordulója mögül valahonnan, ahol az utat már eltakarta szeme elől a fiatal fenyves.
Kíváncsian indult meg a hang felé. Nem az út közepén haladt, hanem erdőjáró ember ösztönös szokása szerint az útszéli gyepen, közel a fákhoz. A kanyar mögött feltűnt egy széles fahíd. Alatta mozgó vízen csillogott a kora délutáni napfény, a patak vizén. A híd alatt valaki énekelt. Idegen volt a dal. Kellemes hangzású, de idegen. Ahogy közelebb jutott a hídhoz, valami sárgát pillantott meg először. A sárga kenu volt, kikötve a híd alá egy cölöphöz. S a sárga kenu mellett ott ült egy cölöphöz szegzett deszkán a teniszcipős, szőke leány, és a vízre bámulva énekelt. Valami szomorú, idegen nyelvű dalt.
Frank szinte lábujjhegyen közelítette meg a gyanútlan leányt. Már-már szólni akart hozzá, amikor szemben a leánnyal, a patak túlsó oldalán, valami mozdult a híd árnyékában, mintha a földszínű, barnásszürke árnyéknak egy darabja lett volna. Mozdult, lábra állt, és az érkező felé fordította a fejét. Fiatal, kétévesnek látszó puma volt. Macska módjára meggörbítette a hátát, szája megnyílt, éles fehér fogai megcsillantak, és halk, herregő hangot adott. Szemei sárgán izzottak. Aztán egy hosszú ugrással fent volt a patak partján, és eltűnt szem elől a sás között, villámgyorsan és nesztelenül.
A dal megszakadt, a leány riadtan nézett föl a híd alatti padkáról. Mikor meglátta az egyenruhás embert, napbarnított, szép arca megpirosodott, és a fejét is megrázta.
– Elkergette a macskámat – mondta bosszúsan –, mit keres itt?
Frank közelebb lépett. Benézett a kenuba, de a horgászbot mellett csak egy párna volt benne, semmi más.
– Miért tűnt el olyan gyorsan, amikor meglátott engem a tavon? – kérdezte szigorúan. – Van horgászjegye?
– Van hát, de nem horgásztam. Nem szeretem az egyenruhás embereket – felelte idegesen, és a hangja reszketett. – Mit akar tőlem? Akarja, hogy magára uszítsam a macskámat? Ott van még a magas fűben valahol, ugrásra készen!
– A pumát törvény védi! – mondta a vadőr bosszúsan –, tilos fogságban tartani és megszelídíteni. Miként jutott hozzá?
– Két évvel ezelőtt találtam a mocsár szélén – felelte a leány halkabban. – Az anyját valami rossz piersoni fiúk meglőtték. Elpusztult volna, ha nem viszem haza. De nincs fogságban! – tette hozzá gyorsan, és szinte könyörögve nézett a vadőrre. – Pajtás a barátom. Jön-megy, ahogy jólesik neki. Amikor rest, kutyaételt eszik. De néha fog magának ezt-azt. Egyszer egy fél mosómedvét hozott nekem ajándékba – mosolyodott el. – Pajtás a neve, mondtam már…
Szép volt, amikor mosolygott.
– Itt lakik a közelben? – kérdezte Frank.
A leány bólintott.
– A narancsoson túl. Nagyapámmal. Mit akar tőlem? – rezdült meg újra a hangja, s a kék szemekben ijedtség csillogott. – Nem akar rosszat, ugye?
– Csak azt akarom megkérdezni – felelte a vadőr, és a hangja egyszerre nagyon komoly volt, szeme élesen kutatta a leány arcát –, azt akarom megkérdezni, hogy mit keresett négy nappal ezelőtt azon a tisztáson, ott lent, a tó mellett, ahol az a három idegen ember partra szállt?
– Medvesalátát kerestem nagyapámnak – felelte egyszerűen –, most van az ideje. Találtam is egy kosárra valót. Láttam az embereket is, akik a nagy, fehér csónakon jöttek – tette hozzá –, hallottam őket a csónakban beszélni, és láttam, amikor kigázoltak a csónakból a partra azzal a sok holmival…
A szép, szelíd arc elkomorodott. Megráncosodott a homloka is, a száj szögletei. Szeme megkeményedett.
– Rossz emberek voltak. Elszaladtam előlük, pedig Pajtás is velem volt. Mégis elszaladtam…
– Miért mondja, hogy rossz emberek voltak?
– Megismertem a beszédjüket – suttogta alig hallhatóan, és egész testében megborzongott. – Nagyapa megkért, hogy feledjem el őket, ne is gondoljak rájuk… De nem tehetek róla, örvendtem, amikor hallottam, hogy holtan találták őket… mind a hármat… a mocsár végzett velük, tudom. A mocsár jó hozzám. Nem tűrhette őket a közelemben…
Felkelt a deszkapadról. Nézése különös volt, szinte vad. Pumára emlékeztető.
– Maga nem rossz ember, mint azok – mondta, s a fogai megvacogtak közben, mintha fázott volna, pedig a délutáni hőség szinte tűrhetetlenül rekedt meg a híd alatt –, de ne akarjon többet tudni, mert amit egyszer tud az ember, azt nem lehet többé elfelejteni, bármennyire is jó lenne… Maga vadőr, ugye? Jó éjszakát, vadőr. Én most elmegyek, és nem akarom látni többet. Nem lett volna szabad emlékeztessen azokra, akik a nagy, fehér csónakkal jöttek. Mert rossz, rossz emberek voltak!
Kijött a híd alól, fölment az útra, s még léptei se hallatszottak, ahogy kék-fehér teniszcipőjében átment a hídon. A hídon túl már szaladni kezdett, egyre gyorsabban, mint akit kergetnek. Mikor elérte a narancsliget szélét, letért az útról, és eltűnt a fák között.
Frank pedig csak állt ott a hídnál, s bámult utána, mint aki azt se tudja, hogy mit kezdjen azzal, amit hallott és látott.
Délután négy óra volt már, amikor visszatért a vadőri házba, s hozzáfoghatott, hogy megírja a hivatalos jelentést arról, amit a mocsárban talált. Igyekezett röviden, hűvösen és tárgyilagosan megfogalmazni mindent, ahogy tanárai tanították volt. Hosszasan gondolkodott azon, hogy belefoglalja-e a feltűnő folttal ellátott lábnyomot meg a különös leánnyal való találkozást? Végül is úgy döntött, hogy a rajzszöges cipősarok lenyomatát, és annak több ízben történt észlelését jelentenie kell, mert az fontos része a nyomozásnak. A különös beszédű idegen leány azonban, legalábbis egyelőre, még nem tartozik az ügyhöz, tehát megemlíteni se szükséges.
Mikor elkészült a jelentéssel, kötelességszerűen indulni akart, hogy eljuttassa azt a területileg illetékes volusiai seriffhez, akár Ted Baragan útján, ha sikerül megtalálnia valahol, akár személyesen, hiszen a delandi seriff-iroda mindössze fél óra hajtásra volt Astortól. A jelentéssel együtt le kellett adja a megtalált lapátot meg az üszkös gallyakat is. Először viszont ő maga is szerette volna megtudni, hogy miféle fának vagy bokornak az ágai voltak azok, és miért volt a tettes számára annyira fontos az eltüntetésük? Lehetséges lenne-e, hogy ezeknek a gallyaknak valamiképpen részük van a gyilkosságban? Mérget tartalmaznak? Mérges a levelük, a gyümölcsük?
A kíváncsiság győzött benne, és ahelyett, hogy egyenesen Astorba hajtott volna, az országútra kiérve balra fordult, Salt Springs felé, ahol az erdészeti iroda volt. Öt óra ugyan elmúlt már, mire odaért, de hajdani iskolatársa, a fiatal erdészsegéd még az irodában dolgozott.
– Miféle fának az ágai ezek? – tette le az üszkös gallyakat barátja elé az irodaasztalra.
Az ránézett a gallyakra, és nagyot sóhajtott.
– Tudnod kell most mindjárt? Rengeteg a dolgom…
– Tudnom kell most mindjárt – felelte Frank, – bűnügyi nyomozás!
A fiatal erdész sóhajtott újra, fölkelt a székről, kézbe vette a leghosszabb ágat, megnézte, forgatta az ujjai közt, megszagolta, majd ketté törte, és újra megszagolta a törés helyét.
– Oleander – mondta ki az ítéletet.
– Biztos vagy benne? – bámult rá Frank. – Oleander nem nő vadon az erdőn!
– Biztos vagyok benne – felelte a másik –, szagold meg! És igazad van, oleander nem nő vadon az erdőn. Kertekbe ültetik, utak mellé, a virágja miatt. Végeztünk ezzel? Sok dolgom van.
– Mérges? – tette föl Frank a kérdést.
Barátja szinte elszörnyülködve nézett reá.
– Azt kérded, hogy mérges-e? Te Jóisten! A gyökere mérges, a fája mérges, a levele mérges, a virágja mérges, a magja mérges! Régi időkben teát főztek a leveléből gonosz vénasszonyok, és azzal mérgezték meg a férjüket. Még a füstje is mérges. Kint, szabad ég alatt se tanácsos elégetni a szárazát… Na. Ha most megbocsájtasz, ezeket a kimutatásokat be kell mutassam reggel.
Azzal már ült is vissza a papírjai mellé.
– A füstje? – meredt rá Frank. – Azt mondtad, hogy a füstje? Halálos lehet?
– Mi az, hogy halálos lehet! – nézett föl az erdész bosszúsan a papírjaiból. – Egyet szippantasz belőle, és elájulsz. Kettőt szippantasz, és Szent Péternél kopogtatsz… De most hordd el magad, mert ha nem, megfüstöllek én magam ezzel a szeméttel, amit ide behoztál! Vidd el innen, s ásd el valahol jó mélyre!
Zúgott a feje attól, amit megtudott. Valósággal szaladt kifele az erdészet irodájából, belökte az oleandergallyakat a kocsijába, s már száguldott is hetven mérföldes sebességgel az erdőn keresztül, Astor felé.
Mire a folyó hídjához ért, már lenyugodott a nap. Lomhán hömpölygött a sötét vizű folyó, vitte magával lefelé a vízijácint úszó szigeteit. Fehér sirályok gyűltek vijjogva a csónakkikötő vizére, ahova horgászatból megtérő csónakosok dobálták egymásután a halfejeket, belső részeket. Kurt, a nagydarab svéd hídmester a korlátnak dőlve nézte a vizet, s köpködte bele a bagólevet.
– Ted Baragan, a deputy! – kiáltott oda neki Frank a kocsiból. – Láttad-e errefele?
– Reggel óta nem láttam – rázta meg a fejét Kurt –, gyilkosokat meg rablókat kerget valahol biztosan! – tette hozzá, hangosan hahotázva hozzá, mintha tréfát mondott volna.
Frank átdübörgött a hídon, s behajtott Lucyhoz, de az aranycsillagos kocsi nem állt a megszokott helyén, a fák alatt. Korán volt még. Megfordult, és visszahajtott a híd irányába, majd valami száz lépésre a hídtól letért jobbra, egy kis homokútra, mely a folyóval párhuzamosan haladt Harrison Szigete felé. Árnyas, nagy fák alatt vagy narancsfáktól körülvéve szétszórt házak sorakoztak föl az út mentén, s ezekből az ötödik volt a Baragan-tanya. Tanyának nevezték, mert Ted Baragannak a nagyapja még valami kétszáz holdon gazdálkodott ott annak idején, apjának pedig pulykatenyészete volt, majd fejőstehenekkel próbálkozott, s végül is beültette a birtok nagy részét narancsfákkal, és öt-hat holdas darabokban rendre eladogatta a földet olyanoknak, akik ott kívántak megtelepedni a folyó mentén. Mire belepusztult az ivásba, fiának már csak húsz hold maradt, és egy rakás adósság. A húsz holdból eladott tízet, abból kifizette apja tartozásait, ő maga pedig felcsapott deputynek. Azóta már három seriffet is átvészelt, de még mindig nőtlen ember volt, s ott élt a „tanyán”, egymagában.
A Baragan ház valamivel távolabb volt az úttól, mint az újabb épületek. Keskeny kis homokút vezetett be a kivénült narancsosba, s valami jó háromszáz lépéssel beljebb ott terpeszkedett az öreg faház, festetlenül, óriási tölgyek és kámforfák alatt, egyik oldalán a düledező csűr, másik oldalán a behorpadt tetejű istálló, amiben már csak patkányok és kígyók tanyáztak. A csűr épen lévő felét garázsnak használta Ted, és amikor Frank berobogott hozzá, ott dolgozott előtte egy táborozásra berendezett piros teherkocsin. Nem sok öröm látszott az arcán, amikor meglátta a vadőrt. Éppen egy jókora jégszekrényt igyekezett feltenni a teherkocsi hátuljába.
– Hé! – köszönt reá Frank vidáman. – Nem tudtam, hogy táborozásra készülsz! Hol vetted ezt az ügyes járművet? Dodge, az hát. Azok a legjobbak.
– Már régebben megvettem – mondta Ted kelletlenül –, olcsón jutottam hozzá. Gyere, segíts, ha már itt vagy. Tegyük be ezt a jégszekrényt oda a sarokba, ahol nincs útban!
Nekirugaszkodtak, s pillanatok alatt ott állt a helyén, egy gázas főzőkályha és egy kis asztal között. Ágy is volt már bent, s minden egyéb, amire csak szükség lehetett.
– Mikor készülsz szabadságra? – kérdezte Frank. – Hova indulsz? Fel a hegyekbe?
– Még nem tudom – tért ki a deputy a válasz elől. – S téged mi szél fújt erre, Franky boy?
– Megtudtam sok mindent! – bökte ki a fiatalember izgatottan. – Elkészítettem a jelentést a seriffed számára. Megleltem a szerszámokat, és azt is megtudtam, hogy mitől halt meg az a három ember! Oleander füstjétől!
A deputy arca elvörösödött.
– Hát bűnügyi nyomozóvá változtál át te is, mi? – mordult föl gúnyosan. – Lassan haladsz vele, mint általában a magadfajta amatőrök. Aztán miféle jelentésről beszélsz?
– Itt van – húzta elő Frank a zsebéből.
Ted Baragan valósággal kikapta a kezéből a papírt. Ahogy végigfutott rajta, az ábrázata egyre sötétebb lett. Mikor végzett vele, összehajtotta, és a zsebébe gyűrte. Szúrós szemmel, szinte haragosan nézett reá.
– Aztán ki adott neked engedélyt arra, hogy beleüsd az orrodat a nyomozásba, mi? – kérdezte hidegen, és közelebb lépett hozzá. – Ide figyelj, mókuspásztor, az állásodat elvesztheted emiatt! Bűnügyi nyomozás a mi dolgunk, érted? Neked semmi közöd hozzá! Ezt a jelentést legokosabb lesz, ha egyszerűen széttépem, és oda se adom a seriffnek – tette hozzá halkabban, majdnem barátságosan –, mert ha az ő kezébe jut, neked véged van, Franky fiam. Ez az én gazdám nagyon komolyan veszi az ilyesmit, hiszen ismered őt. Nem tűr semmiféle beavatkozást. Legjobb lesz, ha elfeledjük az egészet. Ami pedig az oleander füstjét illeti, Franky, mi már azt is tudjuk, hogy honnan vágták le azokat az ágakat. Azt is tudjuk, hogy miért. Tehát jóval előbbre vagyunk a nyomozással, mint gondolod. Csak lassan kell haladjunk, érted? Olyan személyek vannak belekeveredve ebbe az ügybe, akiket csak kesztyűs kézzel lehet kezelni. Azt hiszem, tudod, mire gondolok… Az úton túl, majdnem föl, Palatkáig, a Balla család tulajdona minden – súgta, mint aki súlyos titkot árul el –, és Balla szenátor egyike a legbefolyásosabb embereknek ma, nemcsak Floridában, de országszerte… Ezért hát hadd adjak neked egy baráti jótanácsot, Franky: tartsd távol magad ettől az egész átkozott ügytől, érted?
Valahol a házban megszólalt egy telefon csengője.
– Én nem hallottam semmit – mondta Ted Baragan sietve –, jelentésedet pedig elégetem tüstént, hogy nyoma se maradjon. De ilyesmit ne tégy többé, mert engem hozol kellemetlen helyzetbe… Most eridj, később majd Lucynál találkozhatunk, de szót se halljak mindezekről, különösen mások előtt!
Azzal beszaladt a házba, a csöngető telefonhoz.
Frank úgy állt ott az udvaron, mint a leforrázott kutya. Keserű csalódás szorongatta a torkát. Nem várt különösebb dicséretet, de szidásra mégsem számított. Szinte a szeme is megkönnyesedett keserűségében. Sarkon fordult, hogy minél előbb eltűnhessen onnan, s ahogy lehorgasztott fejjel haladt a kocsija felé, szeme megakadt hirtelen valamin. A tegnapelőtti eső pocsolyává gyűlhetett egy kis mélyedésben az udvar közepén, és bár a víz rendre elpárolgott belőle, a talaj azon a helyen fekete volt még, és nyirkos. És a fekete folt közepéből valósággal a szemébe kiabált egy emberi nyom. Jól ismert nyom: sarkában a rajzszög kerek lenyomatával!
Még le is hajolt, hogy jobban megnézze. De nem a szeme káprázott. A nyom valóban ott volt. Ugyanaz a nyom!
Megzavarodva tántorgott a kocsijához. Beült, megindította a motort, megmarkolta a kormánykereket, s a kocsi megfordult alatta, és vitte lefelé a keskeny homokúton, a sűrűn ültetett narancsfák között. De mindezt gépiesen cselekedte, gondolkodás nélkül. Gondolatai kerge körökben rohantak a pocsolya helyén látott nyom körül.
– Ted Baragan? Ő járt volna a tisztáson, ő rejtette volna el a szerszámokat, a perzselt ágakat? Miért? Talán Jake-nek mégiscsak igaza van, Ted ismerte a halottak egyikét! Tudott az érkezésükről! Talán éppen ő gyilkolta meg őket? De miért?
Hirtelen eszébe jutott, amit múlt este az öregember mondott azzal a tanárral kapcsolatban, aki itt járt valamikor, és titokzatos kincseket keresett állítólag a Vadpulyka-patak mentén…
– Jake szerint a három halott egyike, aki három évvel ezelőtt két hetet töltött nála az egyik kabinban, ugyancsak abba az irányba indult el horgászni minden reggel, s csak este tért vissza, és mindég hal nélkül… Talán ő is keresett ott valamit? De mit? Ezt kellene megtudni… Mi is volt csak a neve annak a tanárnak? Gottalk… Gotschalk… valami ilyesmi. A gainesville-i egyetemről jött ki ásatásokat végezni… Ha ez igaz, akkor kell valami nyoma legyen ennek az egyetemen…!
Az országútra évre jobbra fordította a kocsit, és valósággal átdübörgött a hídon. Odébb, a parti vendéglő színes lámpái már csillogtak az estében, mint színes drágakövek, s fényük pozdorjává tört a nyugtalan vízen. Nyugat felé ott pislogott az első csillag a fák sötét koronái fölött. Izgalmában lenyomta a pedált, s a terepjáró kocsi száguldva falta az utat. Zöld szempár csillogott az árokban. Lehetett macska, mosómedve, oposszum. Mit törődött vele? Mikor a Juniper hídjánál letért a műútról, már csillagok likasztották át mindenütt az égbolt sötét bársonyát.
A vadőri ház előtt leállította a motort, eloltotta a lámpákat, s öles ugrásokkal sietett föl a tornácra. Ideges kézzel nyomta bele a kulcsot a zárba. Odabent felgyújtotta a villanyt, előkereste az egyetem telefonkönyvét, amit még diákkorából őrzött meg. Megkereste a Miss Gardener telefonszámát, és tárcsázni kezdett. A szám nem jelentkezett. Hagyta, hogy csöngessen egy ideig, aztán letette a kagylót, megkereste az egyetemi könyvtár számát, és azt hívta föl.
– Miss Gardenert kérem – mondta az ügyeletes kisasszonynak.
A készülék reccsent egyet-kettőt, aztán megszólalt benne a vénkisasszony jól ismert, érdes hangja.
– Miss Gardener, könyvtáros…!
Bemondta a nevét.
– Frank! – örvendett meg a vénkisasszony. – Régen nem hallottam magáról! Lehetek a segítségére valamiben?
– Igen, Miss Gardener – kapott Frank a szón. – Évekkel ezelőtt járt itt egy tanár, akit Gottalknak vagy Gotschalknak neveztek. Ásatásokat végzett itt. Az egyetem küldte ki. Maradt-e vele kapcsolatban valami feljegyzés? Tanulmány? Jelentés az ásatásokkal kapcsolatban?
– Nem hallottam róla, de utánanézhetek – felelte Miss Gardener barátságosan. – Ha találok valamit, hívjam fel?
– Nagyon megköszönném…
– Legkevesebb, amit megtehetek cserébe azért a sok segítségért, amit magától kaptam, Frank – felelte kedvesen a vénkisasszony – ; azóta se találtam olyan megbízható cipelőembert…
– Még másfél dollár órabérért sem? – élcelődött Frank.
– Még két dollárért sem – nevetett Miss Gardener. – Amint látja, azóta fölemeltük az órabért is!
– Ne csábítson, mert még visszamegyek diáknak!
A telefonbeszélgetés után kiült a tornác sötétjébe, hogy leszűrje és rendbe szedje a gondolatait. Loccsant, susogott odalent a patak, az összehajló fák ágain repülőmókusok kergetőztek, s valahol messze, párját kereső hiúz sikoltott bele az éjszakába. Békák vartyogtak szünet nélkül a víz mentén, és egyhangú zenéjükbe olykor-olykor beleböffent egy haragos hím aligátor.
Gondolatai szünet nélkül Ted körül forogtak. Lehetséges lenne a gyanú? Elvégre sokan megfordulnak nála. Más ember nyoma is lehetett. Viszont a jellegzetes emberi nyommal együtt ott voltak a terepjáró-kerekek nyomai, és Ted is ugyanolyan kerekeket használ. Meg aztán, állítólag, ismerte az egyik halottat, de nem tett említést erről. De valóban nem tett-e említést? Hátha a nyomozással kapcsolatban ez is ott szerepel a feljegyzések között, mindössze nem hozták még nyilvánosságra. A nyom egymaga meg a kerekek azonossága még nem bizonyíték Ted ellen. Másé is lehet az a nyom, aki éppen úgy felkereste a deputyt valami oknál fogva, mint ahogy őt is kereste volt itt, távolléte alatt a minap, amikor ott lelte a nyomát a lépcső alatt… Igaz, hogy azon a napon Ted is kereste őt, nemcsak mások. Maga mondta…
Minél hosszasabban tűnődött ezeken, annál bonyolultabbá vált minden.
– Elvégre a nyom azonosságáról könnyű meggyőződni! – villant hirtelen az agyába. – Mindössze alkalmazni kell a régi, egyszerű módszert…!
Lábra is szökött nyomban. Felgyújtotta az udvar fényszóróját, előkeresett a szemétből egy papírzacskót, amiben élelmiszert hozott haza a boltból, azt megtöltötte száraz homokkal, belökte a kocsi hátuljába, és már indult is. Mikor tizenöt perccel később befordult a Lucy udvarára, odabent már javában rikoltozott a zenegép, és a deputy csillagos kocsija is ott állt a fák alatt. Odaállította a maga kocsiját is a seriff-kocsi mellé. Aztán körülnézett. Embernek színe se volt sehol a rosszul világított udvaron. Kiszállt, elővette a papírzacskót, s annak tartalmát vigyázva leszórta a Ted kocsija mellé, a földre. Aztán összegyűrte az üres papírzacskót, és visszalökte a kocsijába.
Bent, az ivóban vágni lehetett a szivarfüstöt. Ted Baragan ott ült a kis, kerek széken, rákönyökölve a söntésre, és nagy hangon magyarázott valamit a körülötte lévőknek.
– Az, hogy valaki idegen, még nem bizonyíték! – dörgött a többiekre. – Az öregember mindeddig tisztességesen viselte magát, nem volt panasz ellene. Hogy bolond az unokája, arról nem tehet…
Néhányan morogtak, de mindössze egy idősebb, gépészforma ember szólalt meg, akinek gépjavító műhelye volt Piersonban.
– Én ismerem az öreget – mondta csöndesen. – Tisztességes, egyenes ember. Jóféle ember. Balla szenátor hozta őt meg az unokáját valahonnan a régi hazából, mit tudom én, honnan. Odatelepítette őket a régi Balla házba, amit még a szenátor apja épített volt a múlt században, s rájok bízta azt a húszegynéhány hold narancsost, ami ott van. Az öreg Balla ültette volt azt is, emlékszem reá. Jófejű, dolgos ember volt. Mindég csinált valamit, mindég volt valami az eszében, pedig még az iskolát se végezte el egészen, mindössze csak írni meg olvasni tanult meg úgy-ahogy. De ő volt az mégis, aki megalapozta a mai Balla-vagyont, ő hát. A fiai, azok már mind iskolát végzett emberek lettek, mint maga a szenátor is. Unokái között már doktor is van. De a vagyont, azt mégiscsak az öregember gyűjtötte egybe, meg annak az apja. Azt én már nem ösmertem. Azt beszélték, hogy indiánok ölték meg valahol a Lake George mentén, mit tudom én. De a fiát, akit mi „öreg Ballának” neveztünk, azt ismertem jól. S ez a vén hanky, akiről beszéltek, őreá emlékeztet mindég, valahányszor látom. Pedig nem is Balla a neve, tehát nem is rokon. De komoly, derék ember ez is. Palatkay a neve. Valamikor gazdag ember volt, azt mondják. Ott Európában, azoknak a kis országoknak az egyikében, ahol mindég valami baj van. Sok mindenen ment keresztül ő is, meg az unokája. Verték őket. Különösen a leányt, pedig még kisgyerek lehetett akkor. Szeme láttára ölték meg az anyját, akkor vesztette el szegényke az eszét. Bizony, borzalmas dolgok történnek a világon… Lucy, még egy sört!
Egyébre fordult a beszéd. Fél óra múltával a deputy felállt, fizetett, és indult az ajtó felé. Frank követte a példáját. Kint, a csillagos éjszakában utolérte. A deputy felkapaszkodott a kocsijába, aztán odaszólt hozzá, halkan:
– Frank! Gyere, hadd mutassak valamit!
Mikor a vadőr odaért a kocsi mellé, folytatta, szinte suttogó hangon:
– Nem akartam odabent szólni, mások előtt. Házkutatást tartottunk az öregnél, akiről az a piersoni ember beszélt. Az öreg engedélyével, természetesen – tette hozzá gyorsan. – Emlékszel talán, hogy az egyik halotton se leltünk semmit. Se pénztárcát, se igazolványt, még csak egy darab papírt se. Órát, zsebkést, semmit. Ezeket szerette volna megtalálni a seriff ott a házban.
– Megtalálta?
– Nem – rázta meg a deputy a fejét. – Ravaszabb a vénember annál. Nem találtunk semmit, és végül a seriff bocsánatot is kért a zaklatásért. A Balla család miatt, tudod. Én azonban találtam valamit, de a seriff erről nem tud. Az egyik asztal fiókjában bukkantam reá, idegen nyelven telefirkált papirosok között. Ide nézz!
Valami zörrent a kezében. Villanylámpa kattant, és fehér fénye ráesett egy gyűrött, többször is összehajtogatott papirosra. Vastagabb papír volt a rendesnél. Szélei időtől sárgák, és használattól feslettek. A deputy ügyelve kiteregette a kormánykerékre, és rávilágított. Tintával megrajzolt térképnek látszott. Több helyen szálkás kézírással odakörmölt idegen szavak voltak rajta.
– Mi ez? – bámult Frank a papirosra.
– Te kérded ezt? Egyetemet végzett ember? – gúnyolódott a deputy. – Tőlem, aki mindössze középiskolát végeztem? Hát térkép, mi egyéb?! Ez itt Lake George, rá lehet ismerni, pedig csak ennyi van ráírva: TO. Isten tudja, mit jelent ez. Ez pedig Palatka, látod? Ki van írva rendesen. Ez a szaggatott vonal pedig tudod-e, mi? Ugye, hogy nem tudod! Ez bizony a hajdani indiáncsapás, az ám! Van még Piersonban egy vénember, aki emlékszik is reá. Palatka felől vezetett alá a folyó mentén, pontosan, ahogy ez a térkép mutatja. Egyéb út nem is volt még errefelé akkoriban. Itt pedig indián falu volt – mutatott nagy, bütykös ujjával egy kör alakú rajzra –, Fűzfa-patak és Vadpulyka-patak között, valami fél mérföldre a tó délkeleti csücskétől, ahol magosabb a talaj. Ez az a rész, ahol ma homoki fenyőt találsz. A Balla-erdőséghez tartozik ez is. Valamikor indián falu volt ott, azt tudjuk. Ha jól olvasom az elmosódott betűket, ezt írták oda, hogy: TABOR. Ez valami idegen nyelven falut kell jelentsen, indián falut. Na most, látod ezt a kis keresztet itt? Vadpulyka-patak jobb partján, mindjárt az indián falu alatt? Ez vagy temetkezési hely, vagy egyszerűen csak szemétdomb lehetett az indiánok idejében. Mit gondolsz, miért tették ezt a keresztet ide, mi?
– Valakit eltemettek oda?
Ted gúnyosan nézett fiatal barátjára, aztán legyintett.
– Lehet az is – hagyta rá.
– De az is lehet, hogy valaki elásott ott valamit régi időben – vélte Frank óvatosan, a deputy arcát figyelve –, kalózkincset talán?
A villanylámpa kattant, és sötétségbe borult a kocsi belseje.
– Kalózkincset, he? – szólalt meg a deputy a sötétben, és a hangja újra gunyoros volt. – Érdekes elmélet. S ezek az idegenek azért jöttek ide a térképükkel, hogy kiássák és hazavigyék, mi? Az öreg bagoly, ez a Palatkay vagy mi a neve, megtudta valahogy, és végzett velök. Mert ő akarta megszerezni a kincset. Nem hangzik rosszul. Csak egy a baj vele!
– Micsoda?
– Csak annyi, Franky, hogy ezt a bizonyos indiánhalmot ott a Pulyka-pataknál már régen összevissza ásták mindenféle tudós emberek, s ami maradt belőle, azt rendre széthordták az Emporia-beliek, útépítéshez. Ha volt is ott valaha kalózkincs, azt már régen elhordták mások. S az öregnek ezt tudnia kell ám, mert ez a hely alig van negyed mérföldnyire a háztól, ahol él! Ezzel zsákutcába jutottunk, ugye?
Nem láthatta a sötétben Ted Baragan arcát, de hangjáról tudta, hogy ott szélesedett rajta az a megszokott gunyoros vigyorgás.
– Honnan tudod, hogy az idegenektől vette el ezt a térképet? – kérdezte Frank, kísérletképpen, bár tudta reá a választ. – Hátha az öreg Balla hagyta volt ott az asztalfiókban, még a múlt század végén?
A deputy csak böffent egyet erre.
– Huh! Nem emlékszel, hogy térképet látott náluk az egyik tanú? He? Fogadni merek, Franky fiú, hogy ez volt az a térkép! Az a három nem tudott arról, hogy ezt a helyet már régen fölásták mások. S ha megtudták volna, kire gyanakodtak volna elsősorban, he? Hát arra, aki ott lakik a közelben, ez csak világos! A vén hankyra, ki másra? Talán már kérdőre is vonták az öreget emiatt, ki tudja? Ki tudja, mi történt ott, azon a tisztáson? Még az is lehet, hogy ismerték egymást régebbről, az öreg bagoly meg az a három, s valamiféle személyes bosszú is szerepelt itt. Azokban az eldugott kis országokban minden lehetséges. Ezt magam akarom kinyomozni, egyedül. Azért nem szóltam még erről a seriffnek. Ideje, hogy előléptetést szerezzek magamnak valamivel! Most azonban jó lesz, ha hazamegyünk, s alszunk egyet, Franky fiú, holnap is van ám egy nap! De mindezekről egy szót se szólj, érted? S ha újra beleütöd az orrodat az én nyomozásomba, lenyesem s odalököm az aligátoroknak, hahaha!
Azzal begyújtotta a motort, és csikorgó kerekekkel eliramodott hazafelé.
Frank átment a szolgálati kocsijához, kiszedte onnan a villanylámpáját, s visszatért oda, ahol a deputy kocsija állott. Felkattantotta a lámpát, és éles fényénél vizsgálni kezdte a talajt. A kiszórt, laza homokban jól látszottak a lábnyomok. Kétféle nyom. Egy kisebb, ez volt az övé. Egy nagyobbik, a Ted Baragané. A lábnyom minden vonala tisztán rajzolódott ki a homokban. A sarok nyoma azonban sima volt. Hiányzott belőle a rajzszög lenyomata.
Még le is guggolt, hogy alaposabban megvizsgálja. Hiába. Zavarodottan egyenesedett föl, és tért vissza a kocsijához.
– Elolvasta a jelentésemet – szaladt keresztül agyán a gondolat –, abban említést tettem erről. Kés élével könnyen kiszedhette a szöget a sarokból. Viszont… lehetséges az is, hogy ártatlanul gyanúsítom…
Szinte szégyenkezett emiatt. Mégsem volt helyes rosszat gondolnia róla. Elhatározta, hogy megfeledkezik az egészről, mintha nem is történt volna soha. Elvégre igaza van Tednek, az ilyesmi nem az ő hatásköre.
Tizenegy óra volt már, mire hazaért. A patakban vartyogtak a békák, aligátor böffent, s a fényszórók sugárkévéjében zölden csillogott a fatörzsekhez lapuló repülőmókusok szeme.
Alig nyitotta ki az ajtót, csengett a telefon. Miss Gardener volt.
– Több mint egy órája próbálom már felhívni – panaszkodott tréfásan a vénkisasszony –, hol csavargott? De jobb, ha meg se kérdem. Az ilyen legényembernek titkos útjai vannak esténként. Eleget tettem a kívánságának – tért rá a tárgyra –, és megkerestem a katalógusban a nevet. Gotschalk professzornak két munkája is van itt. Az elsőt egymaga írta, a másodikat azonban egy Deák nevezetű vendégprofesszorral együtt állították össze. Bevallom azonban, Frank, hogy legújabb érdeklődési köre meglepett. Mióta foglalkozik kincskereséssel?
– Kincskereséssel? – döbbent meg a fiatalember. – Az igazat megvallva…
– Jó na – szakította félbe Miss Gardener –, tréfáltam csak, megérti, ugye? Viszont ami a kincset illeti, ez bizony zavaros történet. Viszont a Lake George környékével kapcsolatban mindössze erről tesz említést a két könyv, meg arról, hogy ki telepedett meg elsőnek ott a mai Palatka helyén, és miért nevezzük ma Palatkát Palatkának. Balla szenátor családjáról van szó benne. De érdekli mindez?
– Nagyon is – felelte Frank izgatottan –, de ha nehezére esik elmondani telefonon, talán valamelyik nap felszaladhatok…
– Előbb hadd mondjam el, hogy miről van szó – felelte Miss Gardener –, aztán majd eldöntheti, hogy érdemes-e foglalkoznia vele. Először is, ez a dr. Gotschalk hivatkozik egy dr. Heinrich Fritschke nevezetű osztrák professzornak 1889-ben megjelent tanulmányára, mely szerint állítólag… ismétlem újra: állítólag… a magyar szabadságharc leverése után, 1849-ben, egy Palatkay Dénes nevezetű magyar, aki Kossuthnak, a szabadságharc vezérének a bizalmas embere volt, három ládára való arany- és ezüstpénzzel sikeresen átszökött a győztes oroszok és osztrákok harcvonalán, és a Balkánon keresztül eljutott Olaszországba, majd onnan ide, Amerikába, és valahol St. Louis közelében telepedett meg. Fritschke szerint ezeknek a ládáknak a tartalma a forradalmi kormány tulajdonát képezte, és ennélfogva a győztes Habsburg Birodalmat illette meg. A császári udvar küldött is ügynököket a kincs visszaszerzésére… érdekli mindez?
– Hát… – vallotta be Frank –, nem egészen látom az összefüggést St. Louis, Missouri és Florida között…
– Várjon egy keveset – intette le Miss Gardener a vonal másik végén –, az összefüggés mindjárt jön, meglátja. Dr. Fritschke szerint ezek az ügynökök megtalálták Palatkayt 1858-ban, azonban a ládákat nem. Napokon keresztül vallatták a szerencsétlent, míg végül is belehalt a kínzásokba, és a császári ügynökök kincs nélkül kellett hazatérjenek. Dr. Deák szerint azonban csak kettő érkezett haza Bécsbe. A harmadik itt maradt, és tovább kutatott az eltűnt ládák után. Ez a Palatkay ugyanis hozott magával egy szolgalegényt, akinek Balla volt a neve, és aki egy Palatka nevezetű faluból származott, ahol a Palatkay családnak birtoka volt. Ez a Palatka valahol Kelet-Magyarországon van, amit Erdélynek neveznek. Dr. Deák leírása szerint ez a Frank Balla gazdája parancsára elmenekült St Louisból, és magával vitte a három ládát is. Tizenkilenc év múlva adott csak hírt magáról, amikor egy majdnem olvashatatlanná vált levél érkezett innen, Amerikából, egy Deák Boldizsár nevezetű nyugalmazott tanítóhoz, aki valamikor ennek a Ballának volt a tanítója Palatkán. Ehhez a levélhez csatolva volt egy kézzel megrajzolt, primitív térkép, melynek a közepén kis fekete folt alatt az a szó állt, hogy „Palatka”. Innen görbe vonal vezetett lefelé a papíron egy nagy kör mellé, amiben két, alig olvasható szó állt: „Nagy” és „Tó”. Ennek a körnek az alsó szélén megállt a vonal, fekete kereszttel a végén. A kereszt alatt az állt, hogy „Szemétdomb” és mellette „Patak”.
A kísérőlevélből, mely szemmel láthatólag nagyon megázott valahol, mindössze négy olvasható szó maradt. Az egyik az volt, hogy „LÁDÁK”, a másik három: „PATAK KELETI PARTJÁN”. Az öreg nyugdíjazott tanító ott, Magyarországon nem tudta, hogy mit kezdjen a térképpel, így hát gondosan eltette. Halála után az unokája megtalálta régi írások között, és mert földrajztanár volt, hamarosan rájött arra, hogy itt, az Egyesült Államokban valóban van egy Palatka nevű helység, és a közelében egy nagy tó. Elhatározta, hogy átjön ide valamiképpen, és megkeresi a térképen jelzett helyet, ahova, minden valószínűség szerint ez a Balla nevezetű ember elásta a gondjára bízott ládákat. Néhány év múlva sikerült is átjönnie ide mint látogató tanár. Ez 1904-ben történt. Mit gondol, ki volt ez az ember? Senki más, mint dr. Coloman Deák, a Gotschalk-könyv társszerzője! – vágta ki Miss Gardener diadalmasan a csattanót. – Mit szól ehhez?
– Megtalálta a helyet? – kérdezte Frank kíváncsian.
– Úgy látszik, nem – felelte a könyvtáros hölgy –, mert azt írja a tanulmányában, hogy az indián szemétdombot megtalálták ugyan Gotschalkkal, de hiába végeztek benne meg körülötte ásatásokat, mindössze törött cserépedényeket, csontokat és nyílhegyeket találtak. A ládákat minden valószínűség szerint régen kiásta már valaki. Talán éppen ugyanaz a Balla, aki a térképet készítette, vagy ha ő nem, akkor talán indián feleségétől származó fia. Mert ez volt az, aki apja Palatka elnevezésű települése helyén községet alapított az ezernyolcszázas évek végén, akinek fűrésztelepe volt, cukornádmalma, és a környék leggazdagabb emberének számított. Érdekes, ugye? Valóságos történelem! Ez a mai híres Balla család eredetének a története. Talán még ők maguk sem tudják, hogy egy magyar szabadságharcos menekült szolgalegényének a leszármazottai, s vagyonuk alapja minden bizonnyal az a három láda arany- és ezüstpénz volt, amit az osztrák császár ügynökei hiába kerestek. De van itt még egyéb is az apróbetűs magyarázatok között, de ez már csak fantázia kell legyen, mert úgy hangzik, mint valami gyermekmese a régi időkből. Érdekli?
– Hogyne – felelte Frank udvariasan –, minden érdekel…
Az igazat megvallva, olyan fáradt volt, hogy alig tudta nyitva tartani a szemeit.
– Azt írja egy helyen a magyarázatok között ez a Deák, hogy a Palatkay család valamikor a nagyon régi időkben a hunok királyának, annak a híres Attilának a halála után, amikor a nagy hun birodalom összeomlott, Attila hátrahagyott kincseinek az őrizője lett. A monda szerint, írja dr. Deák, amikor Attila fia, Csaba királyfi elindult keletnek, hogy megkeresse a régi hazában maradt testvérnépet, a magyarokat, ezeket a kincseket egy hűséges emberére bízta azzal, hogy őrizze meg, míg visszatér a magyarokkal. Mikor valami négyszáz évvel később a magyarok valóban megérkeztek, és elfoglalták a hunok örökségét, ezeket a kincseket még mindég őrizték Erdély eldugott hegyei között annak az embernek a leszármazottai, Palatka nevezetű várukban. Állítólag át is adtak mindent a magyarok vezérének, Árpádnak, mindössze három darabot nem. Egyike ezeknek Attila híres kardja volt. A másik Attila aranyból készült kupája, amiből ivott, és a harmadik egy gyémántokkal, rubintokkal és gyöngyökkel díszített aranyöv, Attila díszruhájáról. Ezeket sziklabarlang mélyén őrizték továbbra is a Palatkayak, évszázadokon keresztül, mert ezeket Csaba egyenes leszármazottjának adhatták csak át az ígéret szerint, aki még mindég nem érkezett meg a maradék hunokkal. Mesének hangzik, ugye? Azonban figyeljen ide! Dr. Deák szerint maguk a Habsburgok is hittek ebben a mesében, és a tizenhatodik meg a tizenhetedik században a Palatkay család több tagját olajban főzették meg karóba húzatták, meg mindenféle szörnyűségeket követtek el velök, csak azért, hogy megtudják tőlük Attila kardjának a rejtekét! Micsoda szörnyűségek! Dr. Deák véleménye szerint az sem lehetetlen, hogy ezek a kincsek is átjöttek a tengeren annak a három ládának a valamelyikében, s most ott vannak valahol a floridai mocsarakban. Hacsak a Ballák ki nem ásták azóta, vagy az a harmadik császári ügynök, aki itt maradt, s aki dr. Deák szerint nem is osztrák volt, hanem román, meg nem találta. De erről csak tudnának valamit, nem igaz? Attila kincsei valamelyik múzeumban lennének azóta bizonyára. Nem gondolja? Halló? Frank?
– Itt vagyok – felelte a fiatalember kissé rekedten. Mérhetetlenül fáradtnak érezte magát, és a vénkisasszony hadarása mindenféle idegen mondákról elálmosította. De a világ semmi kincséért sem akarta megbántani a jó lelket.
– Nagyon-nagyon hálás vagyok magának, Miss Gardener – mondta gyorsan. – El se tudja képzelni, mekkora segítség volt a számomra! Nagyon-nagyon köszönöm…
– Kíván még tudni egyebet is a Gotschalk könyvéből? – kérdezte a könyvtáros hölgy készségesen. – Van benne szó indián csontvázakról…
– Nem-nem, köszönöm – hárította el Frank sietve az ajánlatot –, igazán nem szeretném tovább háborgatni. A napokban amúgy is be kell mennem Gainesville-be, s akkor belenézhetek magam is azokba a könyvekbe, ha ez lehetséges lenne…
– Hogyne, természetesen – felelte Miss Gardener –, csak jöjjön egyenesen hozzám!
– Vihetek magammal valamit hálám jeléül? – tette föl Frank a kérdést. – Bármit?
– Hát ha már erről beszélünk – felelte a vénkisasszony minden kertelés nélkül –, hozhatna egy tucat békacombot onnan az erdőből, vagy egy szép nagy halat…
– Örömmel! – vágott a szavába. – Még a hét elején ott leszek!
– Reggel kilencig megtalál a lakásomon. A könyvek is itt lesznek…
– Még egyszer nagyon köszönöm, Miss Gardener! Viszontlátásra!
Letette a kagylót, s tíz perc múlva már horkolt is az ágyban.

MÁSNAP vasárnap volt, vadőrök számára a hét legelfoglaltabb napja. Kora reggeltől a folyót cirkálta, és délután három felé erdőtüzet jelentettek az állami erdőség déli részén. Valaki tilosban táborozott, és őrizetlenül hagyta a tábortüzet. Erdészek, vadőrök késő éjszakáig küzdöttek a tűzzel, míg végre sikerült megállítaniuk.
Szerencsére vasárnapra hétfő következett, mint mindig, a vadőrök pihenőnapja. Alig ment ki néhány csónak a folyóra. Frank lehajtott Astorba, a csónakkikötő üres parkolóhelyén beállította kocsiját egy nagy mocsári juharfa árnyékába, nyitva hagyta a szolgálati rádiót, és békésen aludt néhány órát. Délben evett valamit a parti vendéglőben, s visszatért a rádiója mellé. Szép, békés csönd pihent a nagy folyón. Sötét csillogással hömpölygött a víz a nap forró tüzében, a tovaúszó, zöld vízijácintok itt-ott már elkezdtek virágba bomlani, s a kimagasló, egyenes lila virágok körül nagy, sárga pillangók röpködtek, s kísérték az úszó szigeteket lefelé. Az elhagyatott csónakkikötő sekélyében kócsag állt, szikrázó fehéren és mozdulatlanul, mint egy szobor. Az egyik óriás mocsári ciprus törzsén, jó magasan, az ég kékjébe rajzolódva, odú sötétlett, s olykor egy színes kis erdei vadkacsa érkezett valahonnan, besurrant az odúba, és hallani lehetett, ahogy odabent éhes fiait etette. Egy idő múlva kirebbent, és suhanó szárnyakkal tűnt el valahol a folyó mentén.
Megszólalt mellette a rádió, és az erdészeti hivatal ügyeletese bemondta unott hangon, hogy telefonhívás érkezett a volusiai oldalról, a Pritchard-farmon valami baj van, vadőrt kérnek oda, de a delandi ember aligátorvadászokat kerget valahol a Tomoka erdőségben, tehát jó lenne, ha Frank Seller átmenne, és megnézné, hogy mi a baj.
– Máris indulok – felelte Frank, és begyújtotta a kocsi motorját.
A Pritchard-farm Emporia és Lake George között terült el, valami hatezer hold, nagyobbára szépen gondozott erdő, és talán százholdnyi legelő a lakóház körül. Széles homokút vezetett el a farmház mellett, ugyanaz a homokút, mely Emporiából indulva végigkanyargott az erdőkön, érintett néhány magányos tanyát és néhány újabb települést, megkerülte a mocsarat, és a nagy tótól keletre belefutott a piersoni műútba.
Mire Frank odaért, öreg Pritchard meg a két fia a tornác lépcsőjén üldögéltek, térdükön keresztbe fektetett vadászpuskákkal, és előttük ott szomorkodott két, hosszú sörényű, szakállas, elhanyagolt külsejű fiatalember. Kettőjük között, elnyúlva az udvar homokján, egy véres fejű süldő disznó.
Frank megállította a kocsit, és kiszállt. Még hallotta, ahogy öreg Pritchard odaszólt a hosszú hajúakhoz:
– Utolsó alkalom, urak! Ötszáz, ahogy mondtam!
A két madárijesztő egymásra nézett, aztán az egyik belenyúlt a hátsó nadrágzsebébe, előhúzott egy tömött pénztárcát, kikotort belőle öt darab százdollárost, és előrelépve átnyújtotta az öregnek. Az megszámolta gondosan, és zsebre tette a pénzt. Aztán felállt a lépcsőről. Szikár, magas ember volt. Felhajtott karimájú szalmakalapja alatt megcsillantak a szemei a dús, fehér szemöldökök alatt.
– Isten hozott, Frank. Ezek az urak tévedésből meglőtték az egyik disznómat, de már kiegyeztünk. Nincs semmi baj.
A vadőr szeme pillanat alatt fölmérte a helyzetet. A tornác karfájának támasztva ott voltak az elkobzott puskák. A döglött süldő sáros volt, tehát mocsaras területen lőtték. A Pritchard-farmon mocsaras területek csak az erdőben voltak, s nem a legelő kerítésén belül. Törvény szerint bekerített helyen háziállatot lőni az év minden szakában szabad – a tulajdonos engedelmével. Erdőben azonban minden fegyverhasználat vadorzásnak számít, tilos időben. Kétségtelenül vadorzásról volt szó. Viszont a Pritchardok befolyásos emberek voltak a járásban, s nem volt érdemes ellentétbe kerülni velük egy döglött házidisznó miatt.
– Örvendek, hogy nincs baj – bólintott Frank szárazon. – Hova valók vagytok? – förmedt a hosszú hajúakra.
– New Jersey – felelte az egyik, szinte bocsánatkérően. Arca dagadt volt kissé, s az ajka is vérzett.
– Floridai törvény szerint tilos töltött fegyvert hordozni a kocsiban – oktatta ki Frank –; tilos vadászfegyverrel járni akár erdőn, akár mezőn tilalmi idő alatt. Kérem, tartsák ezt észben!
– Igenis – dünnyögte a vérző ajkú, míg a másik csak hallgatott sötéten. Dagadt volt annak is az ábrázata.
– Nem lesz baj az urakkal, Frank – nyugtatta meg Pritchard barátságosan –, vihetik a disznót magukkal, hiszen megvásárolták, igaz? Valahol találnak egy konyhát, ahol megsüthetik. Sajnálom, hogy kibolondítottak ide, Frank. Megiszol egy sört velem és a fiúkkal?
Bementek a ház hűvösébe, leültek a nagy, kerek asztalhoz, és hideg sör mellett elbeszélgettek valami negyedórát. Mikor kilépett az ajtón, a hosszú hajúak meg a döglött disznó már nem voltak sehol.
– Küldhetsz még nekem ilyenfajta vadászokat, Frank, máskor is – tréfálkozott a búcsúzásnál Pritchard. – Olyan alacsonyak ma a sertésárak, hogy nem is érdemes befogni, és piacra vinni a süldőket. Láttad azt a sok százast a fickó pénztárcájában? Úgy néznek ki, mint a madárijesztők, de annyi a pénzük, hogy nem tudják, mit kezdjenek vele!
Frank visszaült a kocsijába, bejelentkezett a rádión, és néhány szóval elmondta a történteket.
– Nem lesz írásbeli jelentés – tette hozzá –, nem történt törvényszegés.
Megnézte a karóráját. Tíz perccel múlt három. Néhány pillanatig tanakodott magában, hogy merre menjen, aztán eszébe villant, hogy a régi Balla ház, ahol az a különös leány meg a nagyapja él, nem is lehet messze onnan, talán három vagy négy mérföld mindössze, hiszen a Pritchard-birtok szomszédos volt a Balla-erdőséggel. Valamikor a századforduló táján az öreg Pritchardnak az apja kártyán nyerte a hatezer holdat az egyik Ballától, azt beszélték odatúl, Astorban.
Emlékezetében zavarosan keringett még mindaz, amit Miss Gardener mondott múlt este a telefonba a Palatkay családról meg a kincsekről, és úgy érezte, hogy érdekes lenne elbeszélgetni az öregemberrel, aki ott él abban a házban. Eseménytelennek látszott amúgy is ez a hétfői nap…
– Jó na – gondolta –, mért ne? – Ürügy is van, ha szükség lenne reá: a félszelíd puma, amit a leány mellett látott. Vadállatot megszelídíteni törvényellenes cselekedet volt, és a vadőri hatáskörbe tartozott…
A jeep széles, terepjáró kerekei valóságos porfelhőt vertek föl maguk mögött, ahogy lefelé hajtott a széles homokúton, a tó irányába. Döcögős is volt az út a nehéz teherkocsiktól, melyek a Pritchard erdőből fuvarozták a hosszú fatönköket a piersoni fűrészhez.
A második emporiai útelágazásnál balra fordult. Az út jobb oldalán esővert tábla jelezte: „Balla-erdőség, vadvédelmi terület. Vadászni tilos.” Bal kéz felől ott tornyosodott már, mint egy sötét fal, az állam tulajdonát képező mocsaras őserdő a maga hatalmas szálfáival, dús futónövényzetével, páfrányos aljbozótjával, míg jobboldalt rendezett sorokba ültetett fenyves. Látni lehetett, hogy az utat pontosan az állami védterület és a Balla-erdőség közé építették, határvonalnak.
Egy csapat vadpulyka szaladt keresztül az úton a Balla-erdő ritkásából, ahol már érni kezdett a szederbogyó, vissza a biztonságot szolgáltató ősvadonba. Frank megállította a kocsit, és örömmel nézte a szép madarakat. Tizenhetet számolt. Nem is keltek szárnyra, amikor meglátták az úton a kocsit, mindössze meggyorsított futással tűntek el az erdő zöld bozótjában.
Talán két mérföldet haladhatott a pulykatalálkozótól, amikor baloldalt feltűnt a szálas szélén az a kis, elhagyatott út, amit már ismert. Az útkanyarhoz érve meglátta a hidat is, és a hídon túl, az út jobb oldalán a narancsos sarkát, ahol a leány eltűnt volt. Bal kézre, a hídon túl, már csak mocsári ciprusok meredeztek ki csoportonként a mocsári sás közül, és itt-ott fekete, iszapos víz csillant meg a nap fényében.
A narancsfához érve lelassította a kocsit. A talaj itt emelkedni kezdett kissé, és baloldalt is fenyők jelentek meg. Félkör alakú földnyelv nyomult be a mocsárba, sűrű fenyvessel borítva. Néhány száz lépéssel odébb megszakadt a narancsfák sora. Óriás növésű, babérlevelű tölgyek és kámforfák között feltűnt egy egyszerű, kopott-fehér emeletes faház, szúnyoghálós tornáccal, téglaoszlopokra emelve, mint ahogy a régi farmházakat építették kígyó és árvíz ellen. A zöld gyepes udvarról négy, szürkére festett lépcsőfok vezetett föl a tornác ajtajához. A ház mögött hatalmas, fényes levelű magnóliafa virágzott. A tányér nagyságú bársonyos-fehér virágok illatát érezni lehetett már az úton is. A behajtót sűrű, hatalmasra nőtt oleanderbokrok szegélyezték kétoldalt. Odébb, az oleanderek mögött, terebélyes kámforfa árnyékában kopott, fekete teherkocsi állt.
Lelassított, behajtott a behajtóba, és megállt a teherkocsi mellett. Üres volt az udvar, életnek nyoma se látszott sehol. Hátul egy durván összetákolt födeles félszer alatt kopott traktor szomorkodott, meg néhány ócska gazdasági gép. Mikor kiszállt a jeepből, és a ház felé indult, valahol a lépcső alatt ugatni kezdett egy kutya, majd egy fekete-barna, hosszú lábú, vén kopó bújt elő az árnyékból, és farkcsóválva tovább ugatott, mint aki bocsánatot kér a barátságtalan hangért, de kötelességet teljesít, amit nem szabad komolyan venni.
– Van valaki itthon? – eresztette ki Frank a hangját. Majd fölment a falépcsőn, és megzörgette a tornác szúnyoghálós, rozoga ajtaját. – Héj, van itthon valaki?
– Jövök-jövök – felelt valahonnan bentről egy rekedtes hang. A kutya ugatott hűségesen a lépcső alatt.
Megnyílt a házba vezető üveges ajtó, és egy magas, szikár, napbarnított, barázdás arcú, ősz hajú öregember lépett ki a tornácra. A farmerek megszokott kék munkaruháját viselte, homok és kígyó ellen való, rövid szárú csizmát, és födetlen fején gondozatlannak látszott a hosszú fehér haj. De az öltözet kopottsága, a munkában kicserzett kéz és az elhanyagolt külső ellenére is volt a megjelenésében valami egyszerű méltóság.
– Hallgass! – szólt oda a kutyára, s az abbahagyta nyomban az ugatást, és visszahúzódott a lépcső árnyékába.
– Miben lehetek segítségére, vadőr? – kérdezte egyszerűen, és kinyitotta a szúnyoghálós ajtót. Idegen kiejtéssel beszélt, de folyékonyan.
– Az én nevem Frank Seller – mutatkozott be a vadőr. – Mr. Palatkay?
– Én vagyok – bólintott az öregember –, jöjjön be! Unokám már beszélt magáról – tette hozzá, majd bevezette vendégét a tornácra, rámutatott egy kopott kerti székre –, üljön le! Hozhatok egy pohár narancslevet? Magam készítettem… De mit kérdezgetek itt? Én magam is szívesen veszek egyet!
– Köszönöm – dadogta Frank, de tovább már nem jutott. Az öregember bement a házba, s hallani lehetett odabent a poharak csörömpölését. A lassanként lehajolni készülő nap ott ült már az úton túl emelkedő óriásfenyőfák tetején, s bronzszínű, meleg sugarai megcsillantak a tornác előtti nagy kámforfa sárgászöld levelein. Békesség hevert az udvaron. Odébb, a tölgyfákon mókusok kergetőztek.
– Itt van, ni! – jelent meg az öregember az ajtóban, kezében fatálcával, és a fatálcán két vizespohárnyi narancslével. – Ahogy mondtam már, magam készítettem még narancsérés idején, és az eltevési módszer is a magam találmánya. Itt van, ni! – ismételte, és letette az egyik poharat a vendég elé a kerti asztal sarkára. – Ezzel a módszerrel két évig is meg tudom őrizni a narancslé természetes, friss ízét és illatát. De, sajnos, a narancsipart nem érdekli a találmányom. Fagyasztják vagy porrá szárítva tárolják, mert gazdaságosabb. De mindkét módszerrel tönkreteszik az ital természetes szerkezetét és ízét… Kóstolja meg! Ezt négy hónappal ezelőtt készítettem.
Ő maga is leült, öregesen, egy másik székre. Letette a tálcát, kezébe vette a poharat, és élvezettel beleszürcsölt az italba. Frank is kezébe vette a felkínált italt. Megszagolta, és ivott belőle. Valóban olyan volt, mintha aznap préselték volna frissen szedett gyümölcsből.
– Hihetetlen – mondta meggyőződéssel –, esküdni mertem volna, hogy ma reggel még fán csüngött a gyümölcs, amiből ez készült!
– Ugyebár? – örvendezett az öregúr. – De hiába mondom én ezeknek a fafejűeknek, egyre csak dollárban gondolkoznak, s nem törődnek azzal, hogy megjavítsák a terméküket, amit a vevők nyakába sóznak! Na de mit fecsegek én itt erről! Bizonyára nem azért jött, hogy narancsléről beszéljünk…
Frank ivott még egy kortyot a pompás hűsítő italból, mély lélegzetet vett, és kibökte egyenesen.
– Tud-e arról, Mr. Palatkay, hogy egy Gotschalk és egy Deák nevezetű egyetemi tanár könyvet írt erről a vidékről?
– Természetesen – bólintott az öregúr, és mosoly jelent meg barázdás arcán –, nekem is van egy példányom belőle. Látni akarja?
– És mi a véleménye róla?
Palatkay vizsgálódva nézett egyenruhás, fiatal vendégére.
– Mivel kapcsolatban? – tette föl a kérdést.
– A kincseket illetőleg. Arany- és ezüstpénzek, Attila kardja…
Az öregember elnevette magát. Kedves, barátságos nevetése volt. Nagy, munkában eldurvult kezével legyintett is, mintha legyet hessegetett volna.
– Mese, vadőr, mese. Mármint Attila kardja meg a többi. A három láda, az igaz – komolyodott el –, nagyobbára titkos papírok voltak azokban. Nevek, térképek, elásott ágyúk és egyéb fegyverek rejtekhelyeinek térképei, amit a szabadságharcosok elrejtettek 1849-ben az osztrákok meg az oroszok elől, azzal a céllal, hogy amikor egy újabb felkelésnek ideje jő, meglelhessék azokat. Hazafiak névsora, akikre számítani lehetett egy újabb felkelésnél…
Sóhajtott.
– Újabb felkelésre, sajnos, nem jött alkalom. Ami viszont a ládákat illeti, érthető, hogy a császár kormánya szerette volna kézbe kapni úgy a térképeket, mint a neveket. Minden hivatalbeli csirkefogó meggazdagodhatott volna azoknak a neveknek a birtokában, mert úgy szólt a császári törvény, hogy akire összeesküvés vádját tudják bizonyítani, annak minden vagyonát fele-fele arányban osztja meg a császár a feljelentővel. De kincs?
Újra legyintett.
– Valami kevés pénz talán, ami a zsoldból fennmaradt, mit tudom én. A többi, az mind mese, fiatalember. De olyan mese, amihez vér tapad. Csúnya, kegyetlen mese. Ha én egyszer beszélni kezdenék erről, nem egy könyvet töltene meg, de tízet is!
Néhány pillanatra csönd nehezedett közéjük. Odakint a kámforfa előrenyúló ágán piros madár ült, és halkan, szaggatottan belefüttyentett a közelgő estébe.
– Ha beszélni kíván erről, én szívesen hallgatom – mondta halkan a fiatalember.
Az öreg magyar ránézett. Komolyan, mosolygás nélkül. Néhány pillanatig megült rajta a szeme. Szürke szemei voltak, mélyek.
– Ti, amerikaiak, olyan vagytok, mint egy rakás hirtelen nőtt kamasz, akik méreteikben kinőtték ugyan a gyermekruhát, de minden más tekintetben gyermekek maradtak – szólalt meg lassan, gondosan válogatva a szavait. – Ti mindent, ami számotokra új, úgy néztek, mintha mese lenne, szenzációs mese, nem élő valóság. Márpedig ez a világ tele van borzalmas valóságokkal, amiket ti még elképzelni se tudtok, s ha valaki említést tesz nektek ezekről, elnyílik nagyra a szemetek, mint a gyermeké, aki boszorkányokról vagy emberevő sárkányokról hall, de magatokban, bent, elszigetelitek a valóságos élettől, mint a gyermek a mesét, mert máskülönben nem mernétek benyitni egy sötét szobába, s elpirulnátok, valahányszor tükörbe néztek… Hallani akarod a valóságot, vadőr? Hát ha neked van időd reá, nekem van időm arra, hogy beszéljek róla…! Mit szólsz ehhez?
Frank újra nyelt egyet. Kissé összeszorult a torka, maga se tudta, miért.
– Bármit is akar mondani, én hallgatom – felelte.
Az öregember újra ránézett, kutató szemmel. Aztán sóhajtott.
– Olyan fiatal vagy. Pisztoly is fityeg az öveden, de biztos vagyok benne, hogy még nem öltél embert. Félig nyúzott embert se láttál soha, megkínzott embert. Olyat, akinek harapófogóval tépték föl a körmeit a vallatók, vagy… – nagyot sóhajtott – el se tudod hinni, hogy ilyesmi történik ezen a világon, az arcodról látom. Pedig történik. Velem is megtörtént sok minden. Fiamat, menyemet három napig kínozták, míg végre megkönyörült rajtok az Isten, és belehaltak a gyötrésekbe. Ágnes pedig, kicsi Ágnes, az unokám, nemcsak végig kellett nézze mindezt, de amit ővele is elkövettek… nincs ennek a világnak olyan vadállatja, amelyik ilyesmit elkövetne legádázabb ellenségével és… pedig szegényke alig volt nyolcéves akkor… szép, egészséges, vidám gyerek… ma csak egy árnyék… élet nélkül, jövendő nélkül… Isten verje meg a gyalázatosokat, akik ezt tették vele; verje meg az Isten még a fajtájukat is…!
Elsötétedett az arca, keze ökölbe szorult, nyakán, szája szögletein megvonaglottak az izmok. Magas homloka ráncokba szökött.
– Hallani kívántad mindezt, vadőr? Hát most hallod. Kincsek érdekeltek? Hát most hallottad, hogy mit hoznak magukkal a kincsek. Mert voltak ott kincsek is, igen, valamikor, magyarok földjén. Erdély földjén. Kemény, becsületes munka és bátor kitartás árán szerzett kincsek. Jó, kövér termőföld. Aranybánya, ezüstbánya, szénbánya… amit csak akarsz, volt ott minden. Csak meg kellett találni, meg kellett dolgozni, országot kellett építeni köréje. S az országot meg kellett védelmezni, amíg lehetett. Amíg futotta vérből, erőből, emberből. S amikor már mindez kifogyott, akkor meg kellett tanulni idegent szolgálni, idegen uralom alatt élni, de mégis élni, emberhez méltó módon, ahogy lehetett.
– Ez a mi történelmünk, fiatalember, magyarok történelme. Fél évezreden keresztül megvédelmeztük a hazánkat mindenki ellen, aki kincseinket akarta, s a rá következő fél évezreden át megtanultunk élni, ahogy lehetett, de mindég becsülettel, hűséggel és igazságosan. Éltünk török uralom alatt, Habsburg-uralom alatt. Hol Isztambulba hurcolták rabszolgának legjobbjainkat, hol gályarabságba, császárt szolgálni. De valahogy túléltünk mindent. Megfogyatkoztunk, az igaz, de túléltük az elnyomóinkat. A kipusztult, lakatlanul maradt földekre idegenek szivárogtak be rendre innen is, onnan is. Befogadtuk őket. Megtűrtük őket. Igyekeztünk emberségesek lenni hozzájok. Mint Amerika népe mostanában, a menekültekkel szemben, akik közé én is tartozom. A különbség csak az, hogy mi meg kell tanuljuk itt az ország nyelvét, ha meg akarunk élni. Akik hozzánk vándoroltak be, azok még ezt se kellett megtegyék. Építettünk számukra iskolákat és templomokat, s fizettük papjaikat és tanítóikat, hogy megőrizhessék a maguk saját nyelvét. Ostobaság volt, ugye? Mi igazságnak és szabadságnak neveztük. Bizony, nagy árat fizettünk érte…
Elhallgatott egy pillanatra, és kinézett a fákra. Arca barázdás volt, és szomorú. Nagyon-nagyon öreg. A fenyőszálasba temetkező nap utolsó rőt sugara megragyogtatta a legmagasabb magnóliafa tetején a fényes, sötétzöld leveleket.
– Mihozzánk, Erdélybe, oláhok jöttek – folytatta az öreg Palatkay –, csapatostul menekültek át a hegyeken túlról saját kényuraik elől. Ma románoknak nevezik magukat, de akkoriban még csak vlachoknak ismerte őket a Balkán. Magyarul oláhoknak. A mi családunk Erdély közepén élt jó hatszáz éve már, mikor az első oláhok megjelentek azon a vidéken. Birtokunk Palatkán volt, Kolozsvártól keletnek. Ez Erdély fővárosa – tette hozzá magyarázatul –, Kolozsvár. Ma Clujnak nevezik, meg Napocának vagy mi a fenének. De az igazi neve Kolozsvár. Kolozs vezér épített ott várat magának, valamikor a tizedik században, ha igaz. De nem fontos ma már, hogy mikor. Román várost csináltak belőle most, a legdurvább erőszakkal, amit Erdély földje valaha is megélt.
– Ami velünk, Palatkayakkal történt, az jellegzetes a mai időkre. Mikor a tizenhatodik és tizenhetedik században Erdély közepe majdnem lakatlanná vált a sok tatárdúlás, törökdúlás és Habsburg-dúlás következtében, a birtokos urak bevándorló oláhokat telepítettek üresen maradt földjeikre, hogy legyen ki megművelje a földeket. Az én őseim azonban hallani sem akartak arról, hogy idegeneket hozzanak, pedig Palatkát földig égették kétszer is az osztrák császár zsoldosai. Néhány magyar család megmaradt, elbújva az erdőkben és nádasokban, s rendre azoknak az ivadékai népesítették be újra Palatkát. Ez az oka annak, hogy még az én gyermekkoromban is csak három név volt a faluban a mienk mellett: a Csűrös, a Deák és a Balla. Mindenki, aki ott élt vagy Csűrös volt, vagy Deák, vagy Balla! Ezektől a Balláktól származott ide az amerikai Balla család is, meg a város neve, Palatka…
A szálaserdő felől gémrikácsolás hasított az estébe. Fészkéhez megtérő szürkegém szava volt. Élelmet hozhatott fiainak. A narancsos között fogolymadár hívta a párját.
– A környékbeli falvak megteltek oláhokkal – folytatta az öreg –, csak Palatkára nem került egy se. Őseim ügyeltek erre. Az első oláh család a tizennyolcadik század első felében került oda, császári adománylevéllel. Röviddel a Rákóczi-féle szabadságharc leveretése után. Akik részt vettek a felkelésben, azoknak a birtokait elkobozta a császár, és másoknak adta. Az egyik Palatkay huszártiszt volt Rákóczi fejedelem seregében. Ugyancsak Rákóczi zászlaja alatt küzdött az egyik Deák. Ennek a Palatkaynak négyszáz hold földje volt, azt egy császári tiszt kapta meg. A Deák húsz holdjára pedig odatelepítettek a császári hatóságok egy Marzsinyán nevezetű oláh családot. Ma a fél falunak Marzsinyán a neve. Szaporák, mint a patkányok…
Mélyet sóhajtott.
– Ti, amerikaiak, nehezen értitek ezt meg. Azt mondjátok, hogy hát aki már ott született, az odavaló, és éppen annyi joga van az országhoz, mint másnak. És ez így, elvben, igaz is. Ha azonban a bevándorló nem olvad bele a befogadó ország népébe, sőt: minden lehető alkalmat felhasznál, hogy hátba támadja azt, aki jó szívvel megnyitotta előtte a kapuját, akkor erkölcsileg is, gyakorlatilag is más a helyzet. Aki bevándorló idegen létére, vagy mint bevándorlók leszármazottja nemcsak megmarad idegennek, de háború és veszedelem esetén a befogadó ország és annak őslakossága ellen fordul, az hitvány áruló, és nem érdemli meg, hogy a befogadó nép továbbra is megossza vele földjét és kenyerét! A bevándorolt oláhokat ki kellett volna űzni az országból mindjárt az első alkalommal, amikor az ellenség mellé állva ellenünk fordultak!
Ökölbe szoruló keze lecsapott a kerti szék karfájára. Szeme villogott a haragtól. A fiatal vadőr szó nélkül bólintott hozzá.
– Tudtam, hogy megértesz engem, vadőr – folytatta az öreg magyar megcsöndesülve –, ti, amerikaiak, hazafias érzésű népek vagytok, kik nem tűrtök meg árulókat magatok között. Mi, sajnos, megtűrtük őket. Igaz, hogy minden esetben a győztesek oldalán voltak, azoknak az oldalán, akik leigáztak bennünket, és így nem sokat tehettünk. Amikor pedig tehettünk volna, később, addigra már megbocsátottunk nekik, s elfeledtük a bűneiket, ahogy a Szentírás tanítja.
– Valahányszor a Habsburg hódítók ellen küzdöttünk, valahányszor a szabadságunkat kellett védelmezzük, alkotmányunkat, törvényeinket, melyek elismerték a lelkiismeret szabadságát, a vallásszabadságot, az ember Istentől való jogát, hogy szabadon éljen, a maga nyelvén és a maga hite szerint dicsérje Istent, valahányszor ezeknek a szabadságjogainknak a védelmére fegyvert fogtunk, az oláhok, akik ugyanezeknek a szabadságjogoknak a védelmében maradhattak meg oláhoknak a mi földünkön is, minden egyes alkalommal ellenünk fordultak. Nem nyíltan, nem egyenesen, dehogy. Megvárták, míg legyöngültünk a hosszú háborúskodásban, egyedül, segítség nélkül, egy jól megszervezett, hatalmas császári birodalommal szemben; megvárták, míg minden fegyverforgatásra alkalmas férfi otthagyta az otthonát, s csak gyermekek, asszonyok és öregek maradtak a falvakban meg városokban… S akkor váratlanul, az éjszaka sötétjében lejöttek a hegyekből, és rátörtek a védtelenekre. Feldúlták az otthonokat. Öregeket, gyermekeket, asszonyokat lemészároltak a legkegyetlenebb kínzások közepette. Lelkészeinket elevenen megnyúzták, karóba húzták vagy felszögezték a templomok kapujára… S a tizenhetedik századtól kezdve megismételték ezt újra meg újra, valahányszor alkalom adódott. Hálából a győztes császári hatalom földet adott nekik, magyarok üresen maradt vagy elkobzott földjeit, és legnagyobb szabadságharcunk elveszte után, 1849-ben, amikor csak az orosz cár hadai voltak képesek megnyerni Ausztria számára a háborút: a császár külön is kitüntette őket, amért városainkat feldúlták, falvainkat fölégették, és magyar asszonyok és gyermekek ezreit mészárolták halomra.
– Palatkay Dénes átmenekült ide, Amerikába, azokkal a ládákkal. Parancsot kapott erre Kossuthtól magától, a szabad magyar köztársaság első elnökétől, a szabadságharc vezérétől. De a családja otthon maradt, Palatkán. Öreg édesanyja, felesége és négy apró gyereke. Rájok törtek a környékbeli falvak oláhjai, halálra kínozták őket, elhordtak mindent, amit találtak, és felgyújtották az udvarházat. Egy császári gyalogezred ott várt két teljes napot a szomszédos völgyben, és a tiszt urak messzelátókkal nézték a dombtetőről az oláhok részeg vérengzését. Mikor aztán már az udvarház is leégett, és nem láttak élő embert sehol Palatka helyén, akkor jöttek csak át „rendet tenni”. Ez volt a második eset, amikor a Palatkára rátörő oláhok a mondabeli kincsek rejtekét keresték. Először egy évszázaddal ezelőtt, a Rákóczi-felkelés leverése után kínozták meg a község magyarjait tüzes vasakkal és nyúzókéssel a nem létező kincs miatt. A Palatkay család Kolozsvárra menekült előlük, és csak az udvarház cselédségét kínozhatták meg. De negyvenkilencben a Palatkay Dénes anyját, feleségét és gyermekeit vallatták egymás után, órákon keresztül, míg végre megkönyörült rajtok a Teremtő, és kiszenvedtek. Látom az arcodon, vadőr, hogy nem szívesen hallod ezeket a dolgokat. Én se szívesen beszélek róluk. De te tetted föl a kérdést. A kincsek dolgáról akartál hallani. Hát ez a kincsek dolga. Hogy volt-e valójában valamiféle kincs a nagyon régi időkben, vagy nem, azt én magam sem tudom. Ha volt olyasmi, régen elhordták azt már portyázó tatárok, törökök, mit tudom én, mik. Vagy elásták azokat valahova az őrizők, s egy se maradt életben közülök, hogy továbbadhatta volna a titkot. Ez is lehet. De mindez csak találgatás. Ami bizonyos, az a szenvedés. A kegyetlen vérengzések sorozata, amiben nekünk, erdélyi magyaroknak részünk volt a történelem során.
Elhallgatott. Odakint, a fák között, már megszürkült az este. Valahol a fák fölött vadkacsák szárnya suhogott, ahogy tovahúztak a mocsarak felé.
– Palatkay Dénesnek, akit a császári ügynökök itt, Amerikában értek utol, és kínoztak halálra, volt egy öccse, aki Kolozsvárt volt a kórházban, sebesüléssel, amikor az oláhok feldúlták Palatkát. A császári helytartó tízévi várfogságra ítélte, amért részt vett a szabadságharcban. De később, húsz év múlva, amikor Ferenc József császár szükségesnek látta, hogy békét kössön a magyarokkal, neki ítélte meg Palatkát a császári bíróság. Ferenc volt a neve. S ez a Palatkay Ferenc volt az én dédapám. Újraépítette ott a dombon az ősi udvarházat, és az első világháború végén engem kötöztek meg ott az oláhok. De akkor már románoknak nevezték magukat, s királyuk is volt, túl a hegyeken, Bukarestben. S ti meg az angolok, meg a franciák, ennek a román királynak adtatok oda bennünket, országostól, mindenestől. Bizony. Megkötözve vonszoltak ki az otthonomból. Kolozsvárt börtönbe zártak. Sohase derült ki, hogy miért. Magyar voltam. Földesúr. A református egyház gondnoka. Ez elég volt.
– Talán ötödik napja voltam már jó huszadmagammal a Fellegvár nyirkos pincéjében, amikor az őrünk bekiabálta a rácson keresztül a nevemet. Fölvezetett egy szűk kis irodába, ahol egy román kapitány ült az asztalnál, s mellette egy kövér, civil ruhás ember. „Üljön le, Palatkay úr” – mutatott a civil ruhás egy harmadik székre. Magyarul beszélt. A kapitány intett a kezével, és az őr, aki odavitt, elhagyta a szobát, s még az ajtót is ügyelve betette maga mögött. „Az én nevem Gelb Mátyás, Palatkay úr – szólalt meg újra a civil ruhás –, tanácsadói és tolmácsi minőségben vagyok itt. Borzoi kapitány úr itt a kémelhárító osztály parancsnoka, és egy jószándékú javaslatot kíván tenni. Palatkay úr megmutatja nekünk úgy az elrejtett fegyverek, mint a kincsek rejtekét, és ezzel szemben azonnal szabadlábra helyezzük, és minden további eljárást beszüntetünk.” „Miféle fegyverekről beszél, s miféle kincsekről? – kérdeztem. – Vadászpuskámat azóta bizonyára meglelték már a szekrényben, pecsétgyűrűmet és jegygyűrűmet pedig lehúzták ujjamról a katonák, amikor megkötöztek, mint a rablót!” Gelb úr sajnálkozva mosolygott. „Háború idején mindég történnek sajnálatos kilengések – mondta –, ezen nem tudunk segíteni. Ami pedig a fegyvereket illeti, azokról feledkezzünk meg, jó? Hanem a kincsek, azok most már a román királyság tulajdonát képezik, ezt meg kell értsük, Palatkay úr!” „Miféle kincsek?” – kérdeztem újra. Megcsóválta a fejét, rosszallólag, Gelb úr. „Palatkay úr, Palatkay úr – fenyegetett meg tréfásan az ujjával. – Jól tudja maga, hogy miről beszélünk. A magyar királyi kincsekről, amiket annak idején elrejtettek a Habsburgok elől a magyar hazafiak. Mindenki tudja, hogy a Palatkay család őrzi azokat!” A román kapitány felmordult mellette, és mondott valamit a maga nyelvén. Gelb úr bólintott, és rám mosolygott újra. „Borzoi kapitány úr nagyon megértő és emberséges gondolkodású – magyarázta –, azt javasolja, hogy osszuk meg a kincseket, felesben. Felét ő elviszi magával, a másik felét pedig ön értékesíti. Én majd gondoskodom arról, hogy vevőt találjon, aki befogja a száját – tette hozzá jóindulatúan. – A jegyzőkönyvbe pedig egyszerűen beírjuk, hogy szóbeszéd az egész. Nem léteznek a kincsek.” „Ezt most mindjárt meg is tehetjük – mondtam neki –, mert valóban nem léteznek.” Mondott valamit románul a kapitánynak, mire az rám nézett haragosan, és az ajtó felé ordított. Az őr beugrott a szobába, és összecsapta a bakancsait. A kapitány mordult feléje valamit, nekem pedig intett a kezével, hogy menjek. Gelb úr sajnálkozva emelte föl a két kezét. „Nem tehetek róla, Palatkay úr. Gondolkozzék a javaslaton, lesz ideje.” Az őr most már nem vezetett, hanem lökdösött végig a folyosókon, s a pince ajtajában még rúgott is egyet belém. Rabtársaimat, magyar tanítókat, papokat, földbirtokosokat rendre kiengedték, egyiket a másik után, s végül magamra maradtam a pincében. Naponta kétszer adtak ennem, krumplilevest és száraz kenyeret hozzá. Úgy két hónap múlva Gelb úr személyesen jött le meglátogatni. Pislogó szemekkel nézett körül a penésszagú, sötét pincében, ahova az egyetlen világosság a folyosó mennyezetéről alácsüngő villanyégőből jött, kívül a rácson. „Borzalmas hely ez, Palatkay úr, borzalmas hely – mondta fejcsóválva –, hát mért nem jön már meg az esze, mondja? Kinek mi jót tesz az a sok kincs ott a föld alatt, vagy mit tudom én, hol? A kapitány úr javaslata tisztességes javaslat volt: fele-fele! Én majd gondoskodom arról, hogy jó árat kapjon a maga feléért. Vehet a pénzen traktort, gazdasági gépeket s mindent, amire csak szüksége van, s bizonyára marad is még belőle, amit félre lehet tenni a bankba. Mit szól hozzá?” „Jól hangzik, Gelb úr – feleltem –, csak egy a baj.” „S mi az? – kérdezte mohón. – Akármi is legyen, elintézzük!” „A baj az, hogy nincs semmi, sehol. Ha voltak is talán valamiféle kincsek nagyon-nagyon régen, azoknak régen nyomuk veszett már. Bizonyára elhordták mások, évszázadokkal ezelőtt.” Gelb úr megcsóválta a fejét, és elment. Valami két hónapig ott tartottak még, aztán végül is elengedtek. De Kolozsvárt akkor már Clujnak nevezték, s Erdély Romániához tartozott.
Az öregember ott a tornácon elhallgatott, s maga elé bámult, a gyalulatlan deszkapadlóra. Odakint már megtömöttödött az este a fák alatt. A sápadtkék égen néhány kis könnyű, rózsaszínű felhőfoszlány lebegett, s a mocsár felől odahallatszott a nyári éjszakák megszokott békazsongása. Langyos kis szellő lebbent keresztül a tornác szúnyoghálóján, s magával hozta a tópart fülledt iszapszagát.
– Hatszáz hold birtokomból elvettek négyszázat, s szétosztották az oláhok között – folytatta a vén magyar –, de ami megmaradt, abból sikerült tíz év alatt mintagazdaságot csinálnom. Nehéz munka volt, mert hol ennek, hol annak az Ó-Romániából odatelepített hivatalnoknak kellett baksist adni. De az ember rendre megtanulta olajozni az újféle államgépezet tengelyét ahhoz, hogy meg lehessen élni. A királytól le, a falusi csendőrig, mindenki elvárta a baksist, s akinek esze volt, az a közelében lévő apró csirkefogókat fizette le, hogy az éhesebb cápához el se jussanak a különböző ügyek.
– Fiamat Kolozsvárt taníttattam, a református kollégiumban. Lányomat is. A magyar kultúra hihetetlen mértékben kivirágzott Erdély-szerte azokban az években, minden román gazdasági elnyomás ellenére is, vagy talán éppen amiatt. Az erdélyi magyarok egyszerre csak magyarabbak lettek. Politikailag kisebbségi sorsba alacsonyodtak, gazdaságilag vérünket szívták a román állam piócái, és még a legúribb háznál is megesett, hogy egy dollárra való pénzt se tudtak összekaparni napokig. Maradt tehát a kultúrfölényünk, s ezt a fölényünket még magosabbra emeltük, magosabbra, mint valaha, a megszálló hatalom színvonala fölé. A nyugati kultúrát képviseltük egy balkáni országban, s aki újságíró, művész vagy diplomata nyugatról meglátogatott, az megérezte ezt nyomban. Ma már világosan látom, hogy ez a büszkén meghirdetett kultúrfölény okozta vesztünket később. Amikor 1944 őszén ránk szakadt a pokol minden ördöge.
– Ti, amerikaiak, nem is tudjátok, miről beszélek. A ti civilizált világotokban a háború mindössze annyiból áll, hogy különböző egyenruhát viselő katonák mindenféle fegyverekkel gyilkolják egymást. Csúnya mesterség, mondjátok, de néha szükséges, és alapjában véve a sport szabályai szerint tisztességes is, mivel mindkét félnek fegyver van a kezében, amit a másik ellen szabadon használhat. Hogy ezt a fegyvert a védtelenek, gyöngék, kiszolgáltatottak ellen is használni lehet a háború folyamán, az a ti szabályaitok szerint elképzelhetetlen. Vannak azonban népek, melyeknek gondolkodásmódja nem lát semmi kifogásolnivalót abban, ha a győztes azt tesz a legyőzöttel, ami éppen pillanatnyilag kedvére való. Mert őszerintük a legyőzött minden tulajdona, asszonyát és gyerekét is beleértve, a győztes prédájává válik. Ezek közé tartozik az orosz és a román. De különösen a román, akinek balkáni öröksége a legyőzöttel szemben való jogos kegyetlenkedés. Ezért mondottam azt, hogy 1944 őszén ránk szakadt a pokol. Egy román gyalogos ezred szabadult rá a falunkra, Palatkára, és három napon keresztül ünnepelték nálunk a győzelmet, amit az orosz hadsereg számukra kivívott, amikor Erdélyt s Magyarországot lerohanta, és prédául lökte oda nekik.
– Feleségem, szerencsére, nem élt már akkor, szegényke. Leányom férjnél volt Kolozsvárt, s férjestől, gyermekestől nyugatra menekült a megvadult hordák elől. Okos döntés volt. Fiam azonban bízott a demokráciában, ahogy mondta. Építészmérnök volt, román egyetemet végzett. Amikor a német-orosz háború során Erdélyt kettéosztották a németek Magyarország és Románia között, az új országhatár ott húzódott Palatka alatt, alig két kilométerre a falutól. Mi visszatértünk Magyarországhoz. Én sírtam az örömtől, amikor 1940 augusztusában az első magyar honvédek bevonultak a falunkba. Sírtam az örömtől, amikor feltűztem újra a magyar zászlót a házunkra, annyi sok esztendő után. A fiam azonban nem örvendett velem. „Hitler adta vissza Észak-Erdélyt Magyarországnak – mondta –, s ennek rossz vége lesz, mert a németek elvesztik a háborút. Demokrácia a jövendő államformája.” Próbált segíteni a zsidókon, ahol tudott, néhány román érdekében is szót emelt, s emiatt aztán haza kellett jöjjön Kolozsvárról, mert bojkott alá vették az irodáját. Fél karjára nyomorék volt, szegény, így született, s emiatt aztán nem hívták be katonának. Ő ezt szerencsének nevezte, pedig valójában ez okozta vesztét. A háborúból még kimentődhetett volna valamiképpen, s valahol nyugaton húzódhatott volna meg családjával együtt, mint annyi katonatiszt. A palatkai felszabadításból azonban még csak lehetősége sem volt arra, hogy megmentődjön. Magyar volt, és a Palatkay nevet viselte.
– Felszabadulásnak nevezték azt, ami ott történt, s még ma is van olyan, aki ennek nevezi. Én ott voltam. Láttam. S hogy túléltem, az csak az Úristen különös kegyelméből történt. Pedig még csak harc se volt a mi környékünkön. A német hadsereg egyszerűen visszavonult, s láttunk egy magyar honvédszázadot is visszavonulni. Egy fiatal hadnagy felhajtott a házunkhoz teherkocsival, és felajánlotta, hogy elvisz bennünket, mert a románok meg az oroszok néhány órán belül ott lesznek. Én készen voltam arra, hogy ott hagyjak mindent, de a fiam nem. Így aztán ott maradtunk. A fiam, a menyem, nyolcéves leányunokám és én. Azóta sokszor gondoltam vissza arra, hogy micsoda rettenetes súlya volt annak az elhatározásnak. Fél perc se kellett hozzá, s döntöttünk. Eldőlt a sorsunk, s menteni, változtatni rajta nem lehetett többé.
– A honvédek átvonultak a falun, s mögöttük rettenetes csönd maradt. Emberek ácsorogtak a kerítések mentén, magyarok, s várták suttogó aggodalommal, hogy mi lesz. Aztán fent, a legelődombon, szemben a házunkkal, eldördült néhány lövés. Majd látni lehetett egyenruhás embereket, ahogy kijöttek az erdőből, meggyűltek, mint a hangyák, s mikor jó sokan voltak, elkezdtek aláereszkedni a kopár legelőoldalon, a falu felé. Kezükben puskával, géppisztollyal, mintha csak hajtóvadászaton lettek volna. Itt-ott parasztruhás embereket láttunk közöttük. Ahogy kiderült, a mi falunkból elmenekült románok voltak, meg szomszéd falubeliek. Ők vezették a katonákat. Egy román gyalogos századot.
– Szép, napsütéses idő volt. Kora őszi délután. Olyan tisztán látom magam előtt ma is, mintha csak ott állnék, házunk sarkában még mindég, s bámulnék át a völgy felett a szemközti domboldalra. Száraz volt már a legelő füve odaát, s a langyos napfény alatt szinte bronzbarnának látszott. Lent a völgyben érni kezdett a törökbúza is, zöldjét vesztette. Mellettem pottyant már a fáról a borízű alma, s érezni lehetett a levegőben a szilvaíz édes szagát, ahogy a házunk megett két nagy üstben fortyogtatták tűz felett az asszonyok. Szép, barátságos, meleg emlékű napnak készült az is, mint általában az októberi napok minálunk. De aztán megjöttek a románok, és egyszerre mindennek vége lett, ami szép volt, békés és emberhez illő.
Az öregembernek elakadt a szava. Lehajtotta a fejét, s kezével könnyet törölt ki a szeméből. Nagy, kockás zsebkendőt húzott elő a zsebéből, és kifújta hangosan az orrát. A kámforfák alatt sötét volt már, s az égbolt magasában egymás után gyúltak ki a csillagok. Valahol mély hangon bagoly huhogott, s a mocsarak fölött sárgulni kezdett az ég alja. Kelőben volt a hold. Az öregember megköszörülte a torkát a sötét tornácon, és folytatta. Érezni lehetett, ahogy uralkodni kívánt magán, és emiatt különösen lassú, hűvös és majdnem érzéketlen volt a hangja, mintha csak valami unalmas, mindennapi történetet mondott volna el. Beszéde beleolvadt az este békés zsongásaiba, és kísértetiesre növelte az erdők neszeit.
– Alig érték el a katonák a falu első házait, elkezdődött a sikoltozás. Elkezdődött, és nem szűnt meg egy percre sem, három teljes, hosszú napon át. Te még olyant nem hallottál, vadőr, és óvjon meg az Úristen attól, hogy valaha is hallanod kelljen. Mert ott marad a füledben, ameddig csak élsz, s talán még azután is. Amikor lányok, asszonyok sikoltoznak hahotázó, részeg katonák kezén, éles, szívettépő sikoltozással. Amikor megcsonkított, karóba húzott vagy elevenen megnyúzott férfiak üvöltenek, eszelősen, borzalmasan, mint a vadállatok. Aki egyszer hallja, soha el nem feledi. Fiam halálordítása, menyem, leányunokám szörnyűséges sikoltozása itt van ma is még a fülemben, vadőr. Oláhok tették ezt, érted? Akiket ti románoknak neveztek. S azóta puszta két kezemmel meg tudnék ölni mindenkit, aki román…!
Elfulladt a hangja. Szeme izzott a sötétben, akár a parázs. Aztán nyelt egyet, és sóhajtott.
– Fiatalember, három hosszú napon keresztül kellett látnom a szörnyűségeket, s hallanom a halálordításokat. Megkínoztak engem is, meg hát. Látni akarod a nyomát? Nézd a kezemet! Az ujjaimat! Hátamon is ott van még mindég az izzó vas nyoma, s ott is marad, amíg élek. Sajog, valahányszor esőre áll az idő, és emlékeztet. De ez mind semmi ahhoz képest, amit látnom kellett, fához kötözve, tehetetlenül. Ahhoz az almafához, ott a házunk sarkában, melyről az előbb beszéltem, hogy hullott már róla a borízű alma. Ahhoz kötöztek a hitványak. S látnom kellett, amit a fiammal elkövettek, aki hitt a demokráciában. Amit a menyemmel, az unokámmal elkövettek, aki alig telt nyolcéves akkor. Fiam belehalt az első napon. Szerencsétlen, szép, szelíd menyem a második nap végén szenvedett csak ki. Aztán a harmadik nap már csak én maradtam ott, félőrülten a fához kötözve, meg kicsi Ágneske, az unokám, néhány lépésre tőlem, a földön. Mozdulatlanul és borzasztó véresen, akár a holt. Engem utolsónak hagytak. Miért? Mert ki akarták verni belőlem a titkot, a nem létező titkot, hogy hova rejtettük el a kincset. Azt az átkozott kincset. Hiába mondtam nekik, hogy nem tudok róla, hogy mese az egész: nem hitték el. Szemem láttára tették mindazt a fiammal, menyemmel, leányunokámmal, verje meg az Isten a disznó hitványait, hogy megtörjenek ezzel. Hát meg is törtek. A világ minden kincsét odaadtam volna nekik, a világ minden titkát a fülükbe ordítottam volna, csak hogy kiváltsam őket a mocskos kezekből. De ha egyszer nem volt mit megmondjak, érted, vadőr? Ha nem volt, mit eláruljak, ha egyszer nem volt elrejtett kincs sehol, amiről tudtam volna…!
– A harmadik nap már csak én maradtam, akin haragjukat kitölthették. Szegeket vertek a körmeim alá. Még ma is kiráz a hideg a borzalomtól, amikor visszajár a fájdalom emléke, mint egy borzalmas kísértet, akit nem lehet eltemetni. Aztán jöttek a tüzes vassal. Eszméletemet veszthettem, mert egy idő múlva már nem éreztem a fájdalmat sem. Saját ordításomat hallottam nagyon messziről, és orromban volt az égett hús szaga…
– Orosz alakulat jött arra véletlenül, és egy orosz őrnagy meglátta, amit az oláhok műveltek ott velem. Géppisztollyal lelőtt néhányat haragjában, s a többi elszaladt. Minket kórházba vittek a muszkák, Kolozsvárra. Én néhány hét alatt helyrejöttem úgy-ahogy. De Ágneske, az unokám, soha. Eszét vesztette, szegényke, ahogy mondani szokták. Megölték a lelkét az aljas bitangok. Kiölték belőle az életet. A kórházban voltunk még, amikor egy amerikai tiszt keresett föl. Amerikai összekötő tiszt: Frank Balla százados. Annak a floridai Ballának a fia, aki szenátor volt itt akkor, s aki még a harmincas évek elején Palatkán járt, rokont keresni. Talált is egy fél falura valót. Ötezer dollárt is adott a templomunk újjáépítésére, ami nagy pénz volt akkor. Vendégem is volt néhány napra. Ennek a fia volt az a kapitány. Kinyomozta, hogy mi történt velünk, és hol voltunk, s a zsebében már ott volt a bevándorlási engedélyünk, amit az apja küldött külön futárral, Washingtonból, s ott volt nála az orosz parancsnokság engedélye is, hogy kimehettünk. Az oláhok még pisszegni se mertek.
– Hát így kerültem én ide, a te hazádba, vadőr; én meg az unokám. Azt mondtad, hogy ha beszélni akarok ezekről a dolgokról, te szívesen meghallgatsz. Nos, én beszéltem. Ha olyasmit hallottál, ami álmodból fölriaszt, és nem hagy aludni éjszakánként, ne engem hibáztass, hanem magadat. Most még bizonyára tudni szeretnéd, hogy én öltem-e meg azt a hármat, ott, a tó mellett? Nem, fiatalember, nem én pusztítottam el őket. Bár beismerem, hogy megtettem volna, ha módom s alkalmam adódik. De nem adódott. Pedig biztos vagyok abban, hogy ide akartak jönni, hozzám. A kincs miatt, ami nincs. Lehet, hogy volt, mit tudom én; lehet, hogy az a bizonyos Balla, a Balla család őse, aki nevet adott Palatkának is, ide menekítette valahova. Meglehet. Talán elrejtette, s később felhasználta? Vagy elrejtette, s mások megtalálták? Vagy elrejtette, és az őserdő úgy megváltozott körülötte néhány esztendő múlva, hogy később ő maga se tudta megtalálni? Mit tudom én, vadőr. Mindez lehetséges. De annyit mondok neked, hogy töltött puska áll odabent, a szoba sarkában, s az oláhoknak itt már nem lesz olyan könnyű dolguk velem, mint odahaza volt! Ebben biztos lehetsz!
A fák borzas ágai fölött ott ült már a hold teli korongja, és sápadt fényt szitált az erdőre. A tornác lépcsője alatt megvilágosodott az udvar, s esti harmat csillogott a fűszálakon. De a fák alatt sötétség lapult.
Frank kereste a szavakat, de nem jutott eszébe semmi, amit mondhatott volna. Amit hallott, megbénította a gondolatait. A csönd is úgy nehezedett köréje, mint egy borzalmas, fekete iszaptenger, amiben mozdulni se lehetett. S akkor egyszerre csak odalent, a szolgálati kocsijában, megszólalt recsegve a rádió.
– Tizenhetes! Tizenhetes! Jelentkezz, tizenhetes! Erdőtűz a kilencvenötös és nyolcvankettes sarkában! Tizenhetes! Jelentkezz, Frank! Hol vagy, Frank? Mi van veled? Erdőtűz a kilencvenöt és nyolcvankettőben…! Frank, jelentkezz, Frank!
– Bocsánat – hebegte, s már szaladt is lefele a rozoga falépcsőn, át a holdfényes tisztáson, a szolgálati gépkocsi felé. Lihegve jelentkezett be a rádióba.
– Csakhogy megtaláltalak! – lelkendezett az ügyeletes. – Hol a macska farkában voltál? Erdőtűz a kilencvenöt és nyolcvankettő sarkában. Három kiinduló pontból. Kétségtelen, hogy gyújtogatásról van szó!
– Ott leszek, amilyen gyorsan csak lehet – hadarta Frank, s már be is gyújtotta a motort. – Bocsásson meg, mister Palatkay! – kiáltott a sötét tornác felé. – Erdőtűz van!
A jeep rándult egyet alatta, hátrált, kerekei belevájtak a gyepbe, majd fordult, és előrelendült a kihajtó felé. A vadőr ideges keze megrándította a kapcsolót, s a fényszórók éles sugárkévéi belehasítottak az éjszakába. Ahogy fordult, a fény végigpásztázta egy futó pillanatra az udvar átellenes oldalát, és bevilágított a nagy tölgyfák alá is, melyekről hosszú tincsekben csüngött alá a spanyol moha. Úgy tűnt, mintha egy pillanatnak a tizedrészére egy karcsú női alak tűnt volna föl a fák között, s valamivel odébb két macskaszem villant volna zölden. De a fény már el is fordult onnan, s a sötétség újra elnyelt mindent. A jeep kifordult a homokútra, s felbúgó motorral iramodott tova a holdfényes éjszakába.
A kilencvenötös és nyolcvankettes erdészeti utak kereszteződésénél több ezer holdat kitevő fenyves terült el, papírgyárnak való, gyors növésű, húszéves fákkal. Magasabb fekvésű, hullámos homokdombokra ültetett száraz erdő volt, se tó, se mocsár a közelében. Aljnövényzete sűrű gyalogpálma, melynek évente elszáradó alsó levélzete meggyűlt az idővel, s vitte a tüzet, mint a puskapor, iszonyú hőséget fejlesztve, melytől egyik fenyő a másik után fogott tüzet, s magasba szökő veres lánggal égett, mint a fáklya.
Az erdészeti személyzet ott volt már teljes létszámban. Dübörgő traktorok szántottak széles árkokat a sűrűségen keresztül, hogy megállítsák vele a tüzet. Az árkok mentén kesztyűs, sisakos emberek, arcuk elé kötött kendőkkel lapátolták ki a felszaggatott gyökerek közül a homokot, és szórták az átszálló pernyére. Mégis átszökött a tűz itt-ott az árkokon, s új árkokat kellett húzni köréje, lapátolni a homokot a bőrcserző hőségben, csapkodni a gyökerek mentén tovakúszó parazsat. Szerencsére szélcsöndes éjszaka volt, csupán a hőség okozta légáramlatokkal kellett számolni. De elég volt az is. Helyenként valóságos forgószéllé erősödött, s vitte föl, a magasba az égő pernyét, gyantás fenyőtűt, száraz pálmalevelet, hogy néhány száz méterrel odébb alászórja a még érintetlen erdőbe, s új tüzek magját vesse el velük.
Csak másnap délig sikerült megállítani a tüzet. De akkorra már több mint kétezer hold erdő helyén egyéb se maradt, mint fekete, füstölgő zsarátnok, amit vigyázni kellett szüntelenül. Az erdészeti hivatal repülőgépje tűzoltóport permetezett alá a veszedelmes helyekre, s mindenki az időjárásjelentést figyelte a rádión. Esőről azonban szó se volt.
Délután volt már, amikor Frank kormosan, piszkosan és fáradtan hazaérkezett a vadőri házhoz. Egész úton annak örvendett, hogy megfürödhet végre, ehet valamit, és utána kialudhatja magát. A ház előtt azonban kocsi várta. Fehér seriff-kocsi, arany csillaggal. S a tornác kényelmes, kerti székén Ted Baragan ült elterpeszkedve, széles, veres ábrázatán a megszokott vigyorral.
– Héj, Franky boy, tudtam, hogy előbb-utóbb hazatérsz! – kiáltott feléje vidáman. – Hát kioltottátok a tüzet, mi? Ilyen száraz időben kitiltanék minden átkozott kirándulót az erdőből, ha a helyetekben lennék – folytatta anélkül, hogy válaszra várt volna. – Rendetlen, meggondolatlan banda! Ellöknek egy szivarvéget valahol, s egy rakás derék ember halálra dolgozza magát, az államnak pedig milliókra menő kára van…!
Frank fáradtan felcammogott a tornácra, s megállt a deputy előtt.
– Mi a baj? – kérdezte rosszkedvűen.
– Baj? – bámult rá Ted Baragan. – Nincs semmi baj, csak néhány kérdést kell feltegyek neked. Hivatalosan.
– Kérdezz!
– Úgy hallottam, hogy tegnap látogatást tettél a járásomban. Hivatalos ügyben jöttél át, vagy csak… szórakozásból?
Már nem vigyorgott a deputy. Arca komoly volt, vizsgálódó.
– Mi az, hogy átmentem? – csodálkozott reá a vadőr. – Tudod, hogy én az államot szolgálom, s nem a járást. A folyó mindkét partja a körzetemhez tartozik. A tizenkilences műúttól a tizenhetesig.
– Nem arról van szó – ráncolta össze Ted a homlokát –, hiszen a törvényt szolgáljuk mindketten. De a rám bízott nyomozás érdekében tudnom kell, hogy hivatalos minőségben kerestél-e föl tegnap este egy bizonyos személyt, vagy nem?
– Pritchard hívott át, hivatalosan, ha már tudnod kell – felelte Frank kimérten –, s ha már ott voltam, továbbmentem, és fölkerestem azt az öregembert, aki a Balla házban él.
A deputy fölhúzta a szemöldökét.
– Úgy? És mi célból kerested föl?
– Tudomásomra jutott, hogy szelídített pumát tartanak ott, ez pedig az én hatáskörömbe tartozik – felelte kivörösödött arccal, bosszúsan.
– S megtaláltad a macskát?
– Nem…
– Pedig több mint négy óra hosszat kerested, igaz? – mordult föl Ted élesen. – Vagy egyébbel is töltötted az időt?
Franknek kifogyott a türelme.
– Mi közöd hozzá? – fakadt föl belőle a szó ingerülten. – Fáradt vagyok, éhes vagyok, piszkos vagyok, s nem látom semmi szükségét annak, hogy itt álljak, és válaszolgassak ostoba kérdéseidre!
Már fordult is a sarkán, és előhúzta zsebéből a kulcsait, hogy kinyissa a házba vezető ajtót, amikor a deputy lábra állt, és elkapta a vállát.
– Hogy mi közöm hozzá? Azt akarod tudni? – recsegte az arcába. – Hát megmondom neked, diák úrfi! Bűnügyet nyomozok! Hármas gyilkosságot! Érted? És amikor azt látom, hogy az első számú gyanúsítottat, akit megfigyelés alatt tartok, egy más járásbeli személy fölkeresi, s fél napot ott tölt nála, akkor biztos lehetsz abban, hogy közöm van hozzá! Tudni akarom, hogy mit beszéltél a vén keselyűvel, tudni akarok minden szót, amit az öreg mondott, és mint hivatalos személytől elvárom tőled, hogy ne hallgass el semmit!
– Megkérdeztem, hogy tud-e valami elásott kincsekről – mondta Frank lecsöndesedve, de nagyon hidegen. – Egy Gotschalk nevezetű egyetemi tanár említ erről valamit a könyvében, és én kíváncsi voltam. Ennyi az egész.
– És mit mondott az öreg?
– Hogy mese az egész. Nincs sehol semmiféle kincs.
– S te ezt elhiszed?
– Miért ne hinném el?
Ted Baragan megcsóválta a fejét.
– Aztán mi egyebet mondott még? Négy óra alatt többet is kellett mondjon annál, hogy „nincs”.
– Mondott is – ismerte be Frank –, annyi mindent mondott, hogy még most is zúg a fejem tőle. Fantasztikus és szörnyűséges dolgokat mondott, hogy mi minden történt vele és a családjával. Olyan országból kellett jöjjön, ahol vademberek élnek, akik rosszabbak az emberevőknél! El se hinnéd, ha hallanád!
– Romániáról beszélt, he? – vigyorgott a deputy, de a hangja komoly maradt, meghazudtolva az arckifejezését. – Drakula országáról, mi? Haragszik a románokra, ugye?
– Hogy haragszik-e? – csattant föl Frank. – Ha csak fele igaz annak, amit elmondott, minden oka megvan arra, hogy gyűlölje őket! Gyűlölje a gyűlölet minden szenvedélyével!
– Aha – bólintott a deputy elégedetten, és szeme furcsán megcsillant –, akkor bizonyára érdekelni fog, ha megsúgom neked, bizalmasan, persze hogy az a három halott, akiket magad leltél meg holtan a sátorban… románok voltak!
Szünetet tartott, hogy élvezze a fiatalember arcán a hatást, aztán vigyorogva folytatta.
– Magad jöttél rá arra is, ugye, hogy mitől pusztult el az a három? Oleander füstjétől, igaz? S az öreg háza körül magad is bizonyára észrevetted az oleandereket… Meg azt, hogy valaki nemrégen ágakat vagdosott le róluk…? Mi? Köszönöm a segítséget, Franky boy – veregette meg vaskos kezével a fiatalember vállát, erőltetett barátsággal –, segítettél kideríteni a gyilkosság okát. Gyűlölet, he? Szenvedélyes gyűlölet! Eridj csak, tisztálkodj meg, egyél, s aludd ki magad! Megérdemled a pihenést. A többit majd elvégzem én!
– Letartóztatod az öreget? – kérdezte Frank, és valamilyen oknál fogva elszorult a torka.
– Még nem, még nem – emelte föl a deputy tiltakozva a kezét –, nem akarom én a szenátort magamra uszítani, Isten őrizz! Az, hogy te tudod, meg én tudom, az még nem elég. Ez csak gyanú. Bizonyíték kell! Érted? Meg kell várni, amíg a vén keselyű saját maga bizonyítékot szolgáltat, amit még a legügyesebb ügyvéd sem tud megdönteni. Hohó, nem olyan egyszerű ez, Franky boy. Te csak menj aludni, ne törődj vele! Te megtetted a magadét!
Azzal nagy, döngő léptekkel lement a tornácról, beült a seriff-kocsiba, bevágta az ajtót, beindította a motort, és elhajtott. Otthagyva a meghökkent, megzavarodott fiatalembert, kezében a kulcsokkal, az ajtó előtt, azzal a kellemetlen érzéssel, hogy valami olyasmit követett el, amit nem kellett volna.

ARRA ébredt, hogy valami nagyot csattant valahol. Fölötte a ház bádogfödelét vadul verte a zivatar. Villám hasított az éjszakába, és kísérteties kék fénnyel megvilágította egy pillanatra a szobát. Dörgés rázta meg a levegőt. Fák recsegtek, ropogtak odakint. Vihar tombolt az erdőn.
Megnyomta az éjjeliszekrény lámpájának a kapcsolóját, de semmi se történt. Nem volt villany. Zseblámpája után nyúlt, s felkattantotta. Az órára nézett. Hajnali négy óra volt. Átaludta a fél napot.
Felkelt, s a gázkemencén rántottát készített magának a kézilámpa fénye mellett. Odakint nyögött, jajveszékelt a megkínzott erdő. Újabb és újabb szélroham tépte meg a fákat, s a mennydörgésen keresztül is hallani lehetett, ahogy egy-egy fenyőfa roppanva kidőlt.
– Jöhettél volna egy nappal előbb is – morgott a vadőr rosszkedvűen –, megtakarítottál volna egy nagy rakás munkát!
Reggeli után nem volt mit tennie, visszafeküdt az ágyba, s néhány percre rá aludt újra a vihar tombolásában.
Mikor fölébredt, csönd vette körül. Az ablakon kívül napfény ragyogott. Gyorsan magára kapta a ruháit, és kiment. Vakító tisztán ragyogott odafent az égbolt kékje. A megtépett lombfák hajlott ágakkal csöpögtették magukról a vizet. Legfelsőbb ágaikon mókusok szárítkoztak. A nap melege alatt párolgott a viharvert erdő. Odalent zúgott a patak, nekivadultan, s vize zavaros volt, szinte fekete. Partján egy rosszkedvű mosómedve gunnyasztott tenyérnyi napfolton, és bundájából fehér pára szállt föl.
Sekély gyökerű homoki fenyők kidőlve hevertek mindenütt, keresztül-kasul. Néhány az oda vezető utat is eltorlaszolta. Frank átment a műhelybe, elővette a motorfűrészt, és nekiesett a kidőlt törzseknek. Valami tizenhatot kellett elfűrészeljen, és félrehúzzon az út szélére a ház és az országút között. Mire végzett ezzel, kilenc óra is elmúlt. Az irodában recsegett a rádió.
– Mi történt veled? – kérdezte az erdészet ügyeletese, amikor lihegve beért, és fölvette a kagylót. – Már azt hittük, hogy elmosott a vihar!
– Odakötöztem magam az egyik tölgyfához – adta vissza Frank a tréfát, aztán hozzátette: – Egy rakás kidőlt fenyőt kellett eltisztítsak az útból…
– Elhiszem – felelte az ügyeletes –, egyébként valaki keresett Gainesville-ből, s mert a telefonodat eltépte valahol a vihar, minket hívott föl. Egy Miss Gardener. Megígértük neki, hogy mihelyt helyreállítjuk a vonaladat, fölhívod. Csinos?
– Ötven évvel ezelőtt az lehetett – felelte Frank.
A rádió kattant egyet. Erre már nem volt válasz.
Röviddel ezután megérkeztek a villanytársaság emberei, és Frank segített nekik szétfűrészelni a vezetékre dőlt fatörzseket. Délre volt már villany a házban, de telefon még nem.
Kocsiba ült, és lehajtott Astorba. A folyó mentén alig okozott valami kis kárt a vihar. A baj valahol Salt Springs környékén lehet, mondták az értesültek. Rádión megkérdezte az ottani erdészt. Az igazat adott az értesülésnek. Valóban ott volt a baj, mondta. Valami félmérföldnyi távolságban nem maradt ép vezeték a póznákon. De már dolgoznak rajta. Nála már van telefon, tette hozzá, és ha beszélni kívánna valakivel, csak jöjjön föl.
Fél óra se telt bele, ott volt az erdészi irodában. Miss Gardener váratlan hívása kíváncsisággal töltötte meg. Ahogy kiderült, kíváncsisága indokolt volt.
– Ó, maga az, Frank? – örvendezett meg a vénkisasszony a vonal másik végén, amikor az irodából felhívta. – Örvendek, hogy megigazították a telefonját! Hallom, hogy szörnyű vihar volt ott lent, maguknál! Remélem, nem történt baja?
– Hogy miért hívtam? – folytatta, amikor Frank biztosította arról, hogy nem történt baj. – Találtam itt valamit, ami érdekelni fogja! Egy sokszorosított tanulmányt, ami nyomtatásban nem is jelent meg soha. Az a bizonyos Deák professzor írta. A Lake George körüli dolgokról van szó benne. Gondoltam, hogy érdekelni fogja!
– Nagyon is! – örvendett meg Frank a hírnek. – Lássam csak… ha holnap reggel kilenc előtt ott lennék a lakásán a hallal meg a békacombokkal… talán elhozhatnám magammal azt a kéziratot néhány napra, és esetleg az említett könyveket is? Ügyelni fogok reájok…
– Azt tudom, Frank – felelte Miss Gardener jóságosan –, ismerem magát. Ott lesznek nálam a lakásomon, és elviheti őket. De biztosan itt legyen ám kilenc előtt, mert különben nem talál itthon! Előre is köszönöm a békacombokat meg a halat…
Hazament, leült az irodaasztalhoz, és elkészítette az egyetem vadvédelmi osztálya számára esedékes statisztikai kimutatásokat. Mikor elkészült ezekkel, megpróbálta a telefont, de még mindig halott volt a vonal. Felhívta rádióján az erdészeti hivatalt, és megtudta tőlük, hogy másnapig aligha számíthat a telefonra. A vonaljavítók öt órakor abbahagyják a munkát, és másnap reggel nyolcig nem történik semmi.
Fél öt volt már, amikor kocsiba szökött újra. A fák árnyéka átnyúlt a patakon, s a sűrűben hallani lehetett már az armadillo moszatolását, ahogy rovarok után kutatott a gaz között. Odébb kisborjas szarvastehén ugrott meg a kocsi zajától, megállt a szálasban, és hátrafordulva borját kezdte hívni. A fehér foltos kicsi állat ott állt a víz partján, ahova inni jöttek, hosszú léclábain esetlenül ingadozva, és ártatlan szemmel bámult a tovazakatoló gépkocsira.
Astorhoz érve átdübörgött a hídon, fölemelt kézzel üdvözölte Kurtot, aki a híd közepén olajozta a forgatómasinát, s a nagy, terebélyes, egymagában álló tölgyfánál (amit a Dillard-fának nevezett a környék népe, mert még az öreg Barny Dillard ültette volt oda jó száz évvel ezelőtt, amikor se híd, se út nem volt ott, csupán egy durva gerendákból összetákolt faház a folyó mentén), a nagy fa alatt befordult balra, a Harrison Szigete felé vezető homokútra.
Kíváncsiságból betért előbb a Baragan tanyára, de nem talált ott senkit. Még a táborozókocsi se volt sehol, amelyikre két nappal azelőtt Teddel együtt emelték föl a jégszekrényt.
– Bizonyára elvitte valamelyik műhelybe átnézetni a motort – gondolta Frank.
Mire Harrison Szigetére ért, már nyugvóban volt a nap a folyón túli őserdő borzas fái között. Lilásfeketének tűnt a folyó vize, s partján a fehér kócsagok csillogtak, mint az ékszerek. Öreg Jake vedlett csónakja éppen akkor fordult be a kis kikötőbe, pöfögve, füstölve kegyetlenül. Az öreg elzárta a motort, s a csónak nesztelenül siklott a part felé. Orra koppant a deszkán. Mire Frank kiszállt a kocsijából, és lement a kikötőhöz, az öregember már emelte is ki a csónakból a rákos bádogot.
– Mozognak a rákok? – kérdezte a vadőr.
– Most aztán igen – felelte az öreg derűsen.
– Hát béka van-e?
– Béka? Van az is.
– Nagy?
– Nagy is, kicsi is, mindenféle. Ma reggel szigonyoztam össze egy jó vödörre valót ott hátul, a kis tóban – bökött állával a félsziget belseje felé, ahol a fák mögött egy hosszúkás, mocsaras állóvíz nyúlt be az erdőbe. – Vihart követő éjszaka könnyű meglelni őket. Igaz, hogy már virradt, mire az eső is elállt, de még így is… Mennyi kellene?
– Mindössze egy tucat – felelte Frank –, de szép nagyok. Gainesville-be viszem, ajándékba…
Az öreg bólintott, aztán elcipelte előbb a rákos bádogot, és beöntötte tartalmát a padlózat végén lévő „bárkába”, ahogy a kerek likakkal ellátott, vízbe süllyesztett tartánt nevezték, majd megmarkolt egy oszlopról alácsüngő kötelet, és kihúzott a vízből egy félig elmerült, vesszőből font zárt kosarat. Kioldotta a tetejét. Nagy, kövér, zöldesbarna vízibékák nyüzsögtek benne. Jake belenyúlt a kosarába, elkapott egy jókora békát itt, egy másikat amott, csavart egyet gyorsan a nyakukon, s kidobálta a vonagló hüllőket egy széles fateknőbe. Mikor együtt volt a tucat, lezárta a kosarat, aláengedte a vízbe, elővette a kését, és percek alatt megtisztította a kiválasztott békákat. Derékban kettévágta őket, a combokról lehúzta a bőrt, és a többit belökte a vízbe a halaknak. A combokat begöngyölte barna papírba, s átnyújtotta a vadőrnek.
– Dollár ötven. Boltban hármat fizetnél érte, és csak fél ekkorákat kapnál. Tedd jégre, mihelyt hazaérsz…
Frank előkotorta a pénzt, fogta a kis csomagot, elköszönt és ment. A nap már csak a legmagasabb fenyőszálak tetejét aranyozta be utolsó sugaraival. A lombfák sűrűjében sötét volt, és alig hajtott néhány száz lépést a keskeny homokúton, már megpillantotta az első armadillót, ahogy éppen előbújt a gyalogpálma közül, és ormányával túrni kezdte az útszéli gyepet hangyatojás után. Fehér pettyes barna páncélzata valósággal beleolvadt a környezet esti színeibe. Mikor közelébe ért a kocsi, fölnézett, aztán egyetlen iramodással eltűnt az aljbozót között.
Lucynál már kigyúltak a lámpák, és a nyitott ablakokon kihallatszott a zenegép rikácsolása. Körülötte az óriás tölgyfákról mozdulatlanul csüngött alá a hosszú spanyol moha, mint megannyi kis csüggedt gyászlobogó. Nem volt még szellő se, hogy meglengesse. Mozdulatlan volt az esti levegő, tele fülledt iszapszaggal és a párát lehelő erdők édes-kesernyés illatával.
Mindössze három kocsi állt az udvaron. Ted Baragan kocsija nem volt közöttük.
– Korán van még – gondolta Frank, de azért beállította kocsiját a fák alá, és bement. Mindössze öten voltak odabent, szétszórva, három asztal mellett. Szokatlanul üresnek látszott a hely.
A söntéshez ment, és rendelt egy sört.
– Járt már itt Ted? – kérdezte szinte megszokásból, amikor Lucy elébe tette az italt.
Az meglepetten nézett reá:
– Ted? Még tegnap elbúcsúzott mindegyikünktől. Szabadságra ment, valahova az alabamai hegyekbe, két hétre. Pisztrangászni fog, azt mondta. Tőled el se búcsúzott? Úgy tervezte, hogy kora hajnalban már elindul. Még csak egy percet se akart veszni hagyni a szabadságából…!
Valaki hangos szóval italt rendelt az egyik asztalnál, és Lucy elsietett. Menet közben még visszaszólt a válla felett:
– Hank a helyettese, Piersonban. Hank Bartow…!
Váratlanul érte a hír. Előbb megdöbbentette, de aztán valósággal megkönnyebbült tőle, maga se tudta, miért. A nyomozást másvalaki vette át… az öregemberre és szerencsétlen unokájára nézve ez jó hírnek tűnt. Ted mintha elfogult lett volna velük szemben… lehet, hogy igaza volt, és valóban az öreg magyar végzett azzal a hárommal… hiszen a szavai ott lüktetnek még most is a fülében: „Puszta kézzel meg tudnék ölni mindenkit, aki román!” De ez, természetesen, még nem bizonyíték… ha csak fele igaz annak, amit elmondott, már minden joga megvan ahhoz, hogy így érezzen… ami pedig Ted Baragant illeti: könnyen lehetséges, hogy öreg Jake tévedett, és valaki mással találkozott Ted ott nála, aki talán hasonlított az egyik halotthoz, de mégsem az volt. Igen, valószínű, hogy ez történt, mert hiszen ha Ted valami módon is bele lenne keveredve ebbe az ügybe, nem menne el szabadságra éppen most, hanem igyekezne saját kezében tartani a nyomozást…
Megkönnyebbülten lélegzett föl ettől, mint akinek nehéz teher gördült le a válláról. Megitta a sörét, fizetett, és még dúdolt is jókedvében, amikor kilépett az ivóból.
Odakint már elhevert az éjszaka a fák között, s a folyó meleg, fülledt szaga megült a félhomályos udvaron, s odatapadt a világhoz.
Mire hazaért, feljött a hold is. Egyik oldala behorpadt már, mint az olvadt sajté, de sápadt fénye még mindig árnyékkísérteteket idézett az erdő szálasában, s megvacogott a patak surranó vizén. Bement a házba, jégszekrénybe tette a békacombokat, leakasztotta a falról kedvenc horgászbotját, a dobozból kikeresett egy békaporontyhoz hasonlatos felszíncsalit, és lement velük a patak partjára. Valamivel lentebb, talán ötven-hatvan lépésnyire a háztól, vén, rothadó fatönk hevert a víz alatt. Kedvenc búvóhelye a feketesügérnek.
Néhány pillanatig csöndben állt a parton, jó húsz lépésre attól a helytől, ahol a fatönköt tudta. Surrant a sebes folyású víz, halkan loccsant a homokos parton. Békák vartyogtak álmosan, s valamivel lentebb böffent egyet-egyet megszokott helyén az aligátor. A csillagos ég bársonyából harmat szitált alá, jó, erdőillatú harmat, s a patak felett szúnyogra vadászó denevér cikázott.
Gyakorlott keze könnyedén meglendítette a horgászbotot, s a zsinór végére erősített csali halkan a vízre pottyant. Zsinórt adott neki, és az ár vitte magával, szemmel alig látható, kicsike kis foltot, a mélyben heverő fatönk irányába.
A kiengedett zsinór hosszából tudta már, hogy mikor ért a fából faragott kis békaporonty a fatönk fölé, hiszen sok sügért kifogott már onnan. A szükséges pillanatban gyöngéden rántott egyet a zsinóron, s a csali odalent, a vízen bukdácsolni kezdett. Ugrált, loccsant, játszadozott, mint az igazi békafi, akinek semmire sincs gondja. Talán fél percen keresztül folyt már ez a játék, amikor egyszerre csak valami nagyot csobbant, megrándult a zsinór, görbült a horgászbot hegye… a nagy hal bekapta a horgot!
Ügyelve, szakértelemmel húzta be az ide-oda iramodó, verdeső halat, nehogy ágba akadjon a zsinór, nehogy ideje legyen a halnak ahhoz, hogy vízirózsák gyökere közé meneküljön, elsüllyedt fatönk alá, ahol rácsavarodhat valamire a zsinór, s kiköpheti a meglazult horgot.
Lassan húzta ki a part fövenyéig. Ott lenyúlt érte, kopoltyújába akasztotta az ujját, és kiemelte a vízből. Szép, nagy feketesügér volt. Lehetett négy-öt fontos. Bőven elég egy vénkisasszony számára vacsorának. Még vendéget is hívhat hozzá.
Szépen kibelezte, megtakarította a halat, még fel is szeletelte. Aztán betette a békák mellé, a jégre. Előkészítette másnap reggelre a kis hűtőládát, két plasztik palackban vizet tett fagyni a villanyfagyasztóba, megsütött magának egy fél csirkét, amit a hűtőszekrényben talált, megette, elmosogatta az edényeket, s azzal aludni tért.

MÁSNAP nyolc óra is alig telt el, s már becsöngetett Miss Gardener csinos kis földszintes házába, mely előtt ezer színben pompáztak a virágok.
– Bocsánatot kell kérnem, ha korán jöttem – mondta az ajtóban megjelenő sovány vénkisasszonynak –, de kilencre már a vadvédelmi osztálynál kell lennem a jelentésekkel, s tizenegyre várnak a cserkésztáborban, lent a Nagy Bozótnál. Itt van a hal, amit ígértem, meg a békák – mutatta föl a kezében lévő kis hűtőládát, csak mondja meg, hogy hova tegyem.
– Oh, Frank, milyen kedves, hogy ennyi dolga mellett sem feledte el – lelkendezett Miss Gardener. – Jöjjön, tegye csak be ide, a jégszekrénybe – vezette be látogatóját a konyhába –; ide, ni! Jaj, micsoda szép, nagy békacombok…! És a hal! Fel is szeletelte! Feketesügér, ugye? Legjobb hal a világon. Megiszik egy kávét, ugye? S mondja meg azt is, hogy mivel tartozom…
– Semmivel – mosolygott rá a vénkisasszonyra –, de a kávét, azt megköszönöm.
– Ingyen nem fogadhatom el – sopánkodott a könyvtáros hölgy, mialatt csészét tett vendége elé a konyhaasztalra –, az ilyesmit nem út szélén leli az ember! Pénzbe kerül!
Frank leült, és rávigyorgott a vénkisasszonyra:
– Érdekes, hogy milyen gyorsan kitalálta! Pontosan ott találtam, az út szélén! A halat is, békákat is… – Majd előrehajolva az asztal fölött, úgy súgta oda, mint aki nagy titkot árul el: – Egy mosómedvétől raboltam el mindezt, aki fiainak vitte reggelire…! De el ne árulja senkinek, érti? Állásomat veszthetem, ha megtudják… elvégre védenem kell a vadat, nem kirabolnom…!
– Menjen már! – nevetett az idős hölgy. – Éppen olyan tréfás ma is, mint diákkorában volt, amikor még egy dollár órabérért segített nekem elrendezni a könyveket! Mikor jön meg az esze? A könyvek egyébként itt vannak – nyújtotta át a kis csomagot –, becsomagoltam, hogy ne piszkolódjanak. Két könyv és a kézirat… az a kézirat, az különösen érdekes…
Kilenc órakor leadta a jelentéseket, elbeszélgetett volt tanárával, és kilenc harminckor már indult is vissza Gainesville-ből. A Nagy Bozót-beli cserkésztáborban jó félórát beszélt a fiúkhoz vadvédelemről, a vadak szokásairól és az erdőről általában. Utána azonban annyi kérdésre kellett megfelelnie, hogy délután két óra volt, amikor megszabadult onnan.
A cserkészeknél megebédelt már, így nem volt szükség arra, hogy hazamenjen. Bejelentkezett a rádión, és lehajtott Astorba, a csónakkikötőbe. Magával vitte a becsomagolt könyveket is, és lassan, kényelmesen végigportyázta a folyót, előbb fölfele, Lake Dexterig, majd vissza, Lake George felé. Négy óra is elmúlt már, mire a nagy tóra kiért. Fülledt meleg volt. Egyike azoknak a napoknak, amikor szellő se jár, és a széles tótükör szinte mozdulatlanul verte vissza a nap forró sugarait, akárcsak az olvasztott üveg. Egyetlen csónak sem volt a vízen. Még a szárcsák és a vadkacsák is elrejtőztek valahol a part menti öblöcskék árnyékába, csupán a vakító fehér kócsagok álltak őrt a Volusia-menti sekélyesben, mozdulatlanul, mintha fehér üvegből lettek volna.
A tó közepén leállította a csónak motorját, és elpihent a fehér vászontető alatt. Lassú volt odabent a víz sodra, éppen csak hogy ringatta a csónakot csöndesen észak felé. Kényelmesen elheverve elővette a könyveket.
Az első, amit a kezébe vett, kimondottan indián kultúrával foglalkozott, és ismertette a Florida különböző részein, de legfőképpen a St. John folyó mentén végzett ásatásokat. Ezt csak sietve átlapozta. A második könyv már érdekesebbnek ígérkezett, mert kimondottan csak a Lake George környékén végzett ásatásokkal foglalkozott, és indián temetkezési dombok feltárása mellett külön fejezetet szentelt a kalózkincsekről és egyéb rejtélyekről szóló feljegyzéseknek, mendemondáknak és hiedelmeknek. Ezek között szerepelt a Palatkay Dénes által Magyarországról kicsempészett ládák története is.
Hogy pontosan mi volt abban a három ládában, azt valójában senki se tudta. De úgy Gotschalk, mint Deák megegyeztek abban, hogy titkos iratok és térképek mellett lennie kellett bizonyos mennyiségű arany- és ezüstpénznek is. Erre abból a tényből következtettek, hogy több korabeli feljegyzés szerint 1849 tavaszán a magyarországi aranybánya pénzverdéjében a Magyar Köztársaság új arany és ezüst pénzegységeit kezdték verni, de mindössze néhány napig dolgozhattak csak zavartalanul. Egy, váratlanul a pénzverde irányába előretörő osztrák támadás miatt menekülniük kellett, és habár a támadást a magyar szabadságharcosok visszaverték, a pénzverdét nem voltak képesek újra üzembe helyezni. Rövidesen a fiatal Ferenc József császár felhívására az orosz cár hadserege lerohanta Magyarországot, és vérbe fojtotta a szabadságharcot. Ezekből az új köztársasági pénzegységekből viszont egyetlen darab sem került soha forgalomba. Feltehető tehát, hogy a szabadságharc kincstárnoka, Palatkay Dénes honvédezredes, Kossuth parancsára biztonságba menekítette ezt is, a titkos iratokkal együtt.
Viszont a három császári titkos ügynök, kik végül is évek múltával rátaláltak Palatkayra Missouri államban, a ládákat mégsem lelték meg, hiába kínozták halálra Palatkayt. Balla Feri, Palatkay szolgalegénye, ura parancsára megszökhetett a ládákkal, és azokat végül is lehozta Floridába, ahol megtelepedett az akkor még lakatlan őserdőben, és indián feleségével családot is alapított. Ez a Balla, évek múltával, kézzel rajzolt térképet küldött haza hajdani tanítójának, melyen kereszttel jelölt meg egy bizonyos helyet, minden valószínűség szerint az elásott ládák helyét. Annak a kolozsvári levéltárban elhelyezett térképnek a másolatával a tanító unokája, Deák professzor átjött az Egyesült Államokba, és három esztendőn keresztül próbálta meglelni az elrejtett ládákat a palatkai Balla család segítségével és támogatásával, de teljesen sikertelenül.
Ennek a fejezetnek a végén nyert említést először az a lehetőség is, hogy azokat a ládákat esetleg valaki már régen megtalálta, talán röviddel azután, hogy Balla Feri hazaküldte azt a térképet. Megállapítást nyert ugyanis, jelentette ki a fejezet végén Deák professzor, hogy a három dolgavégezetlen császári nyomozó közül mindössze kettő tért haza az osztrák birodalomba. Ezek mindketten Prágából való csehek voltak, a császár leghűségesebb alattvalói közül. A harmadik titkos ügynök viszont Erdélyből származott, és személyesen is ismerte Palatkay Dénest, talán még Ballát is. Egyike volt ez azoknak az Omboz-völgyi oláhoknak, kik pópájuk vezetése alatt a magyarok ellen fordultak a szabadságharc idején, és egyrészt a császári seregek javára kémkedve, másrészt a védtelenül maradt magyar falvak lakosait mészárolva segítették győzelemre a Habsburg Birodalmat. Ezt az oláh titkosügynököt minden bizonnyal azért választották ki erre a feladatra, mert ő volt az egyetlen, aki felismerhette Amerikában Palatkay Dénest.
Ez az ügynök viszont soha nem tért vissza Ausztriába. Minden valószínűség szerint tovább kutatott Balla Feri után a maga szakállára. Hogy meglelte-e a menekülőt, és Balla Feri végzett-e vele valahol a floridai ősvadonban, vagy ő volt-e az, aki hátulról lelőtte Balla Ferit a Vadpulyka-patak gázlójánál, és akinek sikerült megkaparintania az elrejtett ládákat, azonban úgy döntött, hogy Amerikában marad…? Ezek mind olyan kérdések voltak, melyekre a tanulmány írói nem tudták a választ. Mindössze annyit tudtak leszögezni mint kétségtelenül bizonyítható tényeket, hogy először is a kérdéses arany- és ezüstpénzekből soha egyetlen darab se került még forgalomba, bár ritka voltuk miatt hivatásos éremgyűjtők hihetetlenül magas árat fizetnének értük. Másodszor, hogy Balla Feri röviddel a térkép elküldése után nem egészen világos körülmények között meghalt. Golyó ölte meg vadászás közben a Vadpulyka-patak gázlójánál, alig mérföldnyire az otthonától. Hogy kinek a golyója, az nem derült ki soha, bár fiai mindent elkövettek a tettes kézrekerítésére.
A harmadik, kéziratban lévő tanulmány már csak kimondottan a három láda tartalmával és eltűnésük körülményeivel foglalkozott. Ezt már két évvel későbben írta Deák professzor, és újabb forrásokra hivatkozva elfogadta azt a tételt, hogy a ládák valóban tartalmaztak arany- és ezüstpénzeket. Biztosra vette azt is, hogy ura parancsára Balla Feri elhozta azokat Floridába, és itt gondosan elrejtette. Tizenöt évvel később térképet is küldött haza volt tanítójához. Miért? Hiszen akkor már volt felesége és három fia! Nem bízott bennük? Vagy attól félt, hogy mindannyiukkal történik valami, és nem lesz, aki meglelje a helyet?
Ennél a pontnál még két elvitathatatlan tényt szögezett le Deák mint kiindulási pontokat további következtetéseihez. Egyik az volt, hogy néhány évvel a térkép elküldése után Balla Ferit valaki hátulról lelőtte az erdőben, és gyilkosa nem került kézre soha. A másik tény pedig különösen hosszadalmas kutatás eredménye volt, és abból állt, hogy a három császári ügynök közül valóban csak kettő tért haza Amerikából, a két cseh. A harmadik, aki oláh volt, itt maradt. Valami tíz évvel a Missouri-beli szereplése után, amikor Palatkayt halálra kínozták minden eredmény nélkül, és Balla Feri eltűnt a ládákkal, ez a harmadik ügynök, Vaszilie Barrageanu nevezetű, Jacksonville-ben házasságot kötött egy örmény hajóács özvegyével, akinek az üzemében dolgozott. Tehát bizonyíték van arra, állapította meg Deák, hogy ez a harmadik ügynök valamiképpen rábukkant Balla Feri nyomára, és Jacksonville-ig követte azt. Attól délre csupán a tengerpart mentén voltak nagyobb települések abban az időben, az ország belseje indiánok vadona volt.
Lehetőség van arra is, folytatta Deák, hogy Balla tudott arról, hogy valaki a nyomában van, és ezért küldte haza azt a hevenyészett térképet. Végül pedig nem lehetetlen az sem, hogy az a bizonyos golyó, amelyik Ballát megölte, ennek az ügynöknek a puskájából származott.
A legérdekesebb része a kis tanulmánynak azonban csak ezután következett. Deák emlékezett arra, hogy nagyapja halála után, amikor a régi papírok között megtalált eredeti térképet átadta megőrzés végett a kolozsvári levéltárnak, a levéltáros határozottan emlékezett egy fiatalemberre, aki Deákkal egy időben lépett be az ajtón, s akiről feltételezhető volt, hogy Deákhoz tartozott. Emlékezete szerint ez a fiatalember áthajolt a vállaik felett, míg ők ketten a térképet szemlélték, és egy darab papírra rajzolt valamit, mintha csak másolni próbálta volna a térkép vonalait. Mikor a levéltáros megfordult, hogy szóljon hozzá, az ismeretlen gyorsan átment a levéltár másik oldalára, s az ott dolgozó tisztviselővel kezdett beszélni. Két nappal később azonban valaki éjszaka betört a levéltárba, és felforgatott mindent. A Deák és Palatkay családok papírjait mind szétszórva találták reggel a padlón. Azonban csodálatosképpen nem hiányzott semmi. Az Amerikából érkezett eredeti térkép is ott volt, sértetlenül. Deák professzor mindebből arra következtetett tanulmányában, hogy ez a valaki minden bizonnyal összeköttetésben kellett legyen azzal az Amerikában maradt ügynökkel, aki abban az időben Jacksonville-ben élt.
Ezzel aztán a tanulmány véget is ért, anélkül, hogy befejezte és lezárta volna az elkezdett témát. Úgy tűnt, mintha a tanulmány írója szándékosan nyitva hagyta volna az ügyet, azzal a gondolattal, hogy azt majd valamikor vagy ő maga, vagy valaki más befejezi. Ez a befejezetlenség valami különös nyugtalansággal töltötte el Frankot. Nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy a megoldás valahol ott van, elérhető távolságban, szinte a szeme előtt.
Kósza szellő érkezett kelet felől, s megborzolta a tó széles vizét. Hal csobbant a csöndben. A fáradt sugarú nap már ráhajolt a nyugati part borzas fáira, s ferde fénye megtörött a víz fodrain. Salt Springs felől lassú mozgású vontatóhajó jött fölfele a vízen, köhögő motorral, nehézkesen, s a volusiai sekélyben látni lehetett Jake Harrisont, aki megszokott körútját végezte a hálói mentén.
Jake volt az, aki elsőnek látta meg az idegenek csónakját, ott a Vadpulyka-patak és Holtember Partja között – villant az emlékezetébe. – Ő volt az, aki meglátta a titokzatos fehér ködöt is, mely a valóságban oleander füstje volt… Tehát nem éjszaka osont oda valaki, és dobta a hamvadó tűzre a halált okozó gallyakat, mialatt a három idegen békésen aludt a nyitott sátorban, hanem napnyugtakor, világosban! Tehát az idegenek ismerhették az illetőt, és megbíztak benne… hogyan lehetséges akkor, hogy mégis beszívták a mérges füstöt, és nem vették észre idejében a veszedelmet? Csak egyféleképpen: ha eszméletlenek voltak már akkor! Üres termosz… használt poharak hevertek a sátor előtt… látni lehetett, hogy kávét ittak belőlük… ha valaki erős altatót csempészett a kávéjukba…? Valaki, akiben megbíztak…?
Szeme elgondolkodva bámult a messzeségbe, ahol a volusiai partvonal mentén öreg Jake vesződött még mindig a hálóival.
Öreg Jake… ő volt az is, aki emlékezett arra, hogy három évvel ezelőtt… vagy kettőt mondott…? Ted, a deputy, találkozott nála a holtak egyikével… aki mindennap csónakot bérelt, kiment vele valahova a tóra, s este tért csak vissza, de halat sohase hozott… Ted!
Egyszerre csak mintha fény gyúlt volna ki valahol az emlékezetében, megvilágítva egyetlen kis részletet, ami elkerülte a figyelmét eddig…
Izgatottan kapott a tanulmány után, s ideges ujjakkal kezdett lapozni benne.
Hol is volt csak… itt… ez a hely! Vaszilie Barrageanu… ez volt a neve annak a harmadik nyomozónak, aki itt maradt, s aki később Jacksonville-ben bukkant föl újra…! Aki román volt, és ismerte Palatkayt is, Ballát is, mert odavaló volt…! Egyike azoknak a románoknak, akikről az öregember beszélt a minap… akik azokat a szörnyűségeket elkövették… Barrageanu… Barrageanu… Baragan… Ted Baragan!
Az izgalomtól összeszorult a torka. Ez volt hát a kulcsa az egésznek! Ted Baragan! Egyszerre csak minden kis részlet egymásba illett. Egyet kivéve. A deputy szabadságra ment. Másnak engedte át a nyomozás folytatását. Miért? Érezte, hogy ennél a pontnál valami nem egyezett. Nem illett bele a kialakuló képbe.
De honnan tudom, hogy valóban szabadságra ment? – döbbent magára. Mert Lucy mondta?
Keze kinyúlt a rádióhoz. Hullámhosszat változtatott, aztán lenyomta a gombot.
– Vadászsólyom hívja keselyűt… vadászsólyom hívja keselyűt… jelentkezz, keselyű…
– Itt keselyű – szólalt meg egy mély, borízű hang.
– Ted?
– Nem, vadászsólyom, nem Ted. Hank. Ted szabadságon van. Miben lehetek segítségedre?
Frank töprengett néhány pillanatig, aztán megkérdezte.
– A nyomozás… a hármas gyilkosság… kire maradt?
– A seriff vezeti, személyesen… miért?
– Megtudtam valamit, ami fontos lehet. Melyik hullámhosszon érhetem el a seriffet, személyesen?
– Egyiken se – felelte Hank. – Tallahasseebe hívták, a kormányzóhoz. Csak holnap estére tér vissza. Ha megmondod nekem, miről van szó, továbbíthatom.
Frank habozott.
– Nem akarom a hullámhosszra bízni – határozott végül is –, mások is hallgathatják. Köszönöm, Hank. Majd holnap személyesen jelentkezem a seriffednél. Jó munkát! Vége.
Kattant a gép, csönd borult a csónakra. Tova nyugaton már elnyelték a nap felét a fák, s ami maradt belőle, vért fröcskölt maga köré az ég aljára. Megvörösödtek tőle a víz fodrai is. A csónak most már gyorsabban sodródott észak felé, ahogy a folyó árjának szélébe ért. A lassan fölfele pöfögő vontató a mögötte sötétedő két megrakott bárkával már kőhajításnyira volt csak. Tova délen öreg Jake, aprócska pont csupán a sötét partvonal mentén, még mindig a hálóit vallatta.
Beugratta a motort, s a csónak orrát kelet felé fordította. Ösztönszerűen tette ezt, maga se tudta, miért. Lassúra állította a sebességszabályozót, s a víz loccsanni kezdett a csónak két oldalán. A magasból halászsas csapott alá a bronzvörösen csillogó vízre, s amikor újra fölemelkedett, hal csillant ezüstösen a karmai között. Súlyos szárnycsapásokkal indult vele a nyugati partvonal felé, szemközt a haldokló nappal.
Nyugtalan volt, de nem tudta, hogy mit kezdjen a nyugtalanságával. Érezte, hogy amire rájött, az fontos lehet. De csak akkor, ha használni tudja az, aki a nyomozást végzi. Igaz, hogy amíg Ted vissza nem tér…
– De visszatér-e? – villant az agyába hirtelen, s nyomban utána: – De hátha el se ment? Csak alibit szerzett magának ezzel a szabadsággal, ahhoz, hogy valami egyebet elkövessen…
Nyugtalansága egyre fokozódott. Önkéntelenül a kapcsolóhoz nyúlt, és meggyorsította a csónakot. A keleti part mocsaras erdősége már ott volt előtte. A térdig fekete vízben álló, zuzmószakállas ciprusok, bozontos mocsári jávorok, fényes levelű magnóliák… éjszakai szállásaik felé igyekvő kócsagok és szürkegémek, ahogy kiterjesztett, mozdulatlan szárnyaikkal úsztak tova a megpárásodó estébe…
Délnek fordította a csónak orrát. Tova lent, Vadpulyka-patak öblében egy csapat vadkacsa kelt szárnyra. Az utolsó, aláhanyatló napsugarak megvillantak színes tollazatukon. A sebességtől szél csapott az arcába, keserű, mocsárszagú szél. A parti fák saját tükörképüket csodálták az iszapos sekély, mozdulatlan, sötétlila vizén.
Aztán egy szempillantás alatt színét vesztette minden, s a tó széles vize, a tópart hátrafelé rohanó fái, szemközt a közeledő mocsár, egyszerre szürkévé vedlettek, s áttetsző párák fátylaiba kezdtek burkolózni. Hátra se kellett nézzen. Tudta, hogy odatúl, a nyugati parton, az őserdő elnyelte a napot, s egyéb se maradt belőle, csupán egy keskeny vérnyom a halálra sápadt égbolt peremén. Az est fátylai gyorsan sűrűsödtek. Gyors pillantást vetett jobbra, de Jake már nem látszott sehol.
Lelassította a csónakot. Tanácstalanul jobbra fordult vele, széles ívben, hogy elkerülje az iszapot. Vadpulyka-patak torkában még mindig őrködött egy magányos kócsag. Holtember Partjának előrenyúló, pálmabozótos nyelve előtt vízityúkok kergetőztek.
Leállította a motort, maga se tudta, miért, s a zajtalanul suhanó csónakból a partot szemlélte, mintha várt volna valamire. Aztán egyszerre csak megütötte valami a fülét. Távoli kutyaüvöltés. Kétségtelenül az volt: valahol túl a mocsáron egy kutya vonyított. Elnyújtott, panaszos vonyítással. Csapdába esett vagy halálosan megsebzett állat vonyítása volt. Aztán egyszerre csak megszűnt, mintha elvágták volna. Csönd volt.
Néhány pillanatig visszafojtott lélegzettel figyelte a csöndet. De semmi se történt. Csak a leszálló este fátylai tömöttödtek meg a part mentén. Próbálta visszaidézni a kutyavonyítás irányát. Úgy rémlett, mintha a régi Balla ház irányából jöttek volna, ahol az a különös öregember élt az unokájával. Az ő kutyájuk vonyíthatott. De miért? És miért hallgatott el hirtelen? Nem hallatszott lövés… igaz, hogy egy huszonkettes hangja nem hallatszana idáig, különösen a nagy fák alól…
Hirtelen elhatározással beugratta a motort, s a csónak orrát partnak fordította. Eszébe jutott egyik oktatójának a szava: „Még mindég jobb tízszer kirohanni valahova ok nélkül, mint egyszer elmulasztani, amikor segíthettünk volna valakin…”
A földnyelv csücskén kikötötte a csónakot. Szolgálati pisztolyán kívül mindössze egy villanylámpát vitt magával, övére csatolva. Partra ugrott, és átvergődve a gyalogpálma sűrűjén, kiért a kicsi tisztásra. A szálasban már sötétség tapadt a fatörzsekhez. Az aljbozótban armadillo matatott. Valahol messze bagoly szólt a fák közt.
Óvatosan haladt az úton, hogy ne okozzon felesleges zajt. Valami megiramodott előtte, s csörtetve, nagyokat fújva menekült tova a sötét erdőbe. Vaddisznó lehetett.
Egy idő múlva feltűnt elöl a homokút világos sávja. Az utolsó fák mögül óvatosan kilesett. De az út elhagyottan nyúlt tova a szürkületbe. A keleti égbolton ott ragyogott már az első csillag.
Átment az úton, és az árok szegélyét követve, eljutott a hídig. Ott megállt, és hallgatódzott néhány pillanatig. Néma csönd nehezedett az estére. Valahol egy lappantyú hívta a párját, és a patak partján békák vartyogtak, szünet nélkül, szakadatlanul, álmosítóan.
Keresztülment a hídon, és újra az árok mentét követve, eljutott a narancsosig. Itt besurrant a fák közé, és hátulról közelítette meg a házat. A narancsfák alatt sötét volt már, és csak lassan tudott haladni. Aztán előbb a nagy tölgyfákat pillantotta meg a narancsos fölé tornyosulni, és akkor tudta már, hogy közel volt a házhoz.
Egy tölgyfa öles törzse mellől néhány pillanatig kilesett a ház felé. A szürkületben ott látta maga a előtt nagy, emeletes épületet, sötéten, fekete ablakokkal, élettelenül. Elöl valahol fény vetődött a fákra, sápadt fény, és eszébe jutott, hogy a tornác ajtaja felett valahol magától kigyúlt egy villanyégő, mialatt az öregember a tornácon beszélt, és bevilágította az udvar egy részét, ahol a teherkocsi meg az ő kocsija állott.
Óvatosan kijött a fák alól, megközelítette a ház sarkát, és eljutott a szúnyoghálós tornác hátuljáig, majd a tornácot követve előrement a ház árnyékába, egészen, amíg a fentről aláhulló fény szélére ért.
A megvilágított udvaron ott állt a kopott, fekete teherkocsi, ugyanazon a helyen, ahol először látta. De a ház ablakaiból nem szűrődött ki fény. A ház kihaltnak tűnt. Körmével megkaparta a tornác padlójának száraz deszkáját, de hiába fülelt, nem moccant semmi a lépcső alatt. A kutya nem volt ott. Jobboldalt, terebélyes kámforfák árnyékában, ott volt a födeles szín. Bár a magányos villanyégő fénye már nem jutott el odáig, alatta látni lehetett homályosan a traktort meg a gazdasági gépeket.
Néma volt minden. Semmi se mozdult. A patak felől odahallatszott a békák zsongása, s néha egy-egy szúnyogokra vadászó denevér ciccentett valahol a magasban.
Már-már azon volt, hogy fölmegy a tornácra, és megnézi, hogy zárva van a ház ajtaja vagy nem, amikor egyszerre csak a födeles színtől balra, a kámforfák alatt észrevett valami nagy, sötét foltot. Mintha ott is állt volna egy teherkocsi, a fák sötétje alatt, elrejtve, hogy ne lehessen meglátni az útról. Pedig határozottan emlékezett, hogy mikor azelőtt itt járt, csupán egy teherkocsit látott, és ott, a fák alatt nem volt semmi.
Kilépett a lépcső fölötti égő fénykörébe, készen arra, hogy a következő pillanatban valaki rászól valahonnan. Jobb keze érintette a pisztoly agyát.
De csönd volt. Semmi se mozdult. Csupán a fű sercegett halkan a talpa alatt, s odafönt a bársonykék égen csillagok sziporkáztak, iszonyú magasan.
Gyorsan áthaladt a megvilágított udvaron, s belépett a kámforfák alá. Valóban teherkocsi állt ott a sötétben. Zárt, táborozásra berendezett teherkocsi. Még a sötétben is ráismert. A Ted Baragan teherkocsija volt. Amivel állítólag szabadságra ment.
Szíve hangosabban dobogni kezdett, s a tenyere megnyirkosodott. Ha a kocsija itt van, Ted is itt kell legyen valahol! Bent a házban? De akkor miért sötét a ház? Itt a lakókocsiban? És hol van Palatkay? Meg az unokája?
Lassan kihúzta tokjából a pisztolyt. Óvatosan megkerülte a lakókocsit. Hátul nyitva volt az ajtaja. Odabent sűrű volt a sötétség.
Szabadon maradt kezével leakasztotta övéről a villanylámpát. A kocsi belseje felé irányította. Aztán megnyomta a gombot. Az éles fénykéve belehasított a sötétségbe, és megvilágított egy főzőkályhát, egy jégszekrényt, néhány bőröndöt és egy ponyvával letakart ágyat. Az ágy alsó része szekrény lehetett, mint az ilyen táborozásra berendezett lakókocsiknál általában, de a kihúzható szekrényajtón hatalmas lakat csüngött.
Frank megfordult, és bevilágított a fák közé, majd lassan jobb felé mozgatta a fénykévét. A fák alatt semmi se volt. Odébb kitaposott ösvény mellett valami barna csomó hevert, mintha valaki odalökött volna egy kabátot. Oda összpontosította a fényszóró belső körét. Egy kutya hevert ott, barna-fekete foltos kopókutya.
Odament és megnézte. Ugyanaz a kutya volt, amelyik annak idején a lépcsőnél megugatta. Két lövés volt benne. Egyik alacsonyan, a mellkasában. Tüdőt és májat érhetett. Ezért vonyított olyan keservesen. Másik a homlokában. Lehajolt, és megvizsgálta a sebet. Huszonkettes golyó okozta. Ezért nem hallotta a lövést odakint, a tavon. Fák között alig érhetett el a hang fél mérföldnyire.
Első gondolata az volt, hogy valamiképpen értesíteni kellene Hankot, a szolgálatban lévő deputyt, Piersonban. A rádió azonban lent volt a csónakban. Viszont emlékezett, hogy telefonkészüléket látott a házban. Bármi is történt itt, az illetékes hatóságokat értesíteni kell, ezt tudta. Komoly bajba kerülhet, ha egymaga próbál beavatkozni olyasmibe, ami nem tartozik a hatáskörébe.
Sietve indult a ház felé. Most már nem törődött többé az óvatosság szabályaival, hiszen bármi is történt, az bizonyosnak látszott, hogy sem Ted, sem a házbeliek nem voltak ott. Az agyonlőtt kutya helyzetét véve tekintetbe, arra lehetett következtetni, hogy az ösvényt követték valahova. Talán az elásott kincsekhez? Mégiscsak lenne valami rejtett kincs valahol, és Tednek sikerült előkínoznia a ház lakóiból a rejtekhely titkát?
– Ki tudja, mit tett azzal a szerencsétlen leánnyal – borzadt meg Frank a gondolatra –, míg az öregember kétségbeesésében beadta a derekát…
Szinte szaladt keresztül az udvaron, föl a falépcsőkön. A tornác ajtaja nyitva volt. A villanylámpa fénye megvillant a bútorokon: helyén volt minden. Dulakodásnak, erőszaknak nyoma se látszott. Lenyomta az ajtó kilincsét. Engedett.
Befelé nyílt az ajtó. Ahogy belépett, a villanylámpa fényével végigkereste a szobát. Minden bútor a helyén volt, pontosan, ahogy utoljára látta. Bal kéz felől, az íróasztal sarkán a telefon. Néhány gyors lépést tett már feléje, amikor észrevette, hogy a zsinór bénán csüng alá az asztalról. Elvágta valaki. A következő pillanatban felgyúlt a mennyezet közepén a háromégős rézcsillár, és szinte vakító fény árasztotta el a szobát. S ugyanakkor a háta mögött megszólalt egy ismerős, gunyoros hang:
– Hát beleléptél a csapdába, Franky boy, mi? A tanult medvenyomozó maga lépett a csapdába, hahaha!
Az ajtó szárnya mögött, kezében kétcsövű serétes puskával ott állt Ted Baragan, puffadt, veres ábrázatán a jól ismert gúnyos vigyorral, egyenruhában, fején a széles karimájú deputykalappal.
– Ejtsd ki a kezedből szép csöndesen azt a pisztolyt, Franky – mondta szinte békésen –, mert ha nem, mind a két csövet beléd eresztem, s fasírozottat csinálok belőled… úgy na, jó fiú… na most rúgd ide felém a jobb lábaddal… nagyon jó… sajnálom, mókuspásztor, de magad keveredtél bele a dologba! Most aztán viselned kell a következményeket…
Gyors mozdulattal lehajolt, fölkapta a padlóról az odarúgott szolgálati pisztolyt, és az övébe dugta. Valami öt lépésre álltak egymástól.
– Hallottam a csónakodat a tavon, s tudtam, hogy meghallottad a kutya vonyítását – mondta Baragan –, s gondoltam magamban: ha tud valamit ez a fiú, amit nem kellene tudjon, akkor nem nyugszik a bőrében, amíg ide nem jön, és meg nem nézi, hogy mi történt azzal a kutyával. És akkor jó is, ha idejön, mert be kell tömjem a száját. Hát idejöttél, mi? Ahogy számítottam…
– Te végeztél azzal a hárommal ott, a tisztáson? – kérdezte Frank, hogy időt nyerjen valamiképpen, Isten tudja csak, mi célból. Homlokán kiütközött a verejték, s izzadt a tenyere is.
– Én hát – vigyorgott rá Ted. – Kitaláltad, ugye? De hogy miképpen, azt nem tudod, he? Hát hadd mondjam meg, mert már úgysem árthatsz többé…
– Altatót kevertél a kávéjukba – szakította félbe Frank –, egy gyerek is rájöhetett volna erre. S mikor elaludtak, egyszerűen behúztad őket egyenként a sátorba, leeresztetted a szúnyoghálót, mintha ők maguk mentek volna be aludni, és tűzre tetted az oleandert. Talán meg is legyezted kissé a tüzet, hogy jó irányba menjen a füst… Igaz?
A vörös képű deputy elismeréssel nézett reá:
– Nem rossz. Van eszed, Franky. Kár érted…
– Csak azt nem értem, hogy mi értelme volt ennyi bajt venni a nyakadba? Hiszen már nagyapád rájött arra, hogy nincs itt semmiféle kincs…
– Úgy, hát még erről is tudsz, he? – csóválta meg Ted a fejét. – A nagyapámról? De valamit azonban rosszul tudsz, diák úrfi! – tette hozzá gúnyosan. – Mert van, bizony, kincs; van ám! Szememmel láttam! S két órán belül a kezemben lesz, érted? Beteszem a kocsimba, s megyek! Két hét múlva visszajövök a szabadságomból, és senki se fogja tudni, hogy mi történt! Te sem leszel itt, az öreg sem, meg az unokája sem. S még külön díjazást is kapok valahonnan, mert az a rakás papír ott, abban az íróasztalban, az se lesz többé itt! A román követség tízezer dollárt fizet értük…! S most már megmondhatom neked azt is, Franky boy, hogy azt a hármat nem a kincs hozta ide valójában, hanem ezek a papírok… hallottál már ilyet? Tízezer dollárt fizetni egy rakás ócska papirosért? Megkérdeztem az öreget, hogy mi lehet bennük olyan fontos, és azt felelte, hogy a románok bűnei, hahaha! – röhögött hozzá nagy hangon. – Hallottál már ilyent?
– Hol van az öreg meg az unokája? – kérdezte Frank ingerülten. – Mit tettél velük?
– Hogy mit tettem velük, Franky boy? – ismételte meg a kérdést gúnyos hanghordozással a deputy. – Semmit. Éppenséggel semmit. Kissé rájok ijesztettem, az igaz. De csak a késemet kellett előhúzzam, és csicsergett a kismadárka nyomban. Még meg is mutatta a helyet. Szememmel láttam az egyik láda vaspántos sarkát. Mindössze kötelet kell vigyünk, s kiemeljük onnan. Tudod-e, mért nem talált rá senki? A patak…
– Medret változtatott – fejezte be Frank a mondatot. Ted elismeréssel nézett végig rajta.
– Hm. Több eszed van, mint gondoltam – ismerte be. – Kár érted, Franky, nem lett volna szabad beleüsd az orrodat abba, amihez semmi közöd…
– Még mindég nem mondtad meg, hogy hol van az öreg meg az unokája? – szakította félbe a vadőr.
– A bolond leány, az ott van lent, a mocsárban, a ládák mellett, egy fához kötve – felelte Ted. – A vén bagoly pedig odaát van, a másik szobában, ágyhoz kötözve. A leányt is odakötözöm majd a saját ágyába, ha végzünk a ládákkal – tette hozzá vigyorogva –, de csomagkötöző szalaggal, érted? Ami nyom nélkül ég el a tűzben. Senki se fogja tudni, hogy megkötözve égtek oda, amikor holnap reggel meglátja valaki a füstöt Piersonból vagy Emporiából… De hol leszek én már akkor!
Sóhajtott egyet.
– Te pedig, Franky boy, eltűnsz a mocsárban. Nem tudok egyebet kitalálni számodra. Azt belátod, ugye, hogy nem engedhetlek szabadon? – kérdezte szinte sajnálkozva. – Úgy eltűnsz a mocsárban, hogy soha meg nem lelnek. Baleset, fogják mondani. Buta fickó, ingoványba lépett, s elsüllyedt benne. Pedig nem vagy buta – rázta meg a fejét –, ezt elismerem. Ügyes nyomozó vagy. Tudod-e, hogy még fel is használom az eszedet? Abban a jelentésben, amit benyújtottál, ohó, pompás jelentés volt, meg kell adni, volt abban valami egy rajzszög lenyomatáról, emlékszel? Isten tudja, hogyan került az a rajzszög a csizmám sarkába, de ki is kapartam onnan, mihelyt elolvastam a jelentésedet. S megőriztem, érted? Megőriztem, és most ott van, pontosan ugyanazon a helyen, de nem az én csizmám sarkában, hanem az öregében! Lehúztam a lábáról a csizmát, beletettem a rajszöget, pontosan, ahova a fényképed mutatta, és a csizmákat majd megtalálják az öregember teherkocsijában odakint, mit szólsz ehhez? Hahaha! A seriff számára ezzel megoldódik a rejtély: az öreg magyar ölte meg azt a három románt, bosszúból! A te jelentésed és fényképeid alapján nem fér kétség hozzá! He? Mit szólsz ehhez?
– Azt, hogy nagyszájú szamár vagy, és az is voltál egész életedben – felelte Frank higgadtan. – Miből gondolod, hogy én csak úgy jószántamból eltűnök a mocsárban, mi? Butább vagy a birka fenekinél…
A nagydarab ember elvörösödött haragjában. Megmozdult kezében a serétes puska.
– Ne bosszants meg, Franky boy, mert darabokra szedlek…! Indulj az ajtó felé! Mozogj!
De pontosan erre a hatásra számított a vadőr.
– Darabokra szedsz, mi? – nézett reá hidegen. – Megint csak jár a szád, felpuffadt hólyag! Tudod jól, hogy fél kézzel elbánok veled!
Ted Baragan nyaka elkékült a haragtól, arca eltorzult, s fölemelve a puskát, mintha bot lett volna, előrelépett. A vadőr összehúzta magát, mint az ugrásra készülő vadmacska. Eddig sikerült a terve. Bár tudta, hogy a deputy erősebb, mégiscsak egy kézitusa kiprovokálása látszott egyetlen lehetőségnek.
De Ted hirtelen megtorpant, és elnevette magát.
– Hahaha. Franky boy, ravasz vagy, mint a róka, he? Hasba lőhetnélek itt helyben, érted? Hadd jajgass egy darabig, nem zavarnál vele senkit. De nem teszem meg. Miért? Mert azt akarom, hogy te hozd föl azokat a ládákat az iszapból! Én majd tartom a kötél végét meg a puskát! Indulj az ajtó felé, gyerünk!
– Miből gondolod, hogy engedelmeskedem neked? – mordult rá Frank.
Ted elvigyorodott újra, széles, gonosz vigyorgással.
– Engedelmeskedsz te, Franky boy, mint a jól betanított kiskutya, ne félj attól! Mert ha nem, akkor tudod, mi történik? Elevenen húzom le a bőrt arról a leányról odakint, és te térden lőve, meg vállon lőve hallgathatod majd a sikoltozását, míg mind a ketten el nem pusztultok! De ezt mi nem engedhetjük meg magunknak, ugyebár, Franky? Na mozogj már! Mert mondom neked, ha tovább bosszantasz, ellövöm a térdedet, s úgy vonszollak le kötél végén a leányhoz, mint a sebzett disznót! Indulj!
Frank megcsikorgatta a fogait tehetetlen haragjában, de engedelmeskedett. Kilépett az ajtón a tornácra. Háta mögött hallotta egy villanylámpa kattanását, aztán kialudt mögötte a nappali szoba csillárja, s mindössze egy kézilámpa sárga fénykévéje mutatta az utat a sötétben.
– Le a lépcsőn, a kocsimhoz! – parancsolta Ted. – Ott fölvesszük a kötelet. Ne próbálj bolondságot, mert beléd eresztem mind a két csövet. Tartsd észben, hogy nincs szükségem se reád, se arra a bolond leányra többé. Magam is kiemelhetem azokat a ládákat, segítség nélkül. Fához kötöm a kötél egyik végét, s derekamra a másik végét, ennyi az egész. Azért bajlódom mindössze veled, hogy mielőtt meghalsz, szemeddel láthasd azokat a kincseket, melyeknek a megszerzéséhez hozzásegítettél… Balra, Franky, balra, ahol a kocsim áll! Úgy na. Most menj tovább, egyenesen. Így. Megállhatsz…
Belenyúlt a lakókocsiba, anélkül, hogy a lámpa fényét elfordította volna foglyától. Egyik kezében a lámpát tartotta, másikkal kotorászott a kocsiban. A puskát odatámasztotta a térdéhez.
Megtalálta, amit keresett. Egy gondosan felgöngyölített kötelet húzott elő, nyakába akasztotta, s kezébe vette újra a puskát.
– Mehetünk – mondta –, jobbra, ahol az ösvény van. Kövesd az ösvényt!
Szótlanul haladtak. A vadőr elöl, öt lépéssel mögötte Ted Baragan, egyik kezében a lövésre kész puskával, másikban a villanylámpával, melynek fénye megvilágította a vadőr hátát és az ösvény két oldalát, messzire be, a fák közé. Kitaposott ösvény volt, nem is nagyon kanyargós. Egy ideig fenyőerdőn vezetett keresztül, majd rendre lombfák váltották föl a fenyőket, és a talaj megnyirkosodott. Aztán ritkulni kezdtek a fák, és megsűrűsödtek a bokrok. Húsos levelű növények szegélyezték az ösvényt, és Frank tudta, hogy elérkeztek a mocsár szélére.
Fejük felett csillaggal volt teleszórva az égbolt, s a csillagok fénye itt-ott megcsillant az ösvény menti pocsolyákon. Kiterjesztett szárnyakkal bagoly húzott át fölöttük nesztelenül.
Hármas elágazáshoz értek. A kitaposott ösvény jobbra kanyarodott, és a lámpa fényében megcsillant a patak vize. Födeles deszkabódé alatt látni lehetett egy csónak és egy kenu körvonalait. A kenu sárga színe megvillant egy pillanatra, aztán a fénykéve elfordult onnan, és előremutatott, a középső elágazásra. Nem is ösvény volt, inkább csak vadcsapás.
– Előre, Franky boy, ahova a lámpa mutat – szólalt meg Ted hátul –, s ne is gondolj arra, hogy elszaladhatsz innen. Ha lelépsz a csapásról, elsüllyedsz. Ingoványban vagyunk. Az öveden csüngő lámpát jól teszed, ha kézbe veszed most, és világítasz vele magad elé.
Frank leakasztotta övéről a lámpást, és felkattantotta. Éles, fehér fénye messzire bevilágított a sás közé. Itt-ott fűzfabokrok foltjai látszottak, de nagyobbára sás volt előttük, abba vezetett bele a csapás.
– A te lámpásod jobb, mint az enyém, Franky – mondta Ted –, tedd le az ösvényre! Oda ni, arra a fekete tönkre.
Frank engedelmesen letette a lámpását a megjelölt helyre.
– Fordítsd előre a fényét, ne oldalra. Úgy ni. Na most indulj tovább! Kövesd a csapást!
Néhány lépés után újra megszólalt a deputy:
– Állj meg! Odadobom a lámpásomat neked. Vigyázz…
Frank elkapta az odalökött lámpást. Az övé ott vakított már Ted kezében.
– Úgy, most mehetünk tovább. Kövesd a csapást, ahogy mondtam.
Süppedékes talajon kanyargott velük a keskeny csapás. Olykor térdig belesüppedtek az iszapba. De az iszap alatt ott voltak még mindig a fűzfagyökerek, s szilárd támaszpontot alkottak a láb alá. Hamarosan fák tűntek föl elöl. Nyurga mocsári ciprusok, s néhány lombfa közöttük: fűz és mocsári magnólia. A talaj is emelkedni kezdett. Elmaradt az iszap. Száraz talajon voltak újra.
– Ez csak egy sziget – magyarázta Ted hátul –, ennek a túlsó végében van a régi patakmeder. Pallón kelünk át rajta. Vigyázz, hogy le ne csússz róla!
Fél perc se telt, s ott voltak a pallónál: egy szál fatörzs, keresztülesve az iszapos meder fölött, melyben nyoma se volt már víznek. Frank föllépett a fatörzsre, és átsétált rajta.
– Fordulj balra, és kövesd a medret…
A talaj száraz volt itt is. Mocsári ciprusok emelkedtek a csillagos égboltba. Frank hallotta, ahogy Ted is átjött a pallón, aztán háta mögül az éles fehér fény jobbra fordult, a fák közé, mintha keresett volna valamit.
– Mi az ördög – káromkodott a deputy fojtott hangon a fogai között, és újra meg újra végigkereste a kezében lévő fényszóró fehér sugárkévéjével a terepet. – Esküdni mertem volna… Menj tovább, Frank! Valamelyik ciprus törzséhez kötözve meglátod a leányt…!
Frank tett néhány lépést előre, de egyszerre csak mély, sötét vizesgödör állta az útját. A lámpások kereső fényében csupán szikár, rőt fatörzsek látszottak mindenütt, semmi egyéb.
– Elértél a gödörhöz? – kérdezte hátulról, a fák közül Ted Baragan. – Ne menj tovább, ott vannak a ládák, abban a gödörben! Azt az átkozott leányt itt hagytam valahol fához kötözve. A száját is leragasztottam, hogy ne sikoltozzon… itt kell legyen valahol…!
Elakadt a szava. A sugárkéve megállt egy fa tövénél. Mintha egy zsinór hevert volna ott a földön, de Frank nem volt biztos benne. A deputy azonban felhördült, és elkáromkodta magát. Abban a pillanatban valahol, a fákon túl, felszakadt egy női kacaj. Erőltetett kacagás volt, majdnem eszelős. A deputy felordított:
– Hé, te leány! Gyere ide rögtön! Ha nem jössz magadtól, hajadnál fogva vonszollak ide vissza! Hallasz engem, leány? Ne várd, hogy érted menjek, mert úgy megtanítlak tisztességre, hogy az ördög elvisz! Nincs hova menekülj előlem! Elébb-utóbb kézbe kaplak!
De valahol, túl a fákon, tovább kacagott a leányhang. Gúnyosan, kihívóan.
– Ne hallgass reá, Ágnes! – kiáltott Frank a hang irányába. – Menekülj, és hívj segítséget! Csak így mentheted meg nagyapádat!
A kacagás megszakadt.
– Frank, hogy az ördögök őrölnék meg a csontjaidat! – káromkodott Ted fojtottan. – Ha még egy szót szólsz, Isten bizony, beléd lövök! Te leány! – kiáltott bele az erdő csöndjébe. – Ne hallgass erre a bolondra! Gyere vissza, és ahogy ígértem, nem lesz semmi bajod, se neked, se a nagyapádnak! Nekem csak a ládák kellenek, más semmi! Gyere na, mielőtt belelépsz a sötétben egy iszapgödörbe, és elsüllyedsz benne örökre! Gyere na, mondtam, hogy nem eszlek meg, ha jó leány leszel…
A kacagás most ott visított fel hirtelen a hátuk megett. Közelebb hallatszott, mint azelőtt, és más irányból jött.
– Azt a keserves mindenségedet… – csikorgatta meg fogait a deputy, és, vállához kapva a kétcsövű serétes puskát, belelőtt a fák közé, amerről a kacagás hallatszott. Majd hirtelen megfordult a tengelyén, és Frankra világított a lámpával.
– Bolondságon ne járjon az eszed – hördülte haragosan a szót –, mert beléd is eresztek egyet mindjárt!
Töltényt kotort elő a zsebéből, és újratöltötte a kilőtt csövet. A vadőri fényszórót térdei közé szorítva tartotta, mert mindkét kezére szüksége volt ehhez. Még benne se volt az új töltés a csőben, s a kacaj újra fölcsendült hirtelen. Valamivel balra az előbbitől. Mintha csak onnan jött volna, a fák közül valahonnan.
A fényszóró lámpás kihullt a meglepett ember térdei közül, nekiütődött egy heverő fatönknek, és kialudt. Jó húsz lépéssel odébb, a gödör mellett, Frank is eloltotta hirtelen a lámpáját. Ösztönös cselekedet volt, minden gondolkodást megelőző. Mély, nyúlós sötétség borult köréjük egyszerre. Magasan, ciprusok felett néhány aprócska csillag fénye vergődött a mocsár emelkedő páráival. Olyan sötét volt, hogy még a legközelebb álló fák törzseit se lehetett látni benne.
Ted Baragan dühösen káromkodott. Hallani lehetett, ahogy rázta, csapkodta kezével a megtalált lámpát. Hiába. Nem gyúlt ki a fény. Frank egy fatörzs mögé lapulva megkönnyebbülten sóhajtott föl.
– Az eséstől elpattant a túlfűtött izzószál – gondolta. – Soha jobbkor!
– Frank – dühöngött odébb, a vaksötét mélyén a deputy –, gyújtsd meg a lámpámat, fiú, ami a kezedben van, és gyere ide!
Frank hallgatott. Még a lélegzetét is visszafojtotta.
– Nem hallottad, mit mondtam? – csattant föl Ted Baragan. – Gyújtsd meg a lámpát, és hozd ide!
Csönd nyelte el a szavait. Körös-körül a mocsári békák hangja összefonódott egyetlen nagy zsongássá, és még jobban elmélyítette az éjszaka fekete csöndjét. Vörös fény csapott ki a puskacsőből, és csattogott a postasörét Frank körül a fatörzseken. Sajgó ütést érzett a vállán. Lehasalt a fatörzs mögé, és várta a második lövést. De ahelyett újra felcsendült az a különös, kihívó kacagás. Még közelebb, mint azelőtt. Újra előcsapott a veres láng a puska csövéből, de most a kacagás irányába. Sörét csapódott a fatörzsekbe. De a kacagás újra felcsendült, majdnem ugyanazon a helyen, mint az előbb.
A deputy káromkodott, hallani lehetett, ahogy csörtetve beiramodott a fák közé. Kattant a fegyver, újratöltötte.
– Ide gyere, te bolond leány, mert ha kezembe kaplak…! – üvöltötte eltorzult hangon. – Itt van egy doboz gyufa a zsebemben, rád gyújtom az erdőt! Mit csinálsz akkor, he? Gyere ide szépen, és nem lesz semmi baj!
Csönd nyelte el a szavait újra. Aztán néhány pillanat múlva újra felcsattant az a különös kacagás, valamivel távolabb. A megdühödött ember csörtetni kezdett újra a hang felé.
– Beleszorítlak az ingoványba, te… te… – hörögte rekedten. – S ha egyszer elkapom a nyakadat…
Aztán egyszerre csak valami nagyot loccsant a fákon túl, mint amikor egy nehéz test iszapba esik. Nyögés, fojtott káromkodás… aztán egy kétségbeesett hang rémülten, eszelősen:
– Frank! Segíts! A lábam…! Valami tépi le a lábamat! Húz lefele! Frank…!
Aztán értelmetlen hörgés, bugyborékolás, csönd.
Frank néhány percig még megkövülten lapult a fatörzs mögött, mert biztos volt abban, hogy Ted mindössze színházat játszik, csapdába akarja csalni, hogy aztán nagyot nevessen, és hidegvérrel agyonlője, mihelyt a villanylámpa fényével a kezében megjelenik.
Várt. Hallgatódzott. De semmi se moccant a csöndben. Csak a békák zsongtak mindenütt. A fákon túl, messze, sárgulni kezdett az ég alja. Emelkedőben volt a hold.
– Veszedelmes lenne megvárni – gondolta. – A hold világánál könnyen végez velünk, amíg nála van a puska…
Felült, majd lábra állt, és tenyerével tölcsért formált a füle elé. De csak a csöndet hallotta maga körül, mást semmit. A békák zsongását… egy denevér ciccenését… egy bogarat, valahol a lába mellett, a száraz falevél között…
Egy idő múlva szinte elviselhetetlenné vált körülötte a csönd. Mi történt Teddel? A leánnyal? Legalább azt a bolond kacagást hallaná újra valahol…
De csak a csönd volt. Nyúlós, fekete csönd mindenütt.
Aztán valahol messze eldördült egy lövés. Pisztolylövés. Még egy. Egy harmadik. Egy negyedik. A kelő holdhoz viszonyítva bal kézre, derékszögben. Lake George irányából. Aztán egy távoli, elnyújtott kurjantás érte a fülét, ugyanabból az irányból. Messziről. Erdészkurjantás! Gondolkodás nélkül fordult a hang felé, tölcsért formált tenyereiből a szája elé, és viszonozta az erdészek hívójelét:
– Héééééj-hó! Héééééééj-hó!
Már ott szárnyalt a hangja a mocsár felett, amikor rádöbbent, hogy elárulta ezzel a helyzetét. Ha Ted még ott leselkedik valahol a puskával… Visszahúzódott a fa mögé, és várt. Semmi se moccant.
Egy idő múlva újra fölhangzott a kurjantás. Most már nem felelt azonnal, hanem Ted irányába fordulva mondta, halkan és komolyan:
– Ted, a játéknak vége. Itt vannak az erdészek. Legokosabb, ha előjössz, és megadod magad, mielőtt újra meggyilkolsz valakit, és ezzel még jobban megnehezíted a helyzetedet…
Hallotta a saját hangját, egyedül, magányosan elveszni a csönd ürességében. Várt néhány pillanatig, de nem jött válasz. Semmi se mozdult.
– Ágnes?
Erre is csak a csönd felelt. A hold sápadt foltja ott guggolt már a fák mögött, s a mocsár párafüggönyein keresztül világosság szűrődött át. Már ki tudta venni a fák törzseit, s homályosan a palló vonalát is, ahol átjöttek az eliszaposodott régi patakmeder fölött.
Megmarkolta a deputy villanylámpáját, de nem kattintotta föl. A félsötétben tapogatódzva megindult az átjáró felé. Minden pillanatban készen arra, hogy alábukjon a legközelebbi fa mögé, ha váratlanul megmozdul előtte valami.
De semmi se mozdult. Gyorsan emelkedett a hold is, és mire elérte a keresztbe dőlt fatörzset, a fák keleti oldalát már mintha ezüstporral hintették volna be, s a fákon túl életre kelt a mocsár. Szeme tisztán látta már a messzire nyúló sásmezőt, a fűzbokrok kis sötét foltjait és azokat a nagy, üres foltokat a sás között, melyek az ingoványt rejtették dús levelű növényzet alá.
Keletnek fordult, szembe a fatörzsek mögött rejtőzködő holddal, amerre utoljára hallotta a Ted Baragan hangját. A fák közé, mint ezüst nyilak, hulltak be a hold sugarai. Emberi alaknak nem látszott a körvonala sehol. Csak sudár törzsű fák s görcsös, alacsony bozótok, melyek között ellenállás nélkül szitált keresztül a holdfény.
Valami különös, jéghideg érzés fogta el egyszerre. Hova lett Ted? Talán igazán segítségért kiáltott, s nem színészkedett? Ingoványba zuhant volna? De akkor hosszasabban vergődött volna, s tovább kiabál…
Megnyomta a villanylámpa gombját, s a sárga fénykévével bevilágított a fák közé. Valami öt lépéssel odébb ott hevert a földön szolgálati lámpása. Fölvette, övére akasztotta. Az aljbozót között tisztán látszott egy rohanó ember nyoma. Ügyelve követte, maga elé világítva. Nem kellett messzire menjen. Alig tíz lépéssel odébb véget ért a nyom. Széles, fekete gödörbe torkollott, melynek alján víz csillant meg a lámpa fényében. A víz nyomokat takart. Mintha fatönköt vonszolt volna valaki lefele, a gödör keskenyedő torka felé, melyen túl, zöld parti növényzet mögött, ott sustorgott a patak vize. Már lámpa se kellett ahhoz, hogy fölismerje: aligátornyomok voltak mindenütt. Hatalmas aligátor nyomai. S amit az aligátor alávonszolt az iszapos vízbe, nem fatönk volt, hanem ember. Ted Baragan. Széles karimájú deputykalapja ott maradt a sárban.
Déli irányból újra felhangzott az erdészkurjantás. Most már sokkal közelebbről. Frank válaszolt. Majd tölcsért formálva szája elé mindkét kezével, beleordított a mocsárba:
– Gyertek a Balla-házhoz! Balla-ház!
Háromszor is megismételte, míg választ kapott valahonnan a mocsárból. Egy száraz faággal kikaparta Ted kalapját a sárból, és megindult vele a palló felé. Villanylámpára nem volt szükség többé. A hold megvilágította az ösvényt.
Már a fenyvesben volt, amikor úgy tűnt, mintha valami mozdult volna a fák között. Közeledett, de nem lépett ki az ösvényre, hanem megállt valamivel beljebb, egy kis tisztáson. Talán tíz lépésre az ösvénytől. A leány volt. A hold megcsillant a haján.
– Vadőr – mondta halkan –, megbünteted Császárt azért, amit tett?
– Császárt? – kérdezte Frank meglepetten. Aztán megpillantott egy hosszú, sötét árnyékot a leány mögött.
– A pumáról beszélsz? Nincs okom…
– Nem Pajtásról beszélek – szakította félbe a leány türelmetlenül –, hanem Császárról, az aligátorról, aki megszabadított attól a gonosz embertől… Ne büntesd meg, vadőr! Én csaltam az embert oda a Császár fészkébe, én vagyok a hibás. Börtönbe viszel most?
– Miért vinnélek? – dadogta Frank, keresve a szavakat. – Önvédelemből tetted, igaz? Engem is megmentettél ezzel…
– Köszönöm – mondta halkan a leány, azzal megfordult, és visszalépett a fák közé. Szőke haján egy pillanatra még megcsillant a holdfény, aztán eltűnt a pumával együtt.
A ház felől izgatott hangok hallatszottak. Valaki rádiójelentést adott le. Gépkocsik fénye csillogott a fák közt. Legalább hat kocsi állt ott szanaszét. Köztük a seriff kocsija is, és három terepjáró az erdészeti hivataltól.
– Itt van! – rikkantotta el magát az egyik erdész, amikor Frank fáradtságtól támolygó alakja megjelent a fák között. Négyen is rohantak feléje. Kézireflektorok fénye vakította.
– Mi történt veled, Frank? Véres a vállad! – kiáltott valaki az arcába.
– Semmi – felelte –, postasörét…
– Hol van Baragan? Meg a leány? – csattantak a kérdések.
– A leány ott van a fenyvesben – nyögte ki a szavakat nehézkesen –, nincs semmi baja, csak fél a sok embertől. Baragan pedig elsüllyedt a lápban…
Egyszerre nagyon fáradtnak érezte magát. Térdei megcsuklottak. Bele kellett kapaszkodjon az egyik erdészbe.
Valaki feltépte vállán az inget, és villanylámpa fényénél vizsgálta meg a sebet.
– Benne van – mondta egy hang –, elég mélyen. Vért is vesztett. Kórházba kell vinni az embert azonnal, hogy kivegyék belőle az ólmot, s kitisztítsák a sebet, mielőtt vérmérgezést kap…
– Mi az ott a kezében? – kérdezte egy másik hang. Ismerősnek tűnt, de úgy hangzott, mintha messziről jött volna.
– Kalap – mondta valaki –, deputykalap…
Még hallott hangokat, de már nagyon távolról. Erezte, hogy fölemelik, s mintha levegőben lebegett volna. Aztán elsötétült és elnémult minden.

KÓRHÁZI ágyon tért magához. A válla sajgott. Meglepetten nézett körül. Az ajtónál két, zöld egyenruhás ember hátát látta meg. Erdészek voltak. Egy csinos, szőke ápolónővel beszélgettek.
– Hé, mi az ördög? – szakadt föl belőle a szó.
Az erdészek meglepetten fordultak feléje. Megismerte őket. Egyik a főerdész volt Ocalából, a másik volt iskolatársa Salt Springsből. Odajöttek az ágyához.
– Hogy kerültem ide? – bámult reájuk értelmetlenül.
– Hát úgy, hogy idehoztunk – mordult föl a főerdész, egy nagydarab, csontos ember. – Máskor, ha eltávozol a járműved mellől, bármi ok miatt is, jelentsd be a rádión, ez a szabály! Nem tanítottak meg reá? Hét órakor kaptuk a jelentést, hogy valaki megtalálta a vadőri csónakot üresen. Fél nyolckor már útban volt a mentőosztag. Nyolc tizenötkor megtaláltuk Palatkay urat az ágyához kötözve, és megtudtuk tőle, hogy egyszerűen belesétáltál a csapdába, mint valami buta iskolás gyerek… Az ólmot egyébként kivették a válladból, és semmi bajod nincsen, azt mondja az orvos – tette hozzá barátságosabban. – Reggel mehetsz is. A seriff részletes jelentést kíván, írásban.
– A ládákat – hebegte Frank –, mikor hozzuk be a ládákat?
– Miféle ládákat? – bámult reá a főerdész.
– A kincsekkel! Saját szememmel láttam… oda tudlak vezetni bármikor…!
Az erdészek összenéztek, aztán elnevették magukat.
– Mondd meg a szerencsétlennek – szólt oda a főerdész fiatal társához –, nekem mennem kell. Maradj itt, s vidd haza reggel, mihelyt kiengedik innen. Frank, ilyesmi ne történjen többé, érted? A szabályokat be kell tartani!
– Igenis…
A főerdész bólintott, és súlyos léptekkel kidübörgött a kórházi szobából.
– Mit kell megmondj nekem? – bámult a barátjára, amikor magukra maradtak.
– A ládák, amiket ott az iszapgödörben láttál – kuncogta vidáman a volt iskolatársa –, kimustrált, széttört narancsszedő ládák voltak, amiket öt évvel ezelőtt bedobtak oda, hogy feltöltsék azt a veszedelmes gödröt. Azokhoz vitte le Baragant az a bolond leány, hogy megmentse nagyapját a veréstől. Nem is olyan bolond, ugye? De rosszul járhatott volna ő is, a nagyapja is, ha te nem botlasz oda – tette hozzá. – Mindenki tisztában van azzal, hogy te mentetted meg az életüket. Az öregember hálából küldött is számodra egy korsó narancslevet, ott van a kocsimban. Saját készítményű, azt mondta. S mihelyt megjelenik a könyv, abból is kapsz egy példányt…
– Miféle könyv? – bámult reá Frank.
– Hát aminek a kéziratát megmentetted! Nem is tudsz róla? Valami fontos politikai könyv, amit az öreg készít el Balla szenátorral együtt, s amihez a bizonyítékokat Baragan meg akarta szerezni, hogy eladja azokat valamelyik ország kormányának, mit tudom én… – vonta meg a fiatal erdész a vállát. – Hiszen emiatt volt minden. Ahogy megértettem, Románia megszállta Magyarország egy részét, és irtja ki benne a magyarokat. Valami ilyesmi.
– És az arany meg az ezüst?
– Arról csak annyit hallottam, hogy valamikor valóban volt ott elásva valami, de senki se tudja, hogy mi történt vele. Az öregember beszélt róla a seriffnek. Hogy a patak medret változtatott, s a víz valószínűleg elsodorta valamerre, be a mocsárba, ki tudja… Hanem a leány, te… igaz, hogy beszélni tud a vadmacskák nyelvén?
– Még az aligátorok nyelvén is – felelte Frank, és lehunyta a szemét.

A kiadásról

Jelen kötetünk Wass Albertnek az amerikai emigrációban írt, Hanky tanár úr című elbeszélés-ciklusát és a Halálos köd – Holtember Partján címet viselő kalandregényét tartalmazza.
A Hanky tanár úr címmel egybefogott elbeszélések itt jelennek meg először könyvalakban. Eredetileg külön füzetekben láttak napvilágot, a szerző által sokszorosított gépírásos változatban, ezzel a jelzettel: „Copyright 1956 by Albert Wass, Astor, Florida.”
Wass Albert 1956 áprilisával kezdődően havonként egy – összesen tizenkét – Hanky-füzet kiadását tervezte, de végül is csak három elbeszélés jutott el az olvasókhoz (Hanky tanár úr megérkezik Amerikába, Hanky tanár úr és a kísértet, Hanyk tanár úr felcsap farmernek), s a hagyatékban megmaradt még kettőnek a gépirata (Hanky tanár úr és a gengszterek, Professzor Hanky és a részeg aligátor). A harmadik füzet hátoldalán közölte a szerző: a sorozatnak több darabja nem jelenik meg. Minthogy a vállalkozás „belefulladt a közönybe”…
Amerikai emigrációja első éveiben Wass Albert családjával együtt igen-igen nehéz körülmények között élt: kezdetben egy ohiói farmon dolgozott mint béres és tiszttartó egy személyben, reggeltől estig állatokat gondozott, szántott-vetett, kaszált, s csak később került Floridába, ahol egy katonaiskola tanára, majd az University of Florida professzora lett. Minden valószínűség szerint jórészt anyagi kényszerűségből indította el a Hanky-füzetek kiadását – kizárólag megrendelők számára.
Az első füzetben, melynek címlapján ez áll: „Írta és rajzolta Wass Albert”, mintegy függelékként jelent meg a szerző tollából az alábbi jegyzet:

Néhány szó az olvasóhoz

Mikor annak idején, az első világháború után a mi szép Erdélyünket Romániának ajándékozták a nagyhatalmak, az egyszeri székely még a kalapját is levette, s úgy vakarta meg a fejét.
– Hásze tudtam, tudtam, hogy jól verekedtünk – mondta –, de aztán mégsem hittem volna, hogy a végén egész Romániát hozzánk csatolják!
Hát most meg úgy látszik, annyira kitettünk magunkért ebben a második nagy verekedésben, hogy lám egész Amerikát nekünk adták. De ha már így esett, hát én mint hű krónikás, összeszedtem s följegyeztem mindazon nevezetes eseményeket, melyek egyik legkiválóbb bujdosónkkal, Hanky Barnabás atyánkfiával történtek meg, ki annak idején, a híres fölszabadulás előtt középiskolai tanár volt a mi szép kincses Kolozsvárunkon. A híres-nevezetes demokrata fölszabadulás után pedig egy ideig követ tört az utakra orosz katonai díszkíséret mellett, majd elismerésül, mint népi demokrata rab-munkásnak, nekiadták a désaknai sóbányát, mely arról nevezetes, hogy az ember csak egyszer hal meg benne, s több baja már nincsen.
Innen megszökve egyenest nyugatnak vette útját a jó tanár úr, s kivergődvén Németországba, egy ideig a DP-Comissio néven ismert urakkal esett vitába, kik – amint tudjuk – akkoriban még azzal voltak megbízva, hogy minél több kommunistát szállítsanak át ide Amerikába. A vita abból eredt, hogy eme nagyszerű bizottság nácinak nevezte a mi Barnabásunkat, mivel búcsú nélkül hagyta ott a népi demokrata paradicsomot. Ő viszont tudományos alapon próbálta bebizonyítani, hogy a nagy puszipajtásság Sztálin és Amerika között olyan természettudományi lehetetlenség, mintha valaki a szabadságszobrot önműködő akasztófává próbálná átalakítani.
Szerencsére a DP-Comissio nézeteiben változás állott elő később, s így a jó tanár úr végül is megkapta a bevándorlási engedélyt, még annak ellenére is, hogy a tenyere nem volt nagyon kérges. S ebben az első kis könyvecskében arról volt szó, hogy milyen körülmények között lépett Amerika földjére, s mi minden történt vele mindjárt az első napon.
Azóta Hanky barátunk végigjárta már Floridától Alaszkáig ezt az egész szép nagy országot, s mindazt, ami vele történt, a következő hónapok könyvecskéi rendre majd mind elmondják. Évente tizenkét ilyen könyvecske jelenik majd meg, s akinek kedve szottyan, az akár egy esztendőre is előfizethet, előre.
Az utolsó három héten 168 levelet kézbesített a posta, s majdnem mindegyikben volt néhány kedves, személyes sor a „szabadon futó” egy dollár mellett, melyeket azonban a legjobb igyekezet mellett sem tudtam megválaszolni. Ez az április valóban a bolondok hónapja volt.
Kezdődött a fék-esettel.
Huba fiam ugyanis most tanulja az iskolában a gépkocsi belső berendezését. Egy nap azzal érkezett haza, hogy: „Apa, meg kell vizsgáljam a fékedet, mert a tanító azt mondta, hogy nagyon veszedelmes lehet, ha elhanyagoljuk a fékek karbantartását.”
Egész délután a kocsimon babrált a fiú. Másnap bevásárolni mentünk a városba. Egy piros lámpa alatt jöttem rá, hogy nincs fékem, amikor beleszaladtam az előttem lévő gépkocsiba. Természetesen rendőrkocsi volt. A rendőr kiszállt és hátrajött.
– Siet? – kérdezte rosszkedvűen.
– A repülőtérre igyekszem – hazudtam, s hüvelykemmel a feleségem felé böktem –, anyósom utazik el szabadságra.
– Fiatal anyósa van – mondta a rendőr gyanakodva.
– Hallaná a száját! – figyelmeztettem, s oldalba böktem az asszonyt.
– Disgusting – morogta ő, oly tökéletes színjátszással, hogy a rendőr sóhajtva vakarta meg a fejét.
– Tékitizi, testvér, tékitizi-mondta szánalommal s otthagyott.
Tíz dolláromba s egy fél napomba került a fék.
– Mi az ördögöt csináltál vele? – kérdeztem otthon fiamtól.
– Tele volt a cső valami szennyes folyadékkal – magyarázta a gyerek –, alig tudtam kitisztítani belőle. De úgy látszik, már késő volt.
Hát ez volt a fék-ügy. Másodiknak jött a vadtinó. Éjszaka. Reggelre csak ott volt, a kerítésen belül és rágta a kaméliáimat. Mikor meglátott, befutott a narancsfák közé, s ott bujkált, amíg újra bementem a házba. Aztán megint előjött, s ette a virágokat.
Mit csinál az ember, ha váratlanul egy piros-tarka tinót talál a kertjében? Először is végigjárja a szomszédokat. Ezt tettem én is. Senki sem akart tudni a tinóról. Második lehetőség: kikergetni a tinót a kertből. Megpróbáltam. A tinó átugrott a kerítésen, majd visszaugrott. Megint át, megint vissza. Úgy ugrott, mint egy szöcske. S nem ment el.
Maradt a harmadik megoldás: hírt adni a seriffnek. Megtettem ezt is. De itt nálunk, a jungle-ban persze nincs telefon. A postát egy barátságos kövér asszony hozza el naponta húsz kilométerről, aki szereti a pletykát. Ha sok a pletyka, olyankor késik a posta egy kicsit. Hát erre az asszonyra bíztam a seriff levelét.
Másnap azonban a vadtinó nekiesett a muskátlinak is. Nem tehettem egyebet: fogtam a puskát és meglőttem. Két napig nyúztuk, vagdaltuk, szeleteltük és pácoltuk a húsát. A második nap végén megjött a seriff. Megmutatta, hogy miként kell szabad tűzön hosszúpecsenyét sütni, egyebet már nem tehetett. Éjfél utánig ettük a pecsenyét a tó partján, s ittuk hozzá a narancsbort.
Hát ez volt a vadtinó esete, ami szintén elvett három napot ebből az áprilisból. Harmadiknak jött a politika.
Egy vendég ezzel a köszöntéssel lépett be hozzám a minap:
– Bună ziua, domnule!
– Jó napot! – feleltem magyarul.
– Hogyan mer ön magyarul beszélni – förmedt rám a vendég –, mikor a kapuja fölött az áll, hogy „Villa Transilvania”? Hiszen Erdély román!
– Akkor Florida szerecsen – feleltem neki.
Vita lett belőle. Később kórházba kellett vigyem a vendéget, s ebbe is beletelt egy nap, mert a kórház messze van. A vendég nevét egyébként nem árulom el, mert a Népszarva meg a Szabadosság megint nekem esnek miatta, mint annak idején Kicsi Anna sírkeresztje miatt.
Hát így aztán nem tudtam sem a levelekre válaszolni, sem idejében kijönni ezzel a könyvecskével, mely mulasztások miatt íme ünnepélyesen is bocsánatot kérek.
E könyvecske szegényes köntöse miatt azonban nem kérek bocsánatot, mivel ez nem az én hibám. Én megtettem a legjobbat, amire képes voltam a rendelkezésemre álló eszközökkel, itt az őserdőben. Ahhoz, hogy Hanky tanár úr kalandjai nyomtatott formában, városi kiadásban jelenhessenek meg, az olvasók közreműködése nélkülözhetetlen.
Hogy mit tehet az olvasó? Azt is megmondom. Szerezzen több megrendelőt, és ne adja kölcsön ezt a könyvecskét senkinek. Hadd vegye meg, aki olvasni akarja, súly essen a csontjaiba! Hogy pedig könnyebb legyen a kölcsönkérőt rendre utasítani, íme, én is csinálok ide a végire egy varázslatot, olyant, amilyent Hanky tanár úr csinált Galuskának:

Kuruzs, kuruzs, bakkmacska,
kilenc döglött vadkacsa,
bizony, bizony, csúfság éri
ki e könyvet kölcsönkéri!
Ha olvasni akarja, zsebeit megkaparja,
küldje el a mese árát, íróember vacsoráját!
Csúfság, csúfság, kölcsönkérő,
szégyen reád, térdig érő,
kuruzs, kuruzs, bakkmacska,
kilenc döglött vadkacsa!

*

Wass Albert kalandregénye, a Halálos köd – Holtember Partján, 1978-ban látott napvilágot először, az Amerikai Magyar Szépmíves Czéh kiadásában. (Ezt a kiadót maga Wass Albert alapította 1963-ban, elsősorban Erdéllyel kapcsolatos könyvek megjelentetése végett; összesen 19 magyar és 43 angol nyelvű kötetett juttatott el, túlnyomórészt ajándékként, különböző amerikai közkönyvtáraknak, kutatóintézeteknek, közéleti személyiségeknek.) Az 1977-ben írt, eredetileg angol nyelven megjelent regénynek élénk sikere volt a könnyed lektűrt kedvelő amerikai olvasók köreiben.
Tiszteletben tartva az író nyelvi sajátosságait, a Hanky-ciklus szövegeiben csak a szembeötlő tollhibákat, helyenkénti következetlenségeket igyekeztünk helyesbíteni – a jelenlegi követelményekhez igazodva. És mi adtuk a Hanky tanár úr címet az öt részből álló sorozatnak.
Nagy Pál