Az életművész

Címoldal

Ukridge kutyaiskolája

Ukridge és a Baleseti Szövetség

Bunyós Billson a színre lép

Elsősegély Dorának

Bunyós Billson visszatér

Ukridge segédkezet nyújt

Az esküvő elmarad

Buggyant Coote keze messzire elér

Bunyós Billson távozik

Ukridge egyenesbe jut

P. G. Wodehouse

AZ ÉLETMŰVÉSZ

FORDÍTOTTA

RÉVBÍRÓ TAMÁS

A FEDÉLRAJZOT ÉS AZ ILLUSZTRÁCIÓKAT

HEGEDŰS ISTVÁN

KÉSZÍTETTE

EURÓPA KÖNYVKIADÓ

BUDAPEST 1984

A FORDÍTÁS A KÖVETKEZŐ KIADÁS ALAPJÁN KÉSZÜLT

P. G. WODEHOUSE: UKRIDGE

BERNHARDT TAUCHNITZ, LEIPZIG, 1924

COPYRIGHT LADY ETHEL WODEHOUSE

HUNGARIAN TRANSLATION

© RÉVBÍRÓ TAMÁS, 1984

HU ISSN 0139 – 4029

Vidám Könyvek

Kiadta az Európa Könyvkiadó

A kiadásért az Európa Könyvkiadó igazgatója felel

Szedte a Nyomdaipari Fényszedő Üzem (849625/08)

Nyomta az Alföldi nyomda

A nyomdai rendelés törzsszáma: 1140.66-14-2

Készült Debrecenben, 1984-ben

A sorozatot Borbás Mária szerkeszti

A fordítást az eredetivel Árokszállásy Zoltán vetette egybe

Felelős szerkesztő: Borbás Mária

Műszaki szerkesztő: Maczó Zsuzsanna

Műszaki vezető: Miklósi Imre

Készült 68 600 példányban, 15,93 (a/5) ív terjedelemben

ISBN 963 07 3257 2

ELSŐ FEJEZET

Ukridge kutyaiskolája

– Fiú – mondta Stanley[1] Featherstonehaugh[2] Ukridge,[3] e sokat megélt férfiú, miközben kiszolgálta magát a dohányomból, és szórakozottan zsebre vágta a dóznit –, figyelj rám, te sátánfajzat.

– Tessék – szóltam, és visszaszereztem a dohányt. – Akarsz egy vagyont keresni?

– Akarok.

– Akkor írd meg az életrajzomat. Terítsd papírra az egészet, aztán majd risztelünk az eredményen. Az utóbbi időben tüzetesen tanulmányozgatom a dolgaidat, vén csataló, de bizony teljesen rosszak. Az a te bajod, hogy nem szondázod meg eléggé az emberi természet kútforrását, meg minden. Csak kiagyalsz valami hülyeséget valami izéről, és lefirkantod. Ha viszont beleásnád magadat az én életembe, abban bizony találnál egy és más megírni valót. Kazalnyi pénz van benne, fiú – angol sorozatjog, amerikai sorozatjog, könyvjog, színpadi jog, filmjog… Nekem elhiheted: fejenként legalább ötvenezer fontot fölnyalhatnánk.

– Olyan sokat?

– Nem kevesebbet. De figyelj csak, mondok valamit. Te rendes srác vagy, és évek óta a haverom; én eladom neked az angol sorozatjogot potom száz fontért.

– Honnan veszed, hogy van száz fontom?

– Na jó, akkor odaadom ötvenért, és mellé még az amerikai jogot is.

– Te meg vagy húzatva.

– És mit szólnál, ha huszonötért odaadnám az egészet, úgy, ahogy van?

– Kösz, nem.

– Hát akkor mondok valamit, vén csataló – mondta Ukridge, hirtelen ötlettel. – Ebben az esetben adj egy félkoronást, mert nincs egy vasam se.

Ha S. F. Ukridge dicstelen pályafutásának főbb tényeit valóban nyilvánosság elé kell tárni – nem pedig, mint sokan hinnék, diszkréten eltussolni őket –, azt hiszem, én vagyok a téma megírására született személy. Ukridge meg én iskolás korunk óta bizalmas viszonyban vagyunk egymással. Együtt szaladoztunk a zöld füvön, és mikor kicsapták, senkinek nem hiányzott jobban, mint nekem. Szerencsétlen ügy volt ez a kicsapás. Ukridge nagyvonalú jelleme, amely mindig is nehezen idomult az iskolai szabályokhoz, végül arra sarkallta, hogy e szabályok legfontosabbikát szegje meg: egy éjjel kiszökött, hogy kipróbálja célbadobó-képességét a közeli búcsúban. Bölcs előrelátását, amely vörös pofaszakállt és hamis orrot tétetett föl vele, tökéletesen semlegesítette az a tény, hogy szórakozottságában az egész expedíció alatt az iskola sapkáját viselte. Másnap reggel távozott; valamennyien elsirattuk.

Ezt követően barátságunkban néhány évnyi hézag keletkezett. Én Cambridge-be jártam, és magamba szívtam a kultúrát, Ukridge pedig, amennyire szórványosan érkező leveleiből és a közös ismerősök beszámolóiból ki tudtam venni, szanaszét röpködött a világban, mint a seregély. Valaki New Yorkban látta, amint épp egy marhaszállító hajóról szállt partra. Valaki más Buenos Airesben találkozott vele. A harmadik szomorúan mesélte, hogy Ukridge Monte Carlóban akaszkodott rá, és levágta egy ötösre. Egyszer aztán magam is összefutottam vele a Piccadillyn, és ismét fölvettük a régi barátság fonalát, ugyanott, ahol annak idején elejtettük. Az ifjúkori kötelékek igen erősek, és az a tény, hogy Ukridge nagyjából ugyanolyan termetű, mint én, tehát hordani tudja a zoknijaimat meg az ingeimet, nagyon közel hozott bennünket egymáshoz.

Aztán egyszer ismét eltűnt, és beletelt egy hónap is, vagy még több, mire újból hírt kaptam felőle.

A hírt George Tupper hozta. Végzős koromban George volt az iskolaelső, és e korai időszak ígéretét hiánytalanul be is váltotta. A külügyminisztériumban dolgozott, jól ment a sora, köztiszteletben állt. Amúgy lelkes, lágyszívű ember, aki igen komolyan veszi mások gondjait. Azelőtt gyakran ecsetelte előttem a Ukridge tévelygése fölött érzett atyai gyászát, de most beszéd közben ünnepélyes boldogság töltötte el, mintha egy megtért tékozlóról beszélne.

– Hallottad, mi van Ukridge-dzsel? – kérdezte George Tupper. – Végre megállapodott. Odaköltözött az egyik nagynénjéhez, akinek nagy háza van Wimbledonban. Nagyon gazdag asszony. Módfelett örülök. Végre sínre került az öreg fiú.

Úgy éreztem, bizonyos értelemben igaza van; habár az, hogy ilyképpen megjuhászodva összeadja magát egy gazdag wimbledoni nagynénivel, méltatlan, már-már tragikus fordulatnak tűnt egy olyan színes pályafutás végén, amilyen S. F. Ukridge-é volt. S mikor egy hét múlva magam is találkoztam vele, még nehezebb lett a szívem.

Az Oxford Streeten történt; abban az órában, amikor a háziasszonyok a kertvárosokból bejönnek vásárolni; Ukridge a Selfridge áruház előtt állt küldöncök és kutyák között. Két karja tele csomagokkal, az arca komor feszélyezettség maszkjába merevedett, öltözéke pedig oly kifogástalan volt, hogy először meg sem ismertem. Minden, amit A Jól Öltözött Férfi Visel Napjainkban, megtalálható volt rajta, a selyemcilindertől a magas szárú lakkcipőig – és, amint találkozáelső percében értésemre adta, a kárhozottak minden kínjait szenvedte végig. A cipő szorított, a cilinder dörzsölt, a gallér pedig rosszabb volt, mint a cilinder és a cipő együttvéve.

– Ő kényszerít, hogy viseljem ezeket – mondta komoran, és az üzlet belseje felé biccentett, de egyúttal mély hördülést is hallatott, mivel a fej mozdulattól a gallér belehasított a nyakába.

– Jó, jó – mondtam, megpróbálva vidámabb dolgok felé terelni a gondolatait –, de biztosan remekül megy a sorod. George Tuppertől hallom, hogy a nénikéd gazdag. Bizonyára tejben-vajban dúskálsz.

– Hát igen, hiányt éppen nem szenvedek – hagyta meg Ukridge. – De azért nehéz élet ez, fiú. Megpróbáltatásokkal teli élet, vén csataló.

– Miért nem látogatsz meg néha?

– Este nem szabad eljárnom.

– És mi volna, hn én mennék át hozzád?

A selyemcilinder alól határtalan rémület villant felém.

– Erről ne is álmodj, fiú – mondta Ukridge hevesen. – Erről ne is álmodj. Nagyon rendes srác vagy… a legjobb haver, meg minden, de az a helyzet, hogy még ma sem állok valami erős lábakon odahaza, és a látványod fasírttá zúzná a presztízsemet. Julia néninek az volna a véleménye rólad, hogy mondén vagy.

– Dehogy vagyok mondén.

– Mondénnak nézel ki. Puhakalapot és puhagallért viselsz. Ha nem veszed rossz néven, vén csataló, én a helyedben most elhúznám a csíkot, mielőtt a néni kijön. Isten veled, fiú.

– Így múlik el a világnak dicsősége – mormogtam szomorúan magam elé, miközben elindultam az Oxford Streeten. – Így ám.

Több bizodalommal kellett volna lennem. Jobban kellett volna ismernem az én Ukridge-emet. Tudnom kellett volna, hogy egy londoni kertváros nem börtönözheti be tartósabban e nagy embert, mint amennyire Elba szigete bebörtönözte Napóleont.

Egy délután, amikor beléptem az Ebury Street-i házba, amelynek első emeletén két szobát béreltem, Bowlest, a háziurat figyelő pózban találtam a lépcső alján.

– Jó napot, uram – mondta Bowles. – Egy úr várja odafent. Úgy hallottam, hogy az imént engem szólított.

– És ki az illető?

– Bizonyos Mr. Ukridge, uram. És…

Sztentori hang harsant odafentről:

– Bowles, vén csataló!

Bowles, akárcsak a többi háztulajdonos London délnyugati körzetében, valaha komornyik volt, és mint minden volt komornyik körül, körülötte is ott lebegett a méltósággal viselt felsőbbrendűség levegője, ami az én lelkemet mindig is megtörte. Pohos, kopasz férfiú volt; kissé kidülledő, világoszöld szeme szenvedélymentesen mért végig, és földerítette fogyatékosságaimat. „Hm! – mondta ez a tekintet. – Fiatal… nagyon fiatal. És egyáltalán nem olyan, amilyenhez a legjobb körökben hozzászoktam.” Hogy ezt a méltóságot vén csatalónak szólítják, ráadásul ordítva, e tény ugyanolyan zűrzavart keltett bennem, mintha egy rajongó fiatal káplánnak azt kellene látnia, hogy valaki hátba vágja a püspökét. Hát még amikor Bowles nemcsak hogy szelíden, hanem már-már pajtási hangon válaszolt – ez a megrázkódtatás valósággal megnémított.

– Uram? – turbékolta Bowles.

– Hozzon hat csontot meg egy dugóhúzót!

– Igenis, uram.

Bowles visszavonult, én meg felrohantam a lépcsőn, és feltéptem a nappalim ajtaját.

– Atyaúristen! – mondtam döbbenten.

A szobát kínai palotapincsik tengere árasztotta el. A behatóbb vizsgálat mindössze hatra apasztotta a számukat, de abban az első pillanatban több száznak tűntek. Gurgulaszemek tekintettek rám, ahova csak néztem. Csapkodó farkak erdeje borította a padlót. És közöttük, hátát a kandallópárkánynak támasztva, nyugodtan dohányozva, ott állt Ukridge.

– Helló, fiú! – mondta, szívélyes kézmozdulattal kísérve szavait, mintha arra biztatna, hogy érezzem magam otthon. – Épp idejében jöttél. Negyed órám van, aztán rohanok, mert indul a vonatom. Csönd legyen, hülyék! – tette hozzá bömbölve, és a hat pincsi, jóllehet a belépésem óta egyfolytában ugatott, most ott, ahol tartott a vakkantásban, abbahagyta. Ukridge személyisége, úgy látszott, valami hátborzongató bűverővel hat az élővilág tagjaira, exkomornyikoktól a pincsikig. – Sheep’s Craybe utazom, Kentbe. Kivettem ott egy kis házat.

– Ott fogsz lakni?

– És mi van a nénikéddel?

– Ó, őt elhagytam. Az élet kemény és kíméletlen; ha meg akarok gazdagodni, nyüzsögnöm kell, nem szabad elsüllyednem Wimbledonban.

– Ebben van valami.

– Azonkívül azt mondta, hogy rosszul lesz, ha csak meglát, és ne kerüljek többé a szeme elé.

Már az első pillanatban észrevehettem volna, hogy szakításra került sor. Oda volt az a fényűző ruházat, amely legutóbbi találkozásunkkor oly kellemes látnivalóvá tette alakját. Ukridge ismét Wimbledon előtti ruháiban feszített, és ez az öltözék, amint a hirdetések mondják, tökéletesen egyéni volt. Szürke flanellnadrágja, barna pulóvere, golfkabátja fölött élénksárga esőköpenyt viselt, mint valami királyi palástot. A gallérja, kigombolva, fedetlenül hagyott kétujjnyi pőre nyakat. A haja rendezetlen volt; energikus metszésű orrát acélkeretes csíptető koronázta meg; ezt szellemes megoldással, egy darab vékony dróttal hozzáerősítette elálló füléhez. Egész megjelenése iszonyatot keltett.

Bowles tűnt elő, kezében egy tányér csonttal.

– Ez a beszéd. Szórja csak le oda a földre.

– Igenis, uram.

– Tetszik nekem ez a fickó – mondta Ukridge, mikor az ajtó becsukódott. – Jót dumáltunk, mielőtt megjöttél. Tudtad, hogy van egy unokatestvére a varieték világában?

– Még nem kerültünk olyan meghitt viszonyba, hogy ezt elárulta volna.

– Megígérte, hogy bemutat neki. Hasznos lehet, ha vannak az, embernek ismerősei a berkeken belül. Tudod, fiú, hihetetlenül nagy tervem van. – Drámai mozdulattal feldöntötte „A gyermek Sámuel imádkozik” című gipszöntvényt. – Jó, jó, talán meg tudod még ragasztani, de szerintem jobb lesz neked nélküle. Szóval, óriási tervem van. Az évezred ötlete.

– Mégpedig?

– Kutyákat fogok idomítani.

– Kutyákat? Idomítani?

– A varieték számára. Kutyaszámokat csinálok. Idomított kutyák parádéja, érted? Tengernyi pénz van ebben. Szerényen indulok, ezzel a hattal. Betanítok nekik pár trükköt, jó pénzért eladom valakinek a varietészakmában, és a pénzen veszek tizenkét új kutyát. Beidomítom azokat is…

– Várj, várj egy kicsit. – A fejem már kóválygott. Lelki szemeim előtt megjelent Anglia, amint földjét idomított pincsik lepik el. – Honnan veszed, hogy el tudod majd adni őket?

– Hogyne tudnám. Roppant kereslet van irántuk. A kínálat egyszerűen nem tud lépést tartani. Mértéktartó becslés szerint az első évben négy-ötezer fontot fogok besöpörni. De persze addigra még be sem indul rendesen az üzlet.

– Aha.

– A nagy dohány akkor kezd majd beáramlani, ha kissé kiterjeszkedem, fölveszek mondjuk egy tucat alkalmazottat, és szervezett vállalatot hozok létre. De az igazi célom az, hogy valahol vidéken igazi kutyaiskolát létesítsek. Egy jókora ház, körös-körül sok szabad területtel. Szabályos tanórák, előre kidolgozott tanterv. Jókora tanári gárda, mindegyik tagja jó néhány kutyával a keze alatt, én meg szakfelügyelnék. Mért is ne; ha egyszer beindul az üzlet, önmagát viszi előre, nekem nem lesz más dolgom, mint hogy hátradőljek a székemben, és láttamozzam a csekkeket. Persze ne hidd, hogy csak Angliára korlátozom működési területemet. A művelt világban mindenütt hatalmas az igény idomított kutyákra. Amerika idomított kutyákat követel. Ausztrália idomított kutyákat követel. Nincs kétségem afelől, hogy Afrika is tudna mit kezdeni néhánnyal. Az a végső célom, fiú, hogy fokozatosan monopóliumot szerezzek az iparágra. Hogy mindenki, akinek idomított kutyára van szüksége, automatikusan énhozzám forduljon. És mondok még valamit, fiú. Ha bedobsz valamit az alaptőkébe, előtted is nyitva áll a kapu.

– Kösz, nem.

– Jó. Ahogy gondolod. De jusson eszedbe az a pofa, aki kilencszáz dollárral szállt be a Ford Autógyárba az alapításkor, és masszív negyvenmilliót zsebelt be. Hé, pontos az az óra? Szent ég! Lekésem a vonatot! Segíts összeterelni a jószágot!

Öt perc múlva a hat pincsi társaságában, egy fontnyi dohányommal, három pár zoknimmal meg a whiskym maradékával Ukridge taxiba szállt, és a Charing Cross pályaudvarra vitette magát, hogy hozzálásson életműve megalkotásához.

Vagy hat hét telhetett el; hat nyugodt, Ukridge-mentes hét, aztán egy reggel zaklatott hangú táviratot kaptam. Valójában nem is távirat volt, inkább segélykiáltás. Minden szavában ott lüktetett egy nagy ember meggyötört lelkének fájdalma, egy nagy emberé, aki hiába küzdött a túlerő ellen. Jób küldhetett volna ilyesfajta táviratot a sukhi Budáddal való huzamos együttlét után:

„Gyere azonnal, fiú. Élet-halál kérdése, vén csataló. Végveszély. Ne hagyj cserben.”

Az üzenet felserkentett, mint harci mént a kürtszó. A következő vonattal már indultam is.

A Sheep’s Cray-i Fehér Villa – amelyet a sors arra szemelt ki, hogy történelmi nevezetességű hellyé, a kutyabarátok Mekkájává váljék – apró, ütött-kopott házikó volt a Londonba vezető országút mentén, nem messze a falutól. Könnyen rátaláltam, mert Ukridge bizonyos hírnévre tett szert a környéken; bejutnom azonban már nehezebb feladatnak bizonyult. Egy teljes percig kopogtattam eredménytelenül, aztán kiáltozni kezdtem; végül már arra a következtetésre jutottam, hogy Ukridge nincs otthon, mikor az ajtó váratlanul kinyílt. Mivel épp abban a pillanatban akartam belerúgni az utolsót, úgy léptem be a házba, mint az orosz balett egyik táncosa, aki épp egy új, bonyolult lépéskombinációt gyakorol.

– Ne haragudj, vén csataló – mondta Ukridge. – Nem várattalak volna, ha tudom, hogy te vagy az. Azt hittem, Gooch van itt, a fűszeres, aki eddig hat font három shilling és egy penny értékben szállított árut nekem.

– Aha.

– Állandóan a nyüves pénzéért nyaggat – mondta Ukridge keserűen, miközben bevezetett a nappaliba. – Méltatlan ez. Lelkemre, méltatlan ez. Lejöttem ide, hogy szárnyára bocsássak egy hatalmas vállalkozást, hogy jótevője legyek a bennszülötteknek, egy gyümölcsöző iparágat telepítve a közelükbe, és erre mit csinálnak? Mire kettőt pislantasz, kapják magukat, és beleharapnak a kézbe, amelyik etetni fogja őket. Amióta idejöttem, ezek a vérszopók csak akadályoznak és zaklatnak. Egy kis bizalom, egy kis együttérzés, egy kicsi a régi csapatszellemből – mindössze ennyit kértem tőlük, és mi történik? Törlesztést követelnek! Törlesztést követelnek, könyörgök, amikor minden gondolatomat, minden energiámat, minden lélekjelenlétemet arra a rendkívül kényes és bonyolult munkára kellene összpontosítanom, amelyet magamra vállaltam. Én nem tudok törleszteni. Ha némi eszélyességet, türelmet tanúsítanának, később kétségkívül olyan helyzetbe kerülök, hogy akár ötvenszer is kifizethetem nyomorúságos kis számláikat. Csakhogy erre még nem érett meg a helyzet. Megpróbáltam szót érteni velük. Azt mondtam: „Elfoglalt ember vagyok, azon fáradozom, hogy megtanítsak hat pincsit a varietészakma mesterfogásaira, maguk meg jönnek, törlesztésről fecsegnek, elterelik a figyelmemet, megzavarják a koncentrációmat. Ez nem csapatszellem – mondtam. – Ezzel a szellemmel nem lehet vagyont keresni. Ez a szűk látókörű kistulajdonosi szemlélet sohasem vezet diadalra.” De nem, ők nem akarnak érteni belőle. A nap minden órájában idejárnak a nyakamra, és a nyílt utca során képesek letámadni. Valósággal pokollá vált az életem. És tudod mi történt most legutóbb?

– Mi?

– A kutyák.

– Megvesztek?

– Nem. Rosszabb. A háziúr lefoglalta őket biztosítékként a nyomorult lakbére fejében! Befagyasztotta a jövedelemforrást. Elcsórta az alaptőkét. Csírájában fojtotta el a kezdeményezést. Hallottál már életedben ilyen elvetemültséget? Jó, tudom: azt ígértem, hogy hetenként fizetem a lakbért, és már hat héttel el vagyok maradva, de az ördögbe is! egy férfi, akinek ekkora vállalkozás gondja nyomja a vállát, nem ér rá ilyen apróságokkal vesződni. Nos, mindezt előadtam az öreg Nickersonnak is, de a világon semmi eredménnyel nem járt. Ekkor táviratoztam neked.

– Aha – mondtam, s ezután rövid, jelentőségteljes szünet következett.

– Arra gondoltam – mondta Ukridge töprengőn –, hogy te talán tudsz valakit, akitől kölcsönkérhetnék.

Szenvtelenül, szinte hányaveti módon beszélt, de a szeme sokatmondón csillogott, én meg bűntudattal kerültem a pillantását. Pénzügyeim a szokásos rendezetlen állapotban voltak – sőt még a szokásosnál is inkább, amennyiben az előző szombaton szerencsétlen spekulációkba bonyolódtam a Kempton Park-i versenyen. Úgy láttam, hogy ha van pillanat, amikor tovább kell passzolni a labdát, akkor ez az. Mélyen eltöprengtem. A helyzet rendkívül gyors agymunkát követelt.

– George Tupper! – kiáltottam, mikor egy gondolathullám a tarajára vett.

– George Tupper! – visszhangozta Ukridge sugárzó arccal; búbánata szertefoszlott, mint köd a napsütésben. – Bizony hogy ő, istenemre! Meglepő, de őrá sose gondoltam. George Tupper, hát persze! A nagylelkű George, a régi iskolatárs. Ő megteszi egy pillanat alatt, és nem is fog hiányozni neki a dohány. Ezeknek a külügyeseknek mindig van dugiban egy-két tízesük. Kicsippentik a közpénzekből. Rohanj vissza a városba, fiú, ahogy a lábad bírja, kapd el az öreg Tuppyt, szállj rá, és akassz le róla húsz ficcset. Ilyenkor jő, aki derék, segíteni a csapatnak.

Meggyőződésem volt, hogy George Tupper nem hagy cserben, és igazam lett. Szó nélkül, sőt lelkesen vált meg a húszastól. Olyan feladat volt ez számára, mintha az orvos írta volna fel. Gyerekkorában érzelmes verseket írt az iskolaújságba, s olyan felnőtté serdült, aki elsőként írja alá az előfizetési listákat, aki üdvözlő beszédeket és nekrológokat fogalmaz. Azzal a komoly, hivatalos képpel hallgatta végig elbeszélésemet, amilyet olyankor öltenek fel a külügyesek, ha azt kell eldönteniük, üzenjenek-e hadat Svájcnak, vagy küldjenek-e kemény hangú jegyzéket San Marinónak. Két percig sem beszéltem, máris nyúlt a csekkfüzetéért. Ukridge szomorú esete, úgy láttam, mélyen megindította.

– Szomorú – mondta George. – Szóval kutyákat idomít, mi? Hát szerintem rémes igazságtalanság, hogy most, amikor végre komoly munkára adta a fejét, már a kezdet kezdetén anyagi nehézségek akadályozzák. Valami hasznos lépést kellene tennünk az érdekében. Végül is egy húszfontos kölcsön nem jelenthet végleges megoldást.

– Szerintem optimista vagy, ha ezt kölcsönnek tekinted.

– Ukridge-nek tőkére van szüksége.

– Ő is így gondolja. Sőt Gooch, a fűszerese is.

– Tőkére – ismételte George kernényen, mintha valami nagyhatalom korifeusával vitatkozna. – Minden vállalkozáshoz kell alaptőke. – Gondolataiba mélyedve összeráncolta a homlokát. – Honnan szerezhetnénk tőkét Ukridge számára?

– Raboljunk ki egy bankot.

George Tupper arca földerült.

– Megvan! – jelentette ki. – Még ma este átmegyek Wimbledonba, és megkörnyékezem a nagynénjét.

– Elfelejtetted, hogy a nagynénje úgy szereti, mint a hazátlan csigát?

– Lehet, hogy valóban tapasztalható némi ideiglenes elhidegülés, de ha elébe tárom a tényeket, ha rávilágítok: Ukridge valóban azon fáradozik, hogy megkeresse a kenyerét…

– Hát próbáld meg, ha akarod. De ne csodálkozz, ha rád uszítja a papagáját.

– Persze diplomatikusan kell intézni az ügyet. Jobb is volna, ha nem mondanád el Ukridge-nek, hogy mit tervezek. Nem szeretnék esetleges hiú reményeket ébreszteni.

Másnap reggel a Sheep’s Cray-i vasútállomáson egy káprázatosan sárga folt tudatta velem, hogy Ukridge kijött a vonatom elé. A nap felhőtlen égről tűzött alá, de kevés ahhoz a napsütés, hogy Stanley Featherstonehaugh Ukridge letegye esőköpenyét. Olyan volt, mintha egy adag mustár kelt volna életre.

Mikor a vonat begördült, még előkelő magányban álldogált a peronon, és a pipáját próbálta meggyújtani, de mire kiszálltam, már akadt társasága: egy szomorú tekintetű férfi, aki gyors és izgatott beszédéből, taglejtésének hevességéből ítélve olyan témát ecsetelt, amely mélyen érintette. Ukridge-nek mintha melege lett volna, és elgyötörtnek látszott; amint közelebb értem, meghallottam harsány válaszszavait is.

– De kedves uram, kedves vén csataló, legyen belátással, próbáljon már meg rugalmasabb, szélesebb látókörű lenni…

Észrevett, megkönnyebbülten elszakadt a másiktól, és karon ragadva elvonszolt a peronról. A szomorú arcú férfi tétován a nyomunkba szegődött.

– Megvan, fiú? – suttogta Ukridge, hangjában vibráló feszültséggel. – Megszerezted?

– Igen, tessék, itt van.

– Dugd vissza, dugd vissza! – nyögte Ukridge halálra válva, mikor a zsebem felé nyúltam. – Tudod, ki az, akivel az előbb beszéltem? Gooch, a fűszeres!

– Aki hat font három shilling és egy penny értékben szállított?

– Pontosan!

– Hát akkor itt az alkalom. Lobogtasd meg előtte az arannyal telt erszényt. Képzeld el, milyen hülye arcot fog vágni.

– Kedves vén csataló, nem engedhetem meg magamnak, hogy szanaszét szórjam a pénzemet, csak azért, hogy a fűszeresek hülye arcot vágjanak. Ezt a pénzt Nickerson, a háziúr jegyezte elő.

– Aha. De figyelj csak, a hat font három shilling egy pennys pasas a nyomunkban van.

– Akkor az isten szerelmére, igyekezzünk, fiú! Ha az az ember megtudja, hogy húsz ficcs van nálunk, veszélyben forog az életünk. Egyetlen ugrás, és végünk.

Sietve kiráncigált az állomásépületből, és egy árnyas gyalogút felé kalauzolt, amely keresztülvágott a mezon. Alattomban settenkedett, „mint aki magányos úton halad – a szíve fél, remeg – s ha hátratekint, szaladni kezd s többé nem állana meg, mert tudja: mögötte iszonyatos ördög fut és liheg”.[4] Az iszonyatos ördög egyébként az első néhány lépés után felhagyott az üldözéssel, és egy perc elteltével ezt tudomására is hoztam Ukridge-nek, mert ez a nap nem volt éppen alkalmas holmi távgyalogló-rekordok megdöntésére. Megkönnyebbülten állt meg, és boltozatos homlokát megtörölte egy zsebkendővel, amelyben egykori tulajdonomat ismertem fel.

– Hála legyen az úrnak, hogy leráztuk – mondta. – A maga módján nem rossz ember, úgy tudom, példás férj és családapa, tagja a templomi kórusnak. De hiányzik belőle az éleslátás. Igen, öreg csataló, ez hiányzik belőle: az éleslátás. Nem képes megérteni, hogy az összes nagy üzleti vállalkozás a szabadelvű és bizalomteli hitelrendszeren épült fel. Nem látja be, hogy a hitel a kereskedelem szíve vére. Hitel nélkül a kereskedelem elveszíti rugalmasságát. Márpedig ha a kereskedelem nem rugalmas, akkor ugyan mi a fenéért van egyáltalán?

– Nem tudom.

– Senki nem tudja. Na de most, hogy már nincs itt, ideadhatod a pénzt. Könnyen adta az öreg Tuppy?

– Boldogan.

– Tudtam előre – mondta Ukridge mélyen meghatva. – Tudtam előre. Remek fiú. Egyike a legjobbaknak. Mindig is szerettem. Tuppy olyan ember, akiben meg lehet bízni. Majd ha már nagyban dolgozom, ezerszeresen visszakapja tőlem. Örülök, hogy kis címletekben hoztad.

– Miért?

– Szét akarom szórni a nyomorult Nickerson orra előtt az asztalon.

– Itt lakik?

Az úttól kissé távolabb, a fák között álló, piros tetejű ház elé értünk. Ukridge erőteljesen működésbe hozta a kopogtatót.

– Mondja meg Mr. Nickersonnak – mondta a szobalánynak, aki ajtót nyitott –, hogy Mr. Ukridge szeretne vele néhány szót váltani.

A szobalány a nappaliba vezetett bennünket, és kisvártatva belépett egy férfi, akinek viselkedésében azonnal észre lehetett venni azt az apró, de jól megfigyelhető valamit, ami a világon mindenki mástól megkülönbözteti az ember hitelezőjét. Mr. Nickerson középtermetű férfi volt, a pofaszakáll szinte teljesen körülvette, és e bozótból jeges tekintettel meredt Ukridge-re; pillantásából pusztító, vadállati delej lövellt. Egy pillanat alatt kiderült, hogy nem szereti Ukridge-et. Röviden: Mr. Nickerson olyan volt, mint egy kevésbé barátságos próféta az Ószövetségből, amint éppen beszélgetésbe akar elegyedni az amalekiták fogságba esett uralkodójával.

– Nos? – szólalt meg. E szót még sohasem hallottam ennél ridegebben kiejteni.

– A lakbér miatt jöttem.

– Ah! – Mondta Mr. Nickerson óvatosan.

– Kifizetem – mondta Ukridge.

– Kifizeti! – kiáltott fel Mr. Nickerson hitetlenkedve.

– Tessék! – mondta Ukridge, és felséges gesztussal az asztalra hajította a pénzt.

Értettem már, hogy ez a páratlan elméjű férfi miért ragaszkodott a kis címletekhez. A pénz nagyszerű látványt nyújtott. Enyhe szellő lengett be a nyitott ablakon, s ahogy eljátszott az asztalon tornyosuló kis vagyonnal, a bankjegyek olyan dallamos zizegésre keltek hogy Mr. Nickerson komorsága eltűnt, mint a lehelet a borotva pengéjéről. Egy pillanatra kábulat ült ki az arcára, és enyhén megtántorodott, aztán, ahogy elkezdte fölszedegetni a pénzt, olyan jóindulatú kifejezés ömlött el rajta, mint a zarándokokat megáldó püspökén. Mr. Nickerson számára fölkelt a nap.

– Hát, nagyon köszönöm, Mr. Ukridge – mondta. – Igazán nagyon köszönöm. Remélem, nincs harag.

– Részemről nincs, vén csataló – felelte Ukridge szívélyesen. – Az üzlet az üzlet.

– Pontosan.

– Hát akkor most elvinném azokat a kutyákat – mondta Ukridge, miközben kiszolgálta magát a kandallópárkányon fölfedezett szivarosdobozból, további két szivart pedig a lehető legszívélyesebb arccal a zsebébe süllyesztett. – Minél hamarabb visszakapom őket, annál jobb. Már így is kiesett egy nap az oktatásból.

– Hát hogyne, Mr. Ukridge; hát hogyne. A kert végében vannak a fészerben. Azonnal felhozom őket.

Visszavonult, barátságosan motyogva magában.

– Meglepő, hogy ezek a fickók mennyire szeretik a pénzt – sóhajtott Ukridge. – Látni sem szeretem az ilyet. Hitvány kapzsiság, nem mondhatok mást. Világított a szeme az ürgének, valósággal világított, amikor felmarkolta a dohányt. Viszont ez a szivar jó – tette hozzá, és zsebre vágott még hármat.

Kívülről rogyadozó léptek zaja hangzott, és Mr. Nickerson visszatért a szobába. Mintha valami nyomasztotta volna. Pofaszakáll övezte szeme üveges volt, a szája pedig, amelyet ugyan nem volt könnyű megtalálni a dzsungelben, gyászosan lebiggyedt. Most inkább egy kisebb prófétára hasonlított, akit fíiltövön vágtak egy kitömött angolnával.

– Mr. Ukridge!

– Igen?

– A… a kiskutyák!

– Nos?

– A kiskutyák!

– Mi van velük?

– Eltűntek!

– Eltűntek?

– Megszöktek!

– Megszöktek? De hát hogy az ördögbe tudtak megszökni?!

– Úgy látszik, a fészer oldalán meglazult egy deszka. A kiskutyák bizonyára átpréselték magukat a résen. Nyomukat sem látni.

Ukridge kétségbeesve emelte magasra a kezét. Felfújta magát, mint egy léggömb. Orrán rángatózott a csíptető, esőköpenye fenyegetően lobogott, gallérgombja kipattant a gomblyukból. Ökölbe szorította a kezét, és hatalmasat csapott az asztalra.

– Hallatlan!

– Borzasztóan sajnálom…

– Hallatlan! – kiabált Ukridge. – Ez azért sok. Ez azért mégis sok. Lejövök ide, hogy fölfejlesszek egy új iparágat, amely felvirágoztatná az egész környéket, de jóformán körül sem nézek, hozzá sem látok az előkészületekhez, ez az ember máris jön és elcsórja a kutyáimat. Most meg könnyedén kacagva közli, hogy…

– De Mr. Ukridge, biztosíthatom…

– Könnyedén kacagva közli, hogy elszöktek. Elszöktek! De hová szöktek? A fenébe is, szanaszét járhatnak már az ország minden pontján! Kötve hiszem, hogy valaha is látom még őket. Hat értékes pekingi palotaeb, szinte teljesen kiképezve varietészínpadi mutatványokra; épp mire tetemes haszonnal eladhattam volna őket…

Mr. Nickerson eközben bűntudattal babrált a zakóján; most előhúzott a zsebéből egy gyűrött bankjegycsomagot, és izgatottan nyújtogatta Ukridge felé, aki megvetően elhárította.

– Ez az úr – harsogta Ukridge. és lendületes gesztussal felém mutatott – történetesen ügyvéd. Rendkívüli szerencse, hogy éppen ma utazott hozzám látogatóba. Figyelemmel kísérted az eseményeket?

Biztosítottam róla, hogy figyelemmel kísértem.

– És mi a véleményed, indokolt a peres eljárás?

Azt mondtam, hogy ez fölöttébb valószínű, és e szakértői vélemény Mr. Nickerson végső összeomlását idézte elő. Szinte könnyek között tukmálta rá a bankjegyeket Ukridge-re.

– Ez mi? – kérdezte Ukridge fennkölten.

– Én… én úgy gondolom, Mr. Ukridge, hogy… esetleg visszavehetne a pénzét… és befejezettnek nyilváníthatnánk az ügyet.

Ukridge felvont szemöldökkel felém fordult.

– Ha! – kiáltotta. – Ha-ha!

– Ha-ha! – kontráztam kötelességtudóan.

– Azt hiszi, hogy ha visszaadja a pénzemet, azzal befejezettnek nyilváníthatja az ügyet! Ez erős, mi?

– Vaskos – helyeseltem.

– Azok a kutyák száz és száz fontot értek, és ez az ember azt hiszi, hogy kiszúrhatja a szememet egy rongyos húszassal. Hitted volna ezt, ha nem a saját füleddel hallod, vén csataló?

– Soha!

– Megmondom, mit csinálok – mondta Ukridge némi gondolkodás után. – Elfogadom ezt a pénzt. – Mr. Nickerson megköszönte. – Aztán van néhány csip-csup folyó ügyem, amelyeket a helyi kereskedőkkel még rendeznem kell. Ha ezeket kiegyenlíti…

– Hogyne, Mr. Ukridge, hogyne.

– És azután… nos, ezen még gondolkodnom kell. Ha ügy döntök, hogy peres útra terelem az ügyet, az ügyvédem idejekorán felkeresi önt.

Azzal otthagytuk a nyomorultat, szánalmasan kushadva a pofaszakálln mögött.

Ahogy végigmentünk az árnyas ösvényen a fehéren szikrázó országútig, úgy tűnt nekem, hogy Ukridge most, katasztrófa idején is bámulatra méltó lelkierőről tesz tanúbizonyságot. Árukészlete, vállalkozásának szíve vére odalett, szétszóródott egész Kent területén, hogy talán soha ne térjen vissza, az egyenleg másik oldalán pedig mindössze néhány heti lakbérhátralék elengedését, valamint Goochnak és barátainak lecsillapítását tudta felmutatni. Ebben a helyzetben bármely közönséges ember összeroppant volna, Ukridge azonban egyáltalán nem látszott csüggedtnek. Sőt inkább hetyke volt. Szeme csillogott a csíptető mögött. Vidáman fütyörészett. Mikor végül dalra is fakadt, úgy éreztem: itt az idő, hogy másra tereljem a figyelmét.

– Most mit fogsz csinálni? – kérdeztem.

– Ki, én? – kérdezett vissza könnyedén. – A következő vonattal visszautazom Londonba. Ugye nem bánod, ha gyalog megyünk a következő állomásig? Csak öt mérföld. Kissé kockázatos volna Sheep’s Crayben vonatra szállni.

– Kockázatos? Miért?

– Hát a kutyák miatt.

– Kutyák?…

Ukridge egy vidám dallamot dünnyögött.

– Persze, persze. Még nem is mondtam. Nálam vannak.

– Micsoda?

– Ahogy mondom. Az éjjel kiosontam és kimentettem őket a fészerből. – Felkuncogott. – Pofon egyszerű. Csak józan, céltudatos gondolkodás kell hozzá. Kölcsönvettem egy döglött macskát, zsineget kötöttem rá, sötétedés után leruccantam a vén Nickerson kertjébe, kiástam egy deszkát a fészer hátuljánál, aztán a résen bedugtam a fejem, és miákoltam. A kutyák kitüremkedtek, én meg uzsgyi, mint a nyúl, nekieredtem, zsinegen vonszolva a kandúrt. Nagy verseny volt, fiú A kutyák azonnal szagot fogtak, és a vad nyomába eredve mintegy ötven mérföldes óránkénti sebességre gyorsítottak. A macska meg én ötvenötre álltunk be. Minden percben azt vártam, hogy az öreg Nickerson meghallja, és lövöldözni kezd a puskájával, de semmi sem történt. Pihenő nélkül, húsz perc alatt vezettem végig a mezőnyt az úton, aztán a kutyákat elvermeltem a nappaliban, magam meg nyugovóra tértem. Sokat kivett belőlem a futam. Hiába, már én sem vagyok a régi.

Egy percig hallgattam, s szívemet már-már hódolatnak nevezhető érzés töltötte el. Ez valóban nagy formátumú ember. Ukridge-ben mindig is volt valami, ami eltompította az erkölcsi érzéket.

– Hát – mondtam végül –, benned aztán van éleslátás.

– Gondolod? – kérdezte Ukridge, mintha hájjal kenegetnék.

– Meg rugalmasság és széles látókör.

– Mostanában már muszáj, fiú. Ez a sikeres üzleti karrier alapja napjainkban.

– És mi lesz a következő lépés?

Közben odaértünk a Fehér Villához, amely valósággal izzott a napfényben; reméltem, hogy találok odabent valami hideg innivalót. A nappali szoba ablaka nyitva állt, és bentről pincsicsaholás hallatszott.

– Hát keresek valahol egy másik házat – mondta Ukridge, kissé elérzékenyülten szemlélve szerény hajlékát. – Ez nem lesz nehéz. Rengeteg ház van mindenfelé. Akkor aztán nekifekszem a komoly munkának. Meg fogsz döbbenni, mekkora fejlődést értem el máris. Egy perc, és bemutatom, mit tudnak ezek a kutyák.

– Hát ugatni, azt tudnak, nem vitás.

– Úgy van. Mintha izgatottak lennének valami miatt. Tudod, fiú, hatalmas ötletem támadt. Amikor meglátogattalak, még arra gondoltam, hogy varietészereplők kiképzésére specializálom magam, hogy úgy mondjam, hivatásos kutyákat oktatok. De azóta átgondoltam a dolgot, és rájöttem, miért ne állnék rá az amatőr tehetségek kibontakoztatására is? Mondjuk, van egy kutyád – Floki, a család kedvence –, és eszedbe jut, hogy vidámabb volna az élet a házban, ha Floki időnként bemutatna egy-egy trükköt. Viszont elfoglalt ember vagy, nincs időd rá, hogy magad vedd kézbe az oktatását. Úgyhogy szépen kötsz egy névjegyet a nyakörvére, és elküldöd tanfolyamra Ukridge Kutyaiskolájába, ahonnan egy hónap múlva tökéletesen kiképezve tér meg. Nincs gond, nincs aggodalom; kedvező feltételek. Lelkemre, magam se tudom, nem jövedelmezőbb-e az amatőr tagozat, mint a hivatásos. Semmi akadályát nem látom annak, hogy idővel általános szokássá váljon a kutyatulajdonosok körében hozzám küldeni a kutyát, ahogyan a fiaikat Etonbe és Winchesterbe küldik. Úristen! Ez az ötlet egyre terebélyesedik. Tudod mit? Mi volna, ha az iskolámban végzett kutyáknak megkülönböztető nyakörvet adnék? Valami különlegeset, amit mindenki azonnal felismerhetne. Érted, mire gondolok? Amolyan dicsőségjelvény lenne. Az a fickó, akinek a kutyája jogot szerzett Ukridge-örv viselésére, lenézhetné azt, akinek a kutyája nem hordhatja. Fokozatosan odáig fejlődnénk, hogy egy bizonyos társadalmi helyzeten felül már szégyen lenne Ukridge-örv nélküli kutyával mutatkozni. Olyan volna, mint a lavina. Az ország minden zugából özönlenének a kutyák. Annyi lenne a munka, hogy el sem tudnám látni. Leányvállalatokat kellene alapítanom. Kolosszális terv. Milliók vannak ebben, öregem! Milliók! – Megállt, keze a kilincsen. – No persze – folytatta – nem szabad szemet hunyni afölött, hogy pillanatnyilag nélkülözöm a szükséges fizetőeszközöket, ennélfogva csak kis lépésekkel közeledhetem a cél felé. Az egész dolog abban csúcsosodik ki, fiú, hogy tőkét kell szereznem.

Úgy láttam: ez az a pillanat, amikor elébe tárhatom az örömteli hírt.

– Megígértem, hogy nem árulom el – mondtam –, mert lehet, hogy csalódás lesz a vége, de az az igazság, hogy George Tupper megpróbál valami tőkét szerezni neked. Tegnap este azzal váltunk el, hogy tüstént hozzálát.

– George Tupper! – Ukridge szeme elfátyolosodott a férfias érzelemtől. – George Tupper! Istenemre, ez az ember a föld sója! Derék, hűséges fickó! Igaz barát. Őbenne meg lehet bízni. Lelkemre, ha több ilyen ember élne a földön, mint az öreg Tuppy, nyoma sem volna ennek a modern kiábrándultságnak, pesszimizmusnak. És volt valami ötlete, hogy honnan szerez némi tőkét nekem?

– Igen. Átment a nagynénédhez, elmesélte neki, hogy leutaztál ide pincsiket idomítani, és… Mi baj?

Ukridge diadalittas arcán félelmetes változás ment végbe. A szeme kidülledt, az álla leesett. Néhány lábnyi szürke pofaszakáll segítségével a megszólalásig hasonlított volna Mr. Nickersonhoz.

– A nagynénémhez? – motyogta, és a kilincsbe kapaszkodva megingott.

– Igen. Mi a baj? Úgy gondolta, ha mindent elmesél, a nénikéd talán megenyhül, és mögéd áll.

Az ereje végére ért gladiátor sóhaja szakadt fel Ukridge esőköpeny burkolta kebléből.

– Az összes idióta, hájfejű, fontoskodó, minden lében kanál, kotnyeles barom közül, aki valaha élt – mondta hamuszínű arccal –, George Tupper a legrosszabb.

– Hogy érted ezt?

– Ezt az embert nem volna szabad kiengedni az utcára. Ez egy közellenség.

– De…

– Ezek a nagynéném kutyái. Akkor csórtam el őket, amikor kirúgott.

A házban a pincsik még ekkor is szorgosan csaholtak.

– Lelkemre – mondta Ukridge –, ez azért sok.

Lehet, hogy többet is mondott volna, de ekkor a házban tragikus hirtelenséggel megszólalt egy hang. Női hang volt; csöndes, fémes csengésű; az a fajta hang, amelyhez hideg tekintet, hegyes orr és acélszürke haj tartozik.

– Stanley!

Mindössze ennyit mondott, de ez is elég volt. Ukridge az űzött vad pillantásával tekintett rám. Úgy húzódott be esőköpenyébe, mint a salátalevélen tettenért csiga.

– Stanley!

– Igen, Julia néni – rebegte Ukridge.

– Gyere ide. Beszélni akarok veled.

– Igen, Julia néni.

Eloldalogtam, ki az országútra. A házban a pincsik ugatása hisztérikussá fokozódott. Azon kaptam magam, hogy fürgén ügetek, majd – jóllehet eléggé meleg volt aznap – egyenesen rohanok. Ha akarok, ott maradhattam volna, de valahogy nem akartam. Valami azt súgta nekem, hogy ebben a meghitt családi jelenetben csak betolakodó volnék.

Hogy mi ültette belém ezt a gondolatot, nem tudom – talán az éleslátás, esetleg a rugalmasság vagy a széles látókör.

[1] Ejtsd: sztenli. (A fordító.)

[2] Ejtsd: fensó. (A fordító.)

[3] Ejtsd: júkridzs. (A fordító.)

[4] S. T. Coleridge: A vén tengerész (Szabó Lőrinc fordítása).

MÁSODIK FEJEZET

Ukridge és a Baleseti Szövetség

– Fél perc, fiú – mondta Ukridge. Azzal karon ragadott, és a templomajtóban gyülekező kis csoport közelébe húzott.

A Hyde Park és a chelsea-i King’s Road közötti csöndes tereken meghúzódó templomocskák bármelyikénél minden délelőtt találhat az ember ilyen csoportokat a párzási időszakban. Ez a sereglet öt szakácsnőkülsejű és négy szárazdajkának tűnő nőből állt, valamint fél tucat férfiból, akik szemlátomást nem a társadalom termelő osztályához tartoztak, hanem rendes napi teendőjüket, a Szőlőfürthöz címzett sarki kocsma falának támasztását hagyták félbe az eseményen való részvétel kedvéért; jelen volt még egy mozgó zöldséges, áruval megrakott kézikocsijával együtt; rajtuk kívül számos kisgyermek, tizenegy kutya és két-három céltudatos fiatalember, akik a vállukon átvetett szíjon fényképezőgépet viseltek. Nyilvánvaló volt, hogy házasságkötés van folyamatban, mégpedig – a fotósok jelenlétéből és a járda mellett parkoló jóféle autókból ítélve – divatos esküvő. Csak az nem volt nyilvánvaló – számomra legalábbis –, hogy Ukridge, a legmegrögzöttebb agglegény miért akar csatlakozni a nézőközönséghez.

– Mi van emögött? – tudakoltam. – Miért szakítjuk félbe sétánkat vadidegen pofa menyegzője kedvéért?

Ukridge egy pillanatig nem válaszolt. Úgy láttam, hogy gondolataiba mélyedt. Aztán üres, keserű nevetést hallatott – a haldokló jávorszarvas utolsó hördüléséhez hasonló, rettenetes hangot.

– Még hogy vadidegen, a fészkes fenét! – felelte a maga szokott, érdes módján. – Tudod, hogy ki akadt itt horogra?

– Ki?

– Teddy Weeks.

– Teddy Weeks? Teddy Weeks? Nagy ég! – kiáltottam. – Csak nem?

És visszapergett előttem öt esztendő.

Barolini olasz vendéglőjében, a Beak Streeten terjesztette elő nagy tervét Ukridge. A Barolini volt pályakezdőkből álló kis csoportunk kedvenc helye, még abban az időben, amikor a Soho emberbarát vendéglősei másfél shillingért szolgáltattak négy fogást plusz kávét. Aznap este Ukridge és jómagam mellett a következő világfiak voltak jelen: Teddy Weeks, a színész, aki akkor tért vissza hathetes vidéki turnéjáról, amelyet a Csak egy bolti lány című színmű harmadik szereposztásának társulatával járt végig; Victor Beamish, a festő, aki azt a bizonyos „Tanuljon Könnyen, Gyorsan Zongorázni” képet alkotta a Piccadilly Magazine hirdetési oldalára; Bertram Fox, A bűnbánat hamvai és egyéb, megvalósításra nem került filmforgatókönyvek szerzője; valamint Robert Dunhill, aki, évi nyolcvan fontot jövedelmező állásban lévén az Új Ázsiai Banknál, a józan, céltudatos üzleti szellemet képviselte. Mint rendesen, most is Teddy Weeks vitte a szót; ismét arról értekezett, hogy ő mennyire jó, és a rosszindulatú sors mily keményen bánik vele.

Teddy Weeks leírására nincs szükség. Más, jobban csengő néven azóta ugyancsak ismerőssé vált a képes hetilapok olvasói számára. Akárcsak ma, már akkor is émelyítően jóképű fiatalember volt; már akkor is birtokában volt az az olvatag szempár, azok a mozgékony ajkak és a hullámos haj, amelyet a mai színházlátogató közönség oly nagyra becsül. És mégis, pályafutásának ebben a szakaszában olyan alacsonyrendű társulatoknál tékozolta el magát, amilyenek Barrow-on-Furnessben tartják a premiert, aztán a hét második felében már Bootle-ba teszik át állomáshelyüket. Ezt a körülményt, ugyanúgy, ahogy Ukridge a maga nehézségeit, Teddy is a tőke hiányának tulajdonította.

– Megvan bennem minden – nyafogta, egy kávéskanállal adva nyomatékot szavainak. – Kellemes külső, tehetség, egyéniség, gyönyörű beszédhang. Most már csak egy lehetőség kellene. És ehhez nem juthatok hozzá, mert nincs egy jó ruhám, amit fölvegyek. Az impresszáriók mind egyformák, sohasem néznek a felszín alá, nem veszik a fáradságot, hogy meglássák az emberben a zsenit. Csak az öltözéke alapján ítélik meg. Ha egy Cork Street-i szabónál csináltathatnék egy pár jó öltönyt, ha Moykoffnál rendelhetném meg a cipőimet ahelyett, hogy használtat vennék a Moses Fivéreknél, ha egyszer szert tehetnék egy normális kalapra, egy pár rendes kamásnira és egy arany cigarettatárcára, és mindezt egyszerre, már holnap bemehetnék bármelyik londoni impresszárióhoz, és leszerződhetnék bármelyik West End-i produkcióhoz.

Ez volt az a pont, ahol Freddie Lunt belépett. Robert Dunhillhoz hasonlóan Freddie is kibontakozóban lévő pénzmágnás és Barolini gyakori látogatója volt; mikor megpillantottuk, hirtelen valamennyiünknek eszébe jutott, milyen régóta nem láttuk ezen a helyen. Kérdőre is vontuk a távolmaradásáért.

– Ágyban voltam – magyarázta Freddie –, több mint két hétig.

Ez a kijelentés Ukridge szigorú rosszallását váltotta ki. A nagy ember déli tizenkettő előtt sohasem kelt föl, és egy alkalommal, mikor egy óvatlanul eldobott gyufa lyukat égetett egyetlen nadrágjába, képes volt negyvennyolc órán át nyomni az ágyat – de a lajhárságnak ez az emberfölötti foka még őt is megbotránkoztatta.

– Lusta dög – jegyezte meg komoran. – Képes vagy hagyni, hogy ifjúságod értékes órái így elsuhanjanak amikor azon kellene fáradoznod, hogy hírnevet szerezz magadnak.

Freddie tiltakozott, mondván, hogy a megrovás igazságtalan.

– Baleset ért – magyarázta. – Leestem a bicikliről, és kificamítottam a bokámat.

– Ez aztán a pech – szólt az ítéletünk.

– Hát nem is tudom – mondta Freddie. – Rám fért egy kis pihenés. Aztán meg ott volt az az ötös is…

– Miféle ötös?

– Kaptam öt fontot a Kerékpárosok Hetilapjától, amiért kificamítottam a bokámat.

– Micsoda?! – kiáltotta Ukridge mélyen felkavarva, mint mindig, ha könnyen szerzett pénzről hallott. – Csak ülsz ott, és azt állítod, hogy valami újság öt fontot fizetett neked azért, mert kificamítottad a bokádat? Szedd össze magad, vén csataló. Ilyen nincs.

– Pedig így igaz.

– Meg tudod mutatni azt az ötöst?

– Nem, mert akkor megpróbálnád kölcsönkérni.

Ukridge méltóságteljes hallgatással siklott el a sértés fölött.

– Akárkinek fizetnek, aki kificamítja a bokáját? – kérdezte, a lényegre tapintva.

– Igen. Feltéve, hogy előfizetője a lapnak.

– Tudtam, hogy lesz benne valami csapda – mondta Ukridge kedvetlenül.

– Sok hetilap indított ilyen akciót – tódította Freddie. – Előfizetsz egy évre, és ezzel egyúttal balesetbiztosítást is kötsz.

Érdeklődni kezdtünk. Ez még az előtt történt, hogy a londoni lapok őrült versengést indítottak a biztosítás terén, fejedelmi díjak ígéretével csábítva az embereket arra, hogy kitörjék a nyakukat. Manapság az újságok kétezer fontot fizetnek egy valódi hulláért, és egy egyszerű gerinctörés is heti öt fontot jövedelmez, de akkoriban még új volt ez a gondolat, és mint ilyen, rendkívül vonzó.

– Hány ilyen szennylap csinálja ezt? – kérdezte Ukridge. A szeme csillogásából látni lehetett, hogy a nagy agy úgy dolgozik, mint egy dinamó. – Van tíz?

– Igen, azt hiszem. Tíz biztosan.

– Tehát ha valaki mindegyikre előfizet, aztán kificamítja a bokáját, az ötven ficcset vág zsebre? – folytatta Ukridge kristálytiszta logikával.

– Többet is, ha komoly a sérülés – felelte Freddie, a szakértő. – Megvan a szokásos tarifa. Törött karért ennyi, törött lábért annyi, és így tovább.

Ukridge gallérgombja elszabadult a gomblyukból, a cvikkere részegen imbolygott az orrán.

– Mennyi dohányt tudtok összeszedni? – fordult hozzánk.

– Mire kéne? – kérdezte Robert Dunhill bankárhoz illő elővigyázattal.

– Te vén csataló, hát nem érted? Az isten szerelmére, az évszázad ötlete jutott az eszembe. Lelkemre, ennél agyafúrtabb ötletet még elme nem alkotott. Összedobjuk a szükséges pénzt, és előfizetünk az összes ilyen újságra.

– És az miért jó? – kérdezte Dunhill hűvösen, minden lelkesedés nélkül. A banktisztviselőket arra oktatják, hogy visszafojtsák érzelmeiket, így bankigazgató korukban ellen tudnak majd állni a hiteltúllépési törekvéseknek. – Valószínű, hogy egyikünk sem szenved semmiféle balesetet, és odalesz a pénzünk.

– Az istenért, te idióta – horkant fel Ukridge –, csak nem képzeled, hogy a véletlenre bízzuk?! Figyelj! A terv a következő. Előfizetjük az összes lapot, aztán sorsot húzunk, és aki a végzetes kártyát vagy akármit húzza, az megy, eltöri a lábát, bezsebeli a pénzt, mi pedig elosztjuk egymás között, és főúri módon élünk belőle. Száz és száz fontokról lehet itt szó.

Hosszú csend következett. Aztán ismét Dunhill szólalt meg. Az ő elméje inkább masszív volt, mint fürge.

– És mi van, ha nem tudja eltörni a lábát?

– Teremtőm! – kiáltott fel Ukridge elkínzottan. – Itt élünk a huszadik században, a modern technika minden vívmánya a rendelkezésünkre áll, a lábtörés különböző lehetőségei vesznek körül… és képes vagy ilyen hülye kérdéseket föltenni! Hát hogyne tudná eltörni a lábát? Akármelyik idióta el tudja törni a lábát. Ugyan, ne bosszants már! Mindannyian le vagyunk égve; ami engem illet, ha Freddie nem ad kölcsön valamennyit abból az ötösből szombatig, nem tudom, hogy érem meg a hét végét. Mindannyian pokoli pénzzavarban vagyunk, és mikor felvázolom ezt a csodálatos tervet, ahelyett hogy ünnepelnéd a találékonyságomat, ideállsz akadékoskodni. Ez nem a megfelelő hozzáállás. Az ilyen hozzáállás sosem visz sikerre.

– Ha annyira le vagy égve – csökönyösködött Dunhill –, akkor te hogyan akarod bedobni a magad részét?

Fájdalomteli döbbenet villant Ukridge szemében. Úgy nézett Dunhillre a félrebillent csíptetőn át, mintha arra gyanakodna, hogy a hallása gonosz tréfát űz vele.

– Én? – kiáltotta. – Én? Ez óriási! Lelkemre, ez tetszik nekem! Istenúgyse, ha volna igazság a földön, ha volna bennetek szikrája is az illemnek és a jóérzésnek, az ember azt hinné, hogy ingyen bevesztek a buliba, hiszen az én ötletem az egész. Ez azért erős! Én szállítom a szellemi alaptőkét, ti meg azt kívánnátok, hogy készpénzt is bedobjak. Boldog isten, erre azért számítottam. Ez fáj. Ha valaki azt mondta volna, hogy egy régi haver…

– Jól van, na – mondta Robert Dunhill. – Jól van, jól van. De azért egyet meg kell mondanom: ha te veszítesz a sorsoláson, az lesz életem legboldogabb napja.

– Nem én leszek az – mondta Ukridge. – Valami azt súgja, hogy nem én leszek az.

Nem is ő lett. Mikor ünnepélyes csöndben (amelyet csak a szakácsnővel veszekedő pincér hangja tört meg) megejtettük a sorsolást, a végzet ujja Teddy Weeksre mutatott.

Úgy vélem, hogy még az ifjúság tavaszán sem könnyű az embernek kimenni az utcai forgalomba, és megrendezni egy balesetet maga ellen, pedig ilyenkor még a törött végtagok sokkal kevesebb jelentőséggel bírnak, mint az élet későbbi szakaszaiban. Ilyen körülmények között az a gondolat, hogy az ember a barátai hasznára cselekszik, vajmi csekély vigaszt jelent. Teddy Weeks számára pedig egyáltalán nem jelentett vigaszt. Nem hajlott arra, hogy a közjó érdekében áldozatul vesse magát; ez mind nyilvánvalóbb lett, ahogy teltek a napok, és ő még mindig egészben volt. Ukridge is szemlátomást zaklatottan jött át hozzám, hogy megvitassuk az ügyet. Lehanyatlott egy székbe az asztal mellett, ahol éppen hozzáláttam szerény reggelimhez, és miután kiitta a fele kávémat, mélyet sóhajtott.

– Lelkemre – nyögte –, ez azért csüggesztő. Megfeszített elmével terveket kovácsolok, amelyek pénzhez juttatnának bennünket, most, amikor a legnagyobb szükségünk van rá; és éppen rátalálok korunk legegyszerűbb, mégis legkiérleltebb ötletére, mire ez a nyomorult Weeks fogja magát, és dugába dönti a tervet; egész egyszerűen kivonja magát a kötelesség alól. Ilyen az én szerencsém: annyiunk közül épp őt kellett kisorsolnunk. És ami a legrosszabb, fiú: most már folytatnunk kell. Annyi pénzt már nem tudunk összeszedni hogy valaki másnak a nevére is előfizessük ezeket a lapokat. Vagy Weeks, vagy senki.

– Talán időt kéne adnunk neki.

– Ő is ezt mondja – morogta Ukridge komoran, és vett magának a pirítósomból. – Azt állítja: nem tudja, hogy lásson hozzá. Ha őt hallgatja az ember, úgy érzi, hogy balesetet szenvedni valami kényes és bonyolult feladat, ami több éves tanulmányozást és hosszas előkészületeket igényel. Pedig egy hatéves gyerek öt perc alatt meg tudná csinálni, akkor is, ha a feje tetejére áll. Ez a fickó pokolian akadékoskodó. Hasznos javaslatokat tesz neki az ember, mire ahelyett, hogy nyitottan, a józan együttműködés szándékával elfogadná őket, minden egyes alkalommal előhozakodik valami frivol kifogással. Elképesztően válogatós. Tegnap este, ahogy a várost jártuk, megláttunk két tengerészt, akik épp agyalták egymást. Jókora mahomet legények, bármelyik képes lett volna hónapokra kórházba juttatni. Mondtam neki, hogy ugorjon közéjük, és próbálja meg szétválasztani őket, de ő azt mondta: nem. Ez bizonyára valami magántermészetű vita, amihez semmi köze; nem érzi jogosnak, hogy beavatkozzék. Finnyás, ha mondom. Szerintem, fiú, Teddy egyszerűen bérezek. Inába szállt a bátorság. Kár volt egyáltalán bevenni a sorsolásba. Tudhattuk volna, hogy egy ilyen embertől nem várhatunk eredményeket. Nincs lelkiismerete. Nincs benne csapatszellem. Hiányzik belőle az érzék, hogy a legcsekélyebb áldozatot hozza a közösségért. Nincs még egy kis lekvárod, fiú?

– Nincs.

– Akkor megyek – mondta Ukridge durcásan. – Mondd csak – tette hozzá, megtorpanva az ajtóban –, ugye nem tudnál öt shillinget kölcsönadni?

– Hogy találtad ki?

– Akkor mondok valamit – szólt a mindig belátó és sportszerű Ukridge –, este meghívhatsz vacsorára. – Úgy láttam, ez a szerencsés kompromisszum egy percre földerítette, de aztán ismét visszatelepedett homlokára a bánat. Az arca elborult. – Ha arra gondolok, mennyi pénz van eltemetve ebben a gyáva pondróban, arra várva, hogy kiszabadítsák, zokogni tudnék. Zokogni, fiú, mint egy ölbeli gyermek. Sosem szerettem azt az embert. Már a szeme se áll jól, ráadásul bodorítja a haját, vén csataló.

Ukridge borúlátása másokra is átragadt. A második hét végén, mivel Teddy Weeksszel semmi sem történt, egy enyhe meghűlést leszámítva, amelyből két nap alatt kilábalt, a Baleseti Szövetség tagjai között általánossá vált a vélemény, hogy a helyzet válságos. Semmi jel nem mutatott arra, hogy befektetett, hatalmas tőkénk valaha is visszatérülne – és közben ennivalót is kellett vásárolnunk, lakbért fizetnünk, és bizonyos mennyiségű pipadohányra is szükségünk volt. Ilyen körülmények között elkeserítő volt belenézni bármelyik reggeli lapba.

Szerte a művelt világban – adta értésünkre a lap – a legváltozatosabb balesetek történtek gyakorlatilag minden élő emberrel, az egy Teddy Weekset kivéve. Minnesotai farmereket elkapott a cséplőgép, indiai parasztokat kettéharapott a krokodil, Philadelphiától San Franciscóig minden városban óránként estek a járókelők fejére hegesztők az épülő felhőkarcolókról, és csak azok nem dőltek ágynak ételmérgezéssel, akik lezuhantak a szikláról, autójukkal falnak rohantak, csatornanyílásba estek, vagy arra az elhamarkodott következtetésre jutottak, hogy a pisztoly nincs megtöltve. Úgy tűnt: egy balsors sújtotta világban egyes-egyedül Teddy Weeks járóképes; ő viszont kicsattanó egészségnek örvendett. Az a fajta fonák, ironikus, reménytelen kilátástalan, gyászos, csüggesztő helyzet volt ez. amilyet az orosz regényírók ábrázoltak előszeretettel. Magamban sem hibáztathattam Ukridge-et, hogy ebben a válságos helyzetben a tettek mezejére lépett. Csak azt sajnáltam, hogy a balszerencse eltérítette útjából nagyszerű tervének megvalósítását.

Először akkor szereztem tudomást róla, hogy megpóbálja siettetni az eseményeket, amikor egy késő délután a King’s Roadon sétáltunk, és Ukridge magával húzott a Markham Square-re, egy lehangoló, kietlen térre, ahol valaha lakást bérelt.

– Mit keresünk itt? – kérdeztem, mert a hely mindig is visszatetszést keltett bennem.

– Teddy Weeks lakik itt – mondta Ukridge –, az én régi albérletemben.

Nem értettem, mennyiben növeli ez a hely vonzerejét. Napról napra jobban és jobban bántam, hogy nélkülözhetetlen pénzemet olyan vállalkozásba fektettem, amely magán viselte a kudarc összes ismertetőjegyét. Teddy Weeks iránti érzelmeimet hidegnek és ellenségesnek írhatnám le.

– Érdeklődni akarok iránta.

– Érdeklődni? Ugyan miért?

– Hát, az az érzésein támadt, fiú, hogy Teddyt megharapta egy kutya.

– Miből gondolod?

– Hát, nem is tudom – felelte Ukridge álmatagon – Csak úgy eszembe jutott. Tudod, vannak ilyen megérzések.

A nagyszerű esemény puszta gondolata is olyan kecsegtető volt, hogy percekre elállt a szavam. Mind a tíz lapban, amelyekbe pénzünket fektettük, a kutyaharapást különösen melegen ajánlották minden előfizetőnek. A jövedelmezőség szerint összeállított listán körülbelül felmagasságban helyezkedett el; lejjebb, mint a borda- vagy kulcscsonttörés, de jóval magasabban, mint a benőtt lábköröm. Boldog kárörömmel szemléltem lelki szemeimmel a Ukridge által felvázolt képet, mikor egy kiáltás visszarántott a való életbe. Felháborító látvány tárult szemem elé. Az utcán bandukolva közeledett Teddy Weeks ismerős alakja, és elég volt egyetlen pillantást vetnünk elegáns figurájára, máris tudtuk, hogy reményeinket homokra építettük. Ezt az embert egy egér sem harapta meg.

– Helló, fiúk! – így Teddy Weeks.

– Helló – visszhangoztuk tompán.

– Nem érek rá – mondta Teddy Weeks. – Orvosért megyek.

– Orvosért?

– Igen. Szegény Victor Beamisht megharapta egy kutya.

Ukridge meg én elgyötört pillantást váltottunk. Úgy éreztük: a Végzet csúf játékot űz velünk. Ugyan mit ér, ha Victor Beamisht harapja meg egy kutya? Mit ér, ha akár száz kutya harapja meg Victor Beamisht? A kutya harapta Victor Beamishnek semmiféle forgalmi értéke nincs.

– Ismeritek a szállásadónőm kutyáját, azt a fenevadat – mondta Teddy Weeks. – Tudjátok, amelyik mindig kirohan a kapuhoz, és ugat, ha valaki be akar jönni. – Most már eszembe jutott: hatalmas termetű korcs volt, vad tekintetű, villogó agyarú; a szőre nagyon rászorult volna egy kiadós fazonigazításra. Egyszer, mikor Ukridge-hez mentem látogatóba, találkoztam vele az utcán, és csak barátom jelenléte mentett meg Victor Beamish végzetétől; Ukridge jól ismerte az ebet, és különben is, őt minden kutya a testvérének tekintette. – Ma délután valahogy bejutott a hálószobámba, és ott várt, amikor hazaértem. Beamish is velem volt, és ez a bestia, amint kinyitottam az ajtót, azonnal elkapta a lábát.

– És miért nem téged kapott el? – kérdezte Ukridge gyászosan.

– Csak azt nem értem – folytatta Teddy Weeks –, hogy hogyan került a szobámba az a szörnyeteg. Biztosan szándékosan vitte be valaki. Az egész rendkívül titokzatos.

– Miért nem téged kapott el? – tudakolta ismét Ukridge.

– Hát, amíg ő Beamisht harapta, nekem sikerült felmásznom a szekrény tetejére – felelte Teddy Weeks. – Aztán bejött a házinéni, és elvitte. De nincs időm itt fecsegni. Mennem kell az orvosért.

Figyeltük, ahogyan távolodik az utcán. Láttuk, amint megáll a sarkon, és szemügyre veszi a forgalmat, mielőtt átmenne a túloldalra; láttuk, amint óvatosan visszalép, hogy utat engedjen egy elrobogó teherautónak.

– Hallottad ezt? – kérdezte Ukridge, feszültséggel a hangjában. – Felmászott a szekrény tetejére!

– Hallottam.

– Láttad, ahogy kicselezte azt a remek teherautót?

– Láttam.

– Tennünk kell valamit – mondta Ukridge határozottan. – Föl kell ébresztenünk benne a felelősségérzetet.

Másnap küldöttség várta Teddy Weekset.

Szószólónk Ukridge volt; bámulatra méltó nyíltsággal tért a lényegre.

– Mi van? – kérdezte Ukridge.

– Mivel mi van? – felelte Teddy Weeks, idegesen kerülve Ukridge vádló tekintetét.

– Mikor vagy hajlandó cselekedni?

– Ó, az a baleset-ügy?

– Az.

– Gondolkodtam már róla – mondta Teddy Weeks.

Ukridge összébb húzta magán az esőköpenyt, amely minden időben, szabadban és fedél alatt egyaránt rajta volt. Mozdulatában volt valami, ami egy római szenátorra emlékeztetett, aki éppen az állam egyik ellenségét akarja leleplezni. Ilyen mozdulattal ránthatta össze magán a tógát Cicero, miközben mély lélegzetet vett, hogy nekitámadjon Catilinának. Egy percig elbabrált a dróttal, amely a csíptetőjét tartotta helyén, és sikertelen kísérletet tett a gallérja begombolására. Indulatos pillanataiban Ukridge gallérja mindig ficánkolni kezdett, és nem volt az a gallérgomb, amely meg tudta volna fékezni.

– Ideje is, hogy gondolkozz róla! – harsogta keményen.

Elismeréssel fészkelődtünk székünkön, Victor Beamisht kivéve, aki visszautasította az ülőhelyet, inkább a kandalló mellett álldogált.

– Lelkemre, legfőbb ideje, hogy gondolkozz róla. Tisztában vagy vele, hogy hatalmas összeget áldoztunk rád, abban a hiszemben, hogy bízhatunk benned és az azonnali eredményben? Arra akarsz kényszeríteni, hogy levonjuk a következtetést, és pipogya semmirekellőnek tartsunk, aki ki akar bújni becsületbeli kötelessége alól? Nem ezt vártuk tőled, Weeks. Lelkemre, ezt vártuk. Eddig kemény, vállalkozó szellemű, nagylelkű, százszázalékos férfinak véltünk; olyannak, aki mindvégig kitart a barátai mellett.

– Igen, de…

– Akiben van hűségérzet, aki átlátja, hogy mit jelent ez nekünk, többieknek, már régen sietett volna megtalálni a módját annak, hogyan teljesítheti a vállalását. Te még az önként kínálkozó lehetőségeket sem ragadod meg. Épp tegnap láttam, hogy visszahúzódtál, amikor pedig csak egyetlen lépést kellett volna előrelépned, hogy elüthessen egy teherautó.

– Tudod, nem olyan könnyű egy teherautó alá lépni.

– Badarság. Csak elhatározás kérdése. Használd a fantáziádat, ember! Képzeld azt, hogy egy gyerek esett az útra… egy kicsiny, aranyhajú gyermek – mondta Ukridge, egyre jobban elérzékenyülve –, és közeledik valami fene nagy taxi vagy akármi. A kisded édesanyja ott áll a járdán, és kétségbeesve tördeli a kezét. „A mennykő csapjon bele – kiáltja –, hát senki nincs, aki megmentené az én drágámat?” „De van! – kiáltod. – Én itt vagyok!” Azzal már ugrasz is, és az egész megvan fél másodperc alatt. Nem érteni, miért csinálsz ebből ekkora ügyet.

– Igen, de… – mondta Teddy Weeks.

– Sőt, úgy tudom, még csak nem is fáj. Csak valami tompa kábulat, ennyi az egész.

– Ki mondta ezt neked?

– Már nem tudom. Valaki.

– Hát azt üzenem az illetőnek, hogy egy marha – mondta Teddy Weeks élesen.

– No jó. Ha nem akarod teherautóval elüttetni magad, van ezer más lehetőség. De lelkemre, látom már, hogy hasztalan ajánlgatom őket. Nincs benned vállalkozó kedv. Tegnap, mikor fáradságot nem kímélve egy kutyát zártam a szobádba, hogy helyetted elintézze az egészet, neked nem kellett volna mást tenned, mint hogy nyugodtan megállsz, és a józan belátására bízod a teendőket, ehelyett mi történt? Felmásztál a…

Teddy Weeks az indulattól fátyolos hangon közbevágott.

– Szóval te vitted azt a rohadt dögöt a szobámba?

– Mi? – mondta Ukridge. – Nos, hát igen. De erről majd egy más alkalommal beszélgetünk – tette hozzá sietve. – Pillanatnyilag az a kérdés: miként vegyük rá ezt a gyáva férget arra, hogy megszerezze számunkra a biztosítási összeget. Az ördögbe is, azt hittem volna, hogy…

– Hát én csak annyit mondok… – kezdte Victor Beamish hevesen.

– Jó, jó – mondta Ukridge –, erről majd máskor. Most maradjunk a tárgynál, fiú. Azt akartam mondani – folytatta –, azt hittem volna, hogy boldogan rohansz végrehajtani a feladatot, már csak a saját érdekedben is. Mindig arról nyavalyogtál, hogy nincs ruhád, amivel meghódíthatnád az impresszáriókat. Gondold el, mi mindent vehetnél magadnak a részedből, ha összeszednél egy kis kurázsit, és nyélbe ütnéd a dolgot. Gondolj az öltönyökre, a cipőkre, a kalapokra, a kamásnikra. Állandóan a karrieredről szónokolsz, azt hajtogatod, hogy azonnal bekerülhetnél valami West End-i produkcióba, ha volna jó ruhád. Hát itt az alkalom, hogy megszerezd.

Ékesszólása nem veszett kárba. Teddy Weeks tekintetében vágyakozó kifejezés csillant meg; ilyesmit láthatott volna a szemlélő Mózes szemében is a Nébó hegyének csúcsán. A légzése is szaporább lett. Látni való volt, hogy képzeletben már ott sétál a Cork Streeten, és egyik híres szabó erényeit hasonlítgatja össze a másikéival.

– Megmondom, mit lehet csinálni – szólalt meg hirtelen. – Semmi értelme, hogy arra kérjetek: menjek, és hidegvérrel hajtsam végre a feladatot. Erre egyszerűen nem vagyok képes. Nincs hozzá kurázsim. De ha ma este meghívtok vacsorázni, és sok-sok pezsgőt itattok velem, azt hiszem, fel tudtok hangolni.

Súlyos csend ült a szobára. Pezsgő! A szó úgy kondult, mint a lélekharang.

– Ugyan miből vegyünk pezsgőt? – szólalt meg Victor Beamish.

– Ez van – mondta Teddy Weeks. – Ha kell, kell; ha nem, nem.

– Uraim – mondta Ukridge –, úgy tűnik, a Szövetségnek további tőkére van szüksége. Mi a véleményetek, vén csatalovak? Szerintem üljünk össze nyílt szellemben, teregessük ki kártyáinkat, és nézzük meg, mit tehetünk. Én tíz shillinget elő tudok teremteni.

– Micsoda? – kiáltottak fel elképedve az egybegyűltek. – Hogyan?

– Zálogba csapok egy bendzsót.

– Nincs is bendzsód.

– Nincs, de George Tuppernek van, és tudom, hol tartja.

Ilyen lelkesítő indítás után sorban folytak be a jegyzések. Én egy cigarettatárcát szolgáltattam be. Bertram Fox úgy vélte, hogy a házinénije eltűr még egy heti lakbérhátralékot, Robert Dunhillnek volt egy nagybácsikája Kensingtonban, aki, ha tapintatosan környékezik meg, akár egy ficcsre is jó lehet, Victor Beamish pedig azt állította: ha a „Tanuljon Könnyen, Gyorsan Zongorázni” reklámfőnöke olyan szőrösszívű, hogy nem hajlandó a jövőbeli munkáira öt shilling előleget adni, akkor kegyetlenül félreismerte. Röviden: a villámakció pár perc alatt bámulatos, két font hat shillinges summát tudott összehozni; megkérdeztük Teddy Weekset, hogy szerinte képes lesz-e ezen a határon belül kellő hangulatba ringatni magát.

– Megpróbálom – felelte Teddy Weeks.

Így aztán, szem előtt tartva a tényt, miszerint e nagyszerű vendéglátó helyen nyolc shillingért adják a pezsgő palackját, a találkozót Barolinihoz beszéltük meg este hét órára.

Mint társadalmi esemény, Teddy Weeks felhangoló vacsorája nem volt sikeresnek mondható. Azt hiszem, szinte az első pillanattól fogva valamennyien kimerítőnek éreztük. Nem is annyira azért, mert ő boldogan itta Barolini nyolcshillinges pezsgőjét, mi pedig, fizetőeszközök hiányában, hitványabb italok fogyasztására kényszerültünk; nem, ami igazán kellemetlenné tette a helyzetet, az az ital Teddyre gyakorolt hatása volt. Hogy mi volt a pezsgőben, amelyet Barolininak szállított valaki, ő pedig szétosztotta azok között a nyughatatlanok között, akik vállalkoztak a megivására; hogy ez az ital mit tartalmazott, az titok marad, amelyről csak a termelő és a Teremtő tud – de mindössze hárompohárnyi elég volt ahhoz, hogy Teddy Weekset nyugodt és eléggé simulékony fiatalemberből hepciáskodó krakélerré változtassa.

Belekötött mindegyikünkbe. A levesnél Victor Beamish művészeti hitvallását fektette két vállra, a halnál Bertram Foxnak a mozgófényképezés jövőjéről vallott nézeteit tette nevetségessé, s mire a csirke megérkezett, e pokoli nedű olyannyira bevette magát Teddy Weeksbe, hogy Ukridge-et kezdte leckéztetni: szemére vetette eltékozolt életét, és az utca túloldalán is hallható hangon arra unszolta: szerezzen magának rendes munkát, mert csak így tehet szert annyi önbecsülésre, hogy reggelenként undor nélkül nézhet a tükörbe. Nem mintha akár a legnagyobb fokú önbecsülés is elég volna ehhez – tette hozzá, valamennyiünk egyöntetű véleménye szerint jogtalan agresszivitással. S ezt mondván rendelt még nyolc shilling árát.

Hamuszürke arccal néztük egymást. Bármily nagyszerű befejezéshez közeledtünk, nem lehetett elkendőzni a tényt, hogy az odavezető út felettébb rögös. A józanság azonban hallgatásra intett. Tudtuk: ez Teddy Weeks estje, és a mi dolgunk az, hogy felhangoljuk. Victor Beamish bátortalanul megjegyezte: Teddy világossá tett előtte néhány pontot, amelyekben eddig nem látott tisztán. Bertram Fox beismerte: sok igazság van abban, amit Teddy a premier plán jövőjéről mondott. Még Ukridge is, akinek pedig a lelke legmélyébe hasítottak a személyeskedő megjegyzések, ígéretet tett, hogy megszívleli az intelmeket, és a legelső adandó alkalommal ezek értelmében fog cselekedni.

– Ajánlom is! – mondta Teddy Weeks harciasán, és leharapta a Barolininál kapható legjobb szivarok egyikének végét. – És még valami: elő ne forduljon még egyszer, hogy elkunyerálod az utolsó cigarettámat.

– Igenis, fiú – mondta Ukridge alázatosan.

– Mert ha van ember a világon, akit megvetek – mondta Teddy, izzó tekintetet vetve ellenfelére –, az a kunyeretta-cigaráló… a kunyorica… szóval értitek, mire gondolok.

Sietve biztosítottuk, hogy értjük, mire gondol; ezután hosszas kábulatba mélyedt, amelyből háromnegyed óra múlva tért magához, és kijelentette: nem tudja, hogy mi mit akarunk csinálni, de ő megy. Mondtuk: megyünk mi is, kifizettük a számlát, és mentünk valóban.

Teddy Weeks, amikor észrevette, hogy a vendéglő előtt a járdán valamennyien körülötte csoportosulunk, erősen bosszankodott, és ennek szóbeli kifejezést is adott. Egyebek között azt mondta – bár ez nem volt igaz –, hogy neki jó híre van a Sohóban, amire vigyáznia kell.

– Jól van, Teddy, vén csataló – csitította Ukridge.

– Csak arra gondoltunk, hogy talán könnyebben megy majd, ha jó barátok vesznek körül.

– Mi megy könnyebben?

– Hogyhogy, hát a baleset.

Teddy Weeks bősz pillantást vetett rá, aztán egyik pillanatról a másikra megváltozott a hangulata; harsány, szívből jövő nevetésre fakadt.

– Ezt a hülyeséget! – kiáltotta vidoran. – Dehogy lesz itt baleset. Csak nem gondoltátok komolyan, hogy balesetet fogok szenvedni, vagy igen? Csak vicc volt. – Ebben a pillanatban újabb, átmenet nélküli hangulatváltás lett úrrá rajta: heves boldogtalanság öntötte el. Ellágyulva megsimogatta Ukridge karját, és egy könnycsepp gördült le az arcán. – Csak vicceltem – ismételte. – Ugye nem baj, hogy vicceltem? – rimánkodott. – Ugye jó vicc volt? Az én viccem. Nem akartam én balesetet. Csak vacsorát akartam. – A helyzet ellenállhatatlan komikuma ismét legyűrte a szomorúságot. – A legjobb vicc, amit valaha – mondta kedélyesen. – Nem baleset akartam, hanem vacsorát. Vacsorát, baleset, vicsorát, belecset – tette hozzá, hogy teljesen megvilágítsa mondanivalóját. – Hát jóccakát, mindenki – mondta vidáman. Azzal lelépett a járdaszegélyről egy banánhéjra, és egy arra haladó teherautó jó háromméternyit röpített rajta.

– Két borda és a bal kar – mondta öt perc múlva a mentőorvos. – Óvatosan azzal a hordággyal.

Két hét is eltelt, mire a Charing Cross kórház illetékesei közölték: a beteg olyan állapotban van, hogy fogadhat látogatókat. Egy közadakozási rohamakcióval előteremtettük egy kosár gyümölcs árát; a részvényesek Ukridge-et és engem jelöltek ki, hogy kézbesítsük, egyúttal tolmácsolva jókívánságaikat és udvarias érdeklődésüket.

– Helló – mondtuk fojtott, kórtermi hangon, mikor végül Teddy Weeks színe elé bocsátottak.

– Foglaljanak helyet az urak – mondta a lábadozó. Meg kell mondanom, hogy már az első percben enyhe meglepődést éreztem. Nem vallott Teddy Weeksre, hogy urazzon bennünket. Ukridge azonban, úgy láttam, semmi rendellenességet nem észlelt.

– Nahát, nahát – mondta kedélyesen. – Hát hogy vagy, fiú? Hoztunk egy kis gyümölcsöt.

– Remekül gyógyulok – felelte Teddy Weeks, pontosan ugyanabban a hangnemben, amely már első szavainál oly különösnek tűnt. – És szeretném kijelenteni: Angliának minden oka megvan, hogy büszke legyen nagyszerű újságjainak éberségére és vállalkozó kedvére. Az olvasnivaló nagyszerűségét, a különböző, rendkívül eredeti pályázatokat és mindenekfölött a balesetbiztosítási rendszerben testet öltött, előremutató szellemet nem lehet eléggé dicsérni. Jegyezték, kérem? – kérdezte.

Ukridge meg én összenéztünk. Nekünk azt mondták előzőleg, hogy Teddy már majdnem teljesen meggyógyult, de a szavai úgy hatottak, mint a lázbeteg hagymázas fecsegése.

– Mi az, hogy jegyeztük, vén csataló? – kérdezte Ukridge gyöngéden.

Teddy Weeks láthatólag elcsodálkozott.

– Önök nem riporterek?

– Hogyhogy riporterek?

– Azt hittem, valamelyik hetilapnak a munkatársai azok közül, amelyek kártérítést fizettek nekem – mondta Teddy Weeks.

Ukridge meg én ismét összenéztünk. Pillantásunk ezúttal rossz előérzetet tükrözött. Azt hiszem, valami balsejtelem már ekkor reánk borította árnyékát.

– Teddy, vén csataló, nem ismersz meg? – kérdezte Ukridge aggodalmasan.

Teddy Weeks összeráncolt homlokkal, fájdalmas erőfeszítéssel koncentrált.

– Persze, persze – mondta végül. – Te Ukridge vagy, ugye?

– Úgy van. Ukridge.

– Hát persze. Ukridge.

– Igen. Ukridge. Fura, hogy így elfeledkeztél rólam.

– Az – hagyta helyben Teddy Weeks. – Ez a baleset hatása: attól van, hogy az az izé fellökött. Azt hiszem, agyrázkódást szenvedhettem. Eléggé bizonytalan lett tőle a fejem. Az itteni orvosokat nagyon érdekli az esetem. Azt mondják: rendkívül szokatlan. Vannak dolgok, amikre pontosan emlékszem, de más dolgokban teljesen üres a memóriám.

– Nana, figyelj csak, vén csataló – rebegte Ukridge –, gondolom, a balesetbiztosítást nem felejtetted el, ugye?

– Á, nem, arra emlékszem.

Ukridge megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– Számos hetilap előfizetője vagyok – folytatta Teddy Weeks. – Ezek most mind fizetnek nekem kártérítést.

– Jó, jó, fiú – kiáltotta Ukridge –, de én azt kérdeztem: a Szövetségre emlékszel-e?

Teddy Weeks felvonta a szemöldökét.

– Szövetségre? Miféle szövetségre?

– Hát amikor mind összeültünk, összedobtuk a pénzt ezeknek a lapoknak az előfizetésére, és sorsot húztunk, hogy ki legyen az, aki majd balesetet szenved, és fölveszi a pénzt. Téged húztunk ki, nem emlékszel?

Döbbenet, méghozzá megbotránkozással elegy döbbenet áradt el Teddy Weeks arcán. Egészen kikelt magából.

– Természetesen semmi ilyesmire nem emlékszem – mondta szigorúan. – Nem tudom elképzelni, hogy percig is részesévé váljak egy olyan szövetségnek, amely a saját leírásod alapján bűnös összeesküvésnek tűnik, arra a célra, hogy hamis ürüggyel pénzt csikarjon ki több hetilapból.

– De fiú…

– Mindazonáltal – mondta Teddy Weeks –, ha van valami igazság ebben a történetben, kétségkívül rendelkeztek valamilyen írásos bizonyítékkal az alátámasztására.

Ukridge rám nézett. Én visszanéztem. Hosszú csend lett.

– Gyerünk, vén csataló – mondta Ukridge szomorúan. – Nincs értelme tovább itt maradnunk.

– Nem – feleltem, hasonló lelkiállapotban. – Akár mehetünk is.

– Örülök, hogy eljöttetek – mondta Teddy Weeks –, és köszönöm a gyümölcsöt.

Mikor legközelebb láttam, Teddy Weeks épp egy impresszárió irodájából lépett ki a Haymarketen. Vadonatúj, finom gyöngyszürke kalap ült a fején, ugyanilyen színű kamásni a lábán; gyönyörű szabású, kék flanellöltönyt viselt, láthatatlanul keskeny piros csíkokkal. Az arca diadalmas volt, és épp amikor elmentem mellette, a zsebéből arany cigarettatárcát húzott elő.

Nem sokkal ezután volt, hogy – amint bizonyára emlékeznek – akkora sikert aratott az Apolló színházban abban az amorózó szerepben, és megkezdte ragyogó pályáját mint a matinék bálványa.

A templomban az orgonán a nászinduló ismerős dallama bontakozott ki. Kijött egy templomszolga, és szelesre tárta az ajtókat. Az öt szakácsnő abbahagyta emlékezését más, még fényesebb esküvőkről, amelyeken szintén részt vettek. A fényképészek készenlétbe helyezték gépüket. A mozgóárus egy lépéssel előbbre tolta zöldséges kocsiját. Mellettem egy zilált és borotválatlan ember mérgesen felhördült.

– Henye gazdagok! – mondta a zilált ember.

A templomból előlépett egy szépséges teremtmény, és karon fogva vezetett egy másik, valamivel kevésbé szépséges teremtményt.

Teddy Weeks tagadhatatlanul lenyűgöző látványt nyújtott: jóképűbb volt, mint valaha. Gyönyörűen hullámosított haja fénylett a napsütésben, a szeme nagy és csillogó; makulátlan zsakettbe és ugyanilyen nadrágba burkolt, karcsú alakja akár egy Apollóé. Arája láttán azonban az emberben feltámadt a gyanú, hogy Teddy pénzt vett feleségül. Megálltak az ajtóban; a fényképészek sürgölődni kezdtek.

– Van egy shillinged, fiú? – kérdezte Ukridge mély, színtelen hangon.

– Minek neked az a shilling?

– Vén csataló – mondta Ukridge feszülten –, múlhatatlan szükségem van egy shillingre, méghozzá itt és most.

Átadtam neki. Ukridge a zilált emberhez fordult; észrevettem, hogy kezében egy hatalmas, lédús, kissé túlérettnek tűnő paradicsomot tart.

– Akar egy shillinget? – kérdezte Ukridge.

– Mi az hogy! – felelte a zilált ember. Ukridge rekedt suttogásig tompította a hangját.

A fényképészek befejezték előkészületeiket. Teddy Weeks, azzal a mozdulattal szegve föl fejét, amellyel oly sok nőszívbe belopta magát, közszemlére tette híres fogsorát. A szakácsnők pusmogva kicserélték a menyasszony küllemére vonatkozó észrevételeiket.

– Most, kérném! – mondta az egyik fényképész.

A tömeg feje fölött pontos irányzékkal átsüvített egy hatalmas, lédús paradicsom. Gránátként robbant szét Teddy Weeks két kifejezésteli szeme között, és piros repeszekkel borította el őket. Lecsorgott Teddy Weeks gallérjára, lecsöpögött Teddy Weeks zsakettjére. A zilált ember pedig sarkon fordult, és elinalt.

Ukridge megragadta a karomat. Mély elégtétel csillogott a szemében.

– Gyerünk – mondta Ukridge.

Kart karba öltve elsétáltunk a kellemes júniusi napsütésben.

HARMADIK FEJEZET

Bunyós Billson a színre lép

Úgy veszem észre, hogy az idő előrehaladtával egyre nehezebbé válik felidéznem a pontos körülményeket, ahogyan ezzel vagy amazzal az emberrel megismerkedtem; különben sem rendelkezem olyan bámulatraméltóan éles memóriával, amilyenre az újságokban hirdetett levelező tanfolyamokon lehet szert tenni. És mégis, kétkedés és habozás nélkül állíthatom, hogy az az ember, aki később Bunyós Billson néven vált ismertté, szeptember tizedikén, szombaton délután fél ötkor lépett be az életembe: két nappal a huszonhetedik születésnapom után. A perc, amikor megpillantottam, fényképszerűen bevésődött emlékezetem lapjaira, ahonnan pedig nemegyszer a tegnap is nyomtalanul eltűnik. Találkozásunk ugyanis nemcsak drámai, sőt ijesztő volt, hanem mintegy az utolsó csepp a pohárban, a balsors legutolsó nyűge vagy nyila. Mintha betetőzte volna az élet minden szomorúságát.

Már több mint egy hete egyfolytában minden rossz volt körülöttem. Vidéken jártam, kötelességszerű látogatáson méltatlan rokonoknál, és közben állandóan esett és esett és esett. Reggeli előtt a család asztali imát mondott, vacsora után pedig kanasztázott. A hazaúton Londonba a kupé tele volt kisgyermekkel, a vonat mindenütt megállt, és nem volt nálam más ennivaló, csak egy stanicli zsömle. S mikor végül beléptem Ebury Street-i lakásomba, hogy nappali szobám lágy ölén végre nyugalmat leljek, az ajtót kinyitva legelőször egy hatalmas, vörös hajú férfit láttam meg, aki a díványon feküdt.

Belépésemkor nem mozdult meg, mert aludt, és óriási tömege láttán érzett első benyomásomat úgy tudom a legrövidebben összefoglalni, ha azt mondom: semmi kedvem nem volt felébreszteni. A dívány eléggé kicsi lévén, látogatóm körös-körül lelógott róla. Az orra törött volt, az álla pedig akár egy vadnyugati film szereplőjéé; ez az áll az eltökéltséget szokta jelképezni a figurában. Egyik kezét a feje alá tette, a másik, amelyik lelógott a földre, olyan volt, mint egy jókora, kőkemény füstölt sonka. Hogy mit keres a nappalimban, arról fogalmam sem volt, de – bár mohón vágytam rá, hogy megtudjam – úgy döntöttem: az információt nem első kézből szerzem be. Valami azt súgta, hogy az idegen azok közé az emberek közé tartozik, akik durcásan ébrednek. Kilopóztam, és lesettenkedtem a földszintre, hogy kifaggassam Bowlest, a háziurat.

– Uram? – kérdezte Bowles a jól ismert, volt-komornyiki hangon, mikor füstölt tőkehal dús illatától körülölelve előbukkant rejtekéből.

– Valaki van a szobámban – suttogtam.

– Alighanem Mr. Ukridge az, uram.

– Ki van zárva – feleltem némi éllel. Ritkán vettem a bátorságot, hogy Bowlesnak ellentmondjak, de ez a kijelentése oly nyilvánvalóan téves volt, hogy nem hagyhattam szó nélkül. – Ez egy vörös hajú óriás.

– Akkor Mr. Ukridge barátja, uram. Tegnap költözött ide Mr. Ukridge-hez.

– Hogyhogy ideköltözött Mr. Ukridge-hez?

– Mr. Ukridge elfoglalta az ön lakosztályát, uram, már az elutazása másnapján. Feltételeztem, hogy az ön hozzájárulásával. Ha jól emlékszem, ezeket a szavakat használta: „Minden rendben.”

Valamiért – az okot sohasem tudtam földeríteni – Bowles olyan érzelmekkel viseltetett Ukridge iránt, mint rajongó atya a kedvenc fia iránt. Most is mintha gratulált volna nekem, amiért ilyen remek barátom van, aki fogja magát, és egyszerűen beköltözik hozzám, mikor elutazom.

– Ez minden, uram? – kérdezte Bowles, és vágyakozó pillantást vetett hátra a válla fölött. Látni való volt, hogy nem szívesen szakad el a füstölt tőkehaltól.

– Igen – mondtam. – Ööö… igen. Mikor jön haza Mr. Ukridge?

– Mr. Ukridge úgy informált, hogy vacsorára itt lesz. Ha közben nem változtatta meg a terveit, akkor jelenleg a Gaiety Színház délutáni előadását tekinti meg.

Mikor a Gaietyhez értem, a közönség már éppen szétszéledoben volt. A Stranden vártam, és türelmemet siker koronázta: megpillantottam egy sárga esőköpenyt, amint utat tör magának a tömegben.

– Helló, fiú! – mondta Stanley Featherstonehaugh Ukridge szívélyesen. – Mikor értél vissza? Figyelj csak, jegyezd meg ezt a dallamot, mert én holnapra biztosan elfelejtem, és tőled fogom megkérdezni. Így megy. – Megvetette a lábát a járókelők hullámzó áradatában, lehunyta a szemét, az állat fölvetette, és erős, hátborzongató tenorján jódlizni kezdett. – Tamti-tamti-tamti-tam, tam, tam, tam – fejezte be. – Most pedig, vén csataló, elkísérhetsz a Szenespincébe a túloldalon, és meghívhatsz egy italra. Hogy érezted magad?

– Sose érdekeljen, hogy hogy éreztem magam. Ki az a pasas, akit betelepítettél a lakásomba?

– A vöröshajú?

– Nagy isten! Csak nem azt akarod mondani, hogy többen vannak?

Ukridge sebzett pillantást vetett rám.

– Nem tetszik nekem ez a hangnem – mondta, miközben a Szenespince lépcsői felé kalauzolt. – Leltemre, bánt a modorod, vén csataló. Nem gondoltam volna, hogy ellenedre van, ha a legjobb barátod a te párnádra hajtja le a fejét.

– A te fejed ellen nincs kifogásom. Azazhogy volna, de azt hiszem, abba bele kell törődnöm. Viszont, hogy albérlőket fogadsz be…

– Rendelj két portóit, fiú – mondta Ukridge –, és mindent megmagyarázok. Gondoltam is, hogy kíváncsi leszel rá. A helyzet a következő – folytatta, mikor a két portói megérkezett. – Az a pasas fogja megalapozni az én kifogyhatatlan vagyonomat.

– És muszáj pont az én nappalimban megalapoznia?

– Ismersz már, vén csataló – mondta Ukridge, élvezettel kortyolva. – Éber, lelkes, messzire tekintő ember vagyok. Ez az agy sosem pihen. Egyre új és új ötletek teremnek benne – puff, mint a villám. A minap lent jártam Chelsea-ben, egy kocsmában ettem egy sajtos szendvicset, és egyszer csak bejött egy ürge, akit elborítottak a drágakövek. Elborították, ha mondom. Gyűrűk az ujján, és egy olyan szikrázó nyakkendőtű, hogy szivarra tudtál volna rajta gyújtani. Érdeklődtem, és megtudtam, hogy Tod Bingham menedzsere az illető.

– És ki az a Tod Bingham?

– De fiam, ne mondd, hogy nem hallottál Tod Binghamről. Ő az új középsúlyú bajnok. Két hete vette el a címet Alf Palmertől. És ez az ürge, a leggazdagabb kinézetű ürge, akit valaha láttam, ez a menedzsere. Azt hiszem, mindennek, amit Tod keres, a felét ő kapja, márpedig tudod, mekkora pénzek forognak mostanában ezeken a nagy meccseken. Aztán ott vannak a varietébemutatók, ott vannak a filmszerepek, meg minden. Nem látom be, hogy egészen alacsonyra szorítva a becslést, miért ne söpörhetnék be súlyos ezreket. Két másodperc alatt támadt ez az ötletem, mihelyt megtudtam, hogy ki ez a pofa. Olyan volt ez, valami felsőbb elrendelés, mert épp aznap reggel hallottam, hogy befutott a Jácint.

Úgy vettem észre, hogy ez az ember összevissza beszél. Levert, meggyötört állapotomban talányos előadásmódja kifejezetten ingerelt.

– Egy szavadat se értem – mondtam. – Ki az a Jácint? És hova futott be?

– Szedd össze magad, vén csataló – mondta Ukridge, mint aki egy félkegyelmű gyermekkel szemben erőltet türelmet magára. – Hogyne emlékeznél a Jácintra? Tudod, az a tehergőzös, amelyiken két éve világ körüli útra mentem. Számtalanszor meséltem már neked a Jácintról. A londoni kikötőbe futott be, egy nappal azelőtt, hogy ezzel a dúsgazdag fickóval találkoztam, és másnap úgyis oda akartam menni, elbeszélgetni a fiúkkal. A fickó, akit a lakosztályodban találtál, azon a hajón rakodómunkás. A legrendesebb szivar, akivel életedben találkoztál. Nem valami beszédes, de a szíve arany. És abban a pillanatban, mikor megtudtam, ki ez a fölékszerezett ürge, mint a villámcsapás, belém hasított a gondolat: ha rá tudnám venni ezt a Bilisont, hogy komolyan foglalkozni kezdjen a bunyóval, és felfogadna engem menedzseréül, meg volna csinálva a szerencsém. Billson olyan, mintha ő találta volna fel a bunyózást.

– Ezt észrevettem.

– Remek fickó – nagyon fogod szeretni.

– Meghiszem azt. Abban a pillanatban, ahogy megláttam, azonnal elhatároztam, hogy inkább szeretni fogom.

– Tudod, sosem kezdeményez verekedést, sőt rettentően erős provokációra van szükség ahhoz, hogy a tudása legjavát nyújtsa, de ha egyszer elkezdte… az angyalát! Láttam egyszer, amint Marseille-ben kitakarított egy mulatót, de úgy, hogy az ember szeme-szája elállt. A lokál teli volt matrózokkal, tűzoltókkal, mind képes lett volna egyetlen csapással leteríteni egy ökröt. Hatan voltak, és mindegyik a tőle telhető legnagyobb lendülettel támadt Billsonra, de lepattantak róla, és ő nyugodtan tovább tette a dolgát. Ez az ember bajnok, fiú, nem kevesebb. Fejszével se lehet kárt tenni benne, viszont ha egyszer ő megüt valakit, a jelenlevő temetkezési vállalkozók mind felugrálnak, és maguknak követelik a tetemet. Külön szerencse, hogy éppen valami szárazföldi munkát keresett. Úgy tudom, beleszeretett a kenningtoni Korona egyik bárkisasszonyába. Nem a kancsalba – tette hozzá, hogy eloszlasson minden félreértést –, hanem a másikba, akit Flossie-nak hívnak. A szőkébe.

– Nem ismerem a kenningtoni Korona bárkisasszonyait – mondtam.

– Pedig kedves lányok – mondta Ukridge atyaian. – Úgyhogy minden klappolt: az érdekeink közösek. A jó öreg Billson nem valami szuperintelligens, de úgy egy óra alatt meg tudtam értetni vele, hogy mit akarok, és aláírtuk a szerződést. Minden szóba jöhető összegből ötven százalékot kapok, ezért cserében menedzselem, meccseket szervezek, és általában a gondját viselem.

– Abba, hogy a gondját viseled, beletartozik az is, hogy betakargatod a díványomon, és álomba ringatod?

Ismét az a bizonyos fájdalmas kifejezés tűnt fel Ukridge arcán. Úgy nézett rám, mint aki csalódott bennem.

– Állandóan ezen lovagolsz, fiú, de nem ez a helyes hozzáállás. Ha valaki hallaná, még azt hinné, hogy beszennyeztem a nyomorult szobádat.

– Azt el kell ismerned, hogy most, ezzel a te jövendő bajnokoddal a lakás egy kissé zsúfolt lett.

– Emiatt ne aggódj, drága öregem – biztatott Ukridge. – Holnap átköltözünk Barnesba, a Fehér Szarvasba, és megkezdjük az edzéseket. Beneveztem egy előmérkőzésre a Csodaországba, mához két hétre.

– Csak nem? – kérdeztem, elképedve e gyors szervezéstől. – Hogy intézted el?

– Magammal vittem Billsont, és megmutattam a vezetőségnek. Azonnal ráharaptak. Mint tudod, a fiú külseje önmagáért beszél. Hál’ istennek épp akkor volt pár ficcsem dugiban. A legnagyobb mázli, hogy pont akkor futottam össze George Tupperrel, amikor megtudta, hogy kinevezik altitkárrá vagy mivé, tudod, amivé ezeket a külügyi fiúkat kinevezik, ha jók voltak; a részletekre már nem emlékszem. Úgyhogy Tuppy morgás nélkül megvált egy tízestől. Mintha kissé kába lett volna. Azt hiszem, egy húszast is adott volna, ha van elég lélekjelenlétem, és annyit kérek. No, mindegy – mondta Ukridge, becsülni való, férfias beletörődéssel –, ezen most már nem lehet segíteni, és tulajdonképpen tízzel is kihúzom. Most már csak az a gondom, hogy minek nevezzem Bilisont.

– Az már igaz, az ilyennél vigyáznia kell az embernek, hogy minek nevezi.

– Úgy értem: milyen néven fog bokszolni?

– Miért nem a sajátján?

– A szülei, az ördög vigye el őket – mondta Ukridge gondterhelten – Wilberforce-nak keresztelték. Kérdezlek én, el tudod képzelni a tömeget a Csodaországban, amint bemutatják neki Wilberforce Bilisont?

– Willie Billson – javasoltam. – Rövid, csattanós.

Ukridge komolyan fontolóra vette az ajánlatot; még a szemöldökét is összevonta, ahogy egy menedzserhez ülik.

– Túl frivol – döntött végül. – Egy harmatsúlyúnak talán jó, de… nem, nem tetszik. Én olyasmire gondoltam, mint Hurrikán Hicks, vagy Fanyűvő Forrester.

– Ne tedd – figyelmeztettem –, mert már a kezdet kezdetén tönkreteszed a karrierjét. Ilyen parádés névvel senki se lett bajnok. Nézd végig: Bob Fitzsimmons, Jack Johnson, James J. Corbett, James Jeffries…

– James J. Billson?

– Ócska.

– Nem gondolod – kérdezte Ukridge szinte félénken –, hogy Vadmacska Wix jó lenne?

– Olyan bokszoló, akinek hencegő jelző volt a nevében, soha nem játszott sehol, legföljebb hárommenetes előmérkőzésen.

– És Bunyós Billson milyen volna?

Vállon veregettem.

– Egy tapodtat se tovább – mondtam. – Helyben vagyunk. Bunyós Billson a neve.

– Fiú – mondta Ukridge fojtott hangon, miközben átnyúlt az asztal fölött, és megragadta a kezemet –, ez zseniális. Egyszerűen zseniális. Rendelj még két portóit, öregem.

Így is tettem, és fenékig ürítettük poharunkat a Bunyós sikerére.

Hivatalosan akkor mutatkoztam be keresztfiamnak, amikor visszatértünk az Ebury Streetre, és – jóllehet ez az ember addig is tiszteletnek örvendett nálam – a bemutatkozás nagyra növelte szememben annak esélyét, hogy választott pályáján sikert arat. Ébren volt már; elgondolkodva járkált a nappaliban, és álló helyzetben még impozánsabb volt, mint fekve. Első találkozásunkkor ráadásul a szemét is csukva tartotta, mivel aludt; most viszont nyitva volt ez a zöld szempár, amelynek kissé fémes csillogása, miközben kezet fogtunk, azt a benyomást keltette bennem, mintha megütni való helyeket keresne rajtam. Az, amit feltehetőleg megnyerő mosolynak szánt, nekem olybá tűnt, mintha ajka megvető gunyorossággal biggyedt volna félre. Mindent egybevéve sohasem láttam még embert, aki a legkötekedőbb krakérelből rövidebb idő alatt tudott volna meggyőződéses pacifistát csinálni. Eszembe jutott, amit Ukridge mesélt a marseille-i afférról, és mikor elgondoltam: mindössze hat matróz maroknyi csapata össze tudott szedni annyi vakmerőséget, hogy személyes viszályba keveredjen ezzel a fickóval, e gondolat hazafiúi büszkeséggel töltött el. A Brit Kereskedelmi Flotta matrózait jó anyagból gyúrták – gondoltam. Helyén van a szívük.

A bemutatkozást követő vacsora a Bunyóst inkább nagyevőnek, semmint sziporkázó szellemű társalgónak mutatta be. Széles hatóköre révén magához kaparintotta a sót, a krumplit, a borsot meg a többit, nem kellett elkérnie őket, egyéb témákról pedig, úgy látszott, nincsenek olyan nézetei, amelyeket feltétlenül közölni valónak ítélt volna. Erős, hallgatag ember.

Hogy jellemének van lágyabb oldala is, arra akkor derült fény, amikor – miután elszívta egy szivaromat, és elcsevegtünk erről-arról – Ukridge eltávozott, engedve egy titokzatos késztetésnek, amilyen a nap bármelyik órájában erőt vehetett rajta; mi pedig kettesben maradtunk. Mintegy félórányi némaság után, amelyet csak a pipájának megnyugtató szortyogása tört meg, a jövendő bajnok rémítő pillantást vetett rám, és megszólalt.

– Volt már szerelmes, miszter?

A kérdést megtisztelőnek és felvillanyozónak éreztem. Valami lehet a külsőmön, gondoltam, ami elárulja, hogy érzelmekben gazdag, együttérzésre fölöttébb képes férfi vagyok, s ez a meghatározhatatlan valami úgy megindította ezt az embert, hogy most mindjárt kiönti a szívét. Igen, feleltem, sokszor voltam már szerelmes. A továbbiakban úgy beszéltem a szerelemről, mint nemes érzeményről, amelyet egyetlen férfinak sincs oka szégyenleni. Beszédem hosszú volt és hevült.

– Mm – mondta Bunyós Billson.

Aztán, mintha ráébredt volna, hogy méltatlan fecsegésbe bonyolódott egy viszonylag idegen emberrel, ismét hallgatásba vonult, és többé vissza sem tért onnan mindaddig, míg el nem jött a lefekvés ideje, amikor is azt mondta: – Jó éjszakát, miszter –, azzal eltűnt. Lehangoló. Meglehet, jelentékeny volt a beszélgetés, én mégis inkább olyasmit reméltem, amelyből emberi dokumentumot kovácsolhattam volna össze, ezzel a címmel: Egy pallérozatlan lélek mélységei, és eladhattam volna egy kiadónak jó pénzért, amire mindig oly nagy szükség van a háztartásban.

Ukridge és védence másnap reggel elutazott Barnesba, és mivel ez a tengerparti üdülőhely némiképp kívül esett rendes röppályámon, nem láttam viszont a Bunyóst egészen addig a végzetes estéig a Csodaországban. Ukridge időnként felbukkant a lakásomon, hogy szivart és zoknit csenjen, s ilyen alkalmakkor mindig a legnagyobb bizakodással beszélt Billson kilátásairól. Ahogy a szavaiból kivettem, eleinte akadt némi nehézsége, mert Billsonnak sziklaszilárd hite volt, hogy a pipázás elengedhetetlen velejárója az edzéseknek, de az első hét vége felé győztek az észérvek; sikerült rávennie, hogy bemutatkozásáig hagyjon fel a dohányzással. Ez az engedmény Ukridge előtt a bizonyosság pecsétjét ütötte a győzelemre; barátom napsugaras vidámsággal kérte kölcsön tőlem azt az összeget, amelyért a földalatti elröpített bennünket a megállóig, ahol azok a zarándokok térnek a felszínre, akik az ökölvívás East End-i Mekkáját, a Csodaországot óhajtják felkeresni.

A Bunyós megelőzött bennünket; mire megérkeztünk, ő már az öltözőjében volt; lélegzetelállító látványt nyújtott félmeztelenül. Utcai öltözékben látva nem hittem volna, hogy Billson úrnál nagyobb ember létezhet, de most, ökölvívócipőben és sortban úgy nézett ki, mint a saját bátyja. Óceánjáró hajók horgonyköteléhez hasonló izmok tekergőztek a karján, föl a masszív vállakig. Az a törékenynek egyáltalán nem nevezhető atléta, aki a mi érkezésünkkor távozott az öltözőből, valósággal eltörpült mellette.

– Ő az – jelentette ki Billson úr, vörös fejével a távozó után biccentve.

Szavaiból azt vettük ki, hogy az illető az ellenfél, és a bennünk tanyát vert önbizalom tetemesen fölerősödött. Ahol a Kereskedelmi Flotta állományának hat tagja kudarcot vallott, ott ennek a stepszlinek semmi esélye a sikerre.

– Beszégettünk – mondta Bunyós Bilíson.

Meglepődtem ettől a nem várt szóözöntől, de aztán az ilyen pillanatokban természetesnek vehető lámpaláz számlájára írtam.

– Szegény fickó, sok baja van – mondta a Bunyós.

Erre az lett volna a kézenfekvő válasz, hogy nemsokara még sokkal több lesz, de még mielőtt bármelyikünk kinyithatta volna a száját, egy rekedt hang bejelentette, hogy Ficsúr és Flúgos hárommenetes előmérkőzése befejeződött, s a terep nyitva áll a mi jelöltünk A helyünkre siettünk. Emberünket feltétlenül kellett látogatnunk mérkőzés előtt az öltözőben, megfosztottuk magunkat attól az élménytől, láthassuk Ficsúr és Flúgos összecsapását, amely pedig igen élénk és szórakoztató elemekben bővelkedő eseménysorozat lehetett, mert a közönség kitűnő kedélyállapotban ült a helyén. Mindazok, akik nem ettek aszpikos angolnát, vidáman csevegtek, vagy két ujjuk közül füttyögettek a terem távolabbi részein helyet foglaló barátaiknak. Amikor Billson úr vörös hajának glóriájával és ugráló izmaival bemászott a szorítóba, a Csodaország fecsegése hangos morajjá erősödött. Nyilvánvalóvá vált, hogy meglátni és megszeretni a Bunyóst egy pillanat műve volt.

A Csodaországot látogató közönség nem veti meg a mesterségbeli tudást. A szép lábmunka méltánylásra talál körükben, s egy-egy ügyes elhajlást értő taps jutalmaz. Hanem a legmagasabbra mégis a pofont értékelik. S egyetlen pillantást elég volt Bunyós Billsonra vetniük, máris tudták: maga a megtestesült Pofon áll előttük. Eksztatikus üvöltéssel fogadták a küzdőket, aztán hátradőltek ülőhelyükön, hogy kiélvezzék azt a tiszta örömöt, amelyet két embertársuk nyújt, amint ütik egymást erősen és sűrűn.

Az üvöltés elhalt.

Aggódva néztem Ukridge-re. Ez volna a marseille-i hős? Az az ember, aki rendet rak a matrózkocsmákban? Akinek a lábánál lihegnek a temetkezési vállalkozók? Az első menetben a Bunyós olyan viselkedést tanúsított, amelyet leginkább a „bátortalan” szóval tudnék meghatározni. Erőtlenül nyúlkált ellenfele felé. Úgy ölelte át, mint testvér a testvért. Ártalmatlanul csoszogott fel-alá a szorítóban.

– Mi lelte? – kérdeztem.

– Mindig lassan lendül bele – mondta Ukridge, de aggodalma nyilvánvaló volt. Ujjai idegesen matattak esőkabátja gombjain. A bíró közben megintette Bunyós Bilisont. Úgy beszélt hozzá, mint egy atya, aki csalódott a fiában. A terem alantasabb, olcsóbb ülőhelyein egyesek fütyülni kezdtek. Fagyos hangulat lett úrrá a jelenlévőkön. Elhalt a kezdeti, kellemes lelkesedés; az első menet végét jelző gong szavát szigorú fújolás fogadta. A szorító sarkába tántorgó Billson urat minden oldalról megnyilvánuló, nyílt barátságtalanság követte.

A második menet kezdetén gyorsult az események irama. A Bunyóst még mindig ugyanaz a különös tunyaság tartotta rabságában, ellenfelét azonban mintha kicserélték volna. Az első menetben kissé elfogódottnak, félénknek látszott; úgy viselkedett, mintha merő illedelemből nem óhajtaná zavarni Billson urat. A cselekvés iránti ellenszenv azonban mostanra elszállt belőle. Ahogy a szorító közepére lépdelt, egész viselkedését fesztelen könnyedség jellemezte, s amint odaért, útnak indítva hosszú bal karját, erőteljesen orron ütötte Billson urat. Kétszer ütötte meg, s Billson úr mindkét alkalommal úgy pislogott, mint aki rossz hírt kapott hazulról. A sokbajú ember ezt követőleg oldalt hajolt, és hajszálpontosan fültövön vágta a Bunyóst.

A közönség mindent feledett, mindent megbocsátott. Egy pillanattal ezelőtt még egyöntetűen Billson-ellenes volt, de most Billson-pártivá változott. Mert ezek az ütések, jóllehet fizikailag egyáltalán nem voltak hatással rá, mintha felébresztették volna Billsonban a jobb belátást; mintha egy csapot nyitottak volna ki benne. Feltámadt a harckészsége, amelyet oly szánalmasan keresett az első menetben. A fültövi bántalom után a Bunyós egy pillanatig mozdulatlanul állt, szemlátomást elmélyedve gondolataiban. Aztán, mint akinek hirtelen eszébe jutott holmi fontos elintéznivaló, előrelendült. Megbokrosodott szélmalomként vetette a bajokkal sújtott emberre. Behúzott egyet itt, becsapott egyet ott. Súlyos testi sértések zuhatagával borította el ellenfelét. Megtett mindent, amit egy férfi tehet, ha bokszkesztyűk akadályozzák, míg végül a bajokban gazdag ember a kötélnek támaszkodva lehorgasztotta a fejét, és egész viselkedése arra engedett következtetni, hogy a részéről akár befejezettnek is lehetne tekinteni az ügyet. A Bunyós számára nem maradt más hátra, mint hogy bevigye az utolsó ütést, és a sportrajongók százai talpra ugorva mutogatták neki az alkalmas helyeket ellenfele testén.

Csakhogy ekkor ismét az a különös bátortalanság kerítette hatalmába megbízottunkat. Jóllehet az épületben rajta kívül mindenki ismerte a követendő eljárást, és ezt zaklatott angolsággal ecsetelték is, Billson úr szemlátomást kételyek közt vergődött. Bizonytalanul nézett ellenfelére, aztán kérdőleg a bíróra.

A bíró – nyilvánvalóan eltompult érzékenységű ember – hajthatatlan maradt. „Amit ma megtehetsz, ne halaszd holnapra” – ez lehetett a jelszava. Üzleti szellemű férfi lévén, kétségkívül arra várt, hogy a jegyvásárlók kapjanak valamit a pénzükért. Arra ösztönözte Billson urat, hogy fejezze be, amit elkezdett. Billson úr végül megközelítette a balsorsú embert, és hátrahúzta jobb karját. Így cselekedvén, a válla fölött még egyszer a bíróra nézett.

Ez végzetes melléfogásnak bizonyult. Ellenfele, akit annyi baj ért, lett légyen bár mégoly megrendült egészségi állapotban, pályatársaihoz hasonlóan tartalékolt még némi energiát, a közelmúltban elszenvedett viszontagságok ellenére is. Abban a pillanatban, amint Billson úr elfordította fejét, ő jobb kezével lenyúlt a padlóig, és végső erőfeszítéssel, festői ívben föllendítette öklét egészen ellenfelének állkapcsáig. Aztán – a csélcsap közönség buzdításai közepette – baljával megütötte Billson úr hasát, pontosan azon a helyen, ahol a jól öltözött férfi a harmadik mellénygombot viseli.

Minden élmény közül, amely az embert élete során érheti, az ezen a ponton való megüttetés a legkevésbé kellemes. Bunyós Billson lekókadt, mint egy hervadt virág, lassan a földre ült, majd elnyúlt. Békésen hevert a padlón, két karját kitárva, miként ha nyugalmas vízen lebegne. Számára befejeződött a nap.

Panaszos jajkiáltás emelkedett az izgatott sportrajongók hangorkánja fölé, akik megpróbálták elmagyarázni szomszédjuknak, hogy mi történt. A hang a gyászoló Ukridge hangja volt.

Aznap este fél tizenegykor éppen lefekvéshez készülődtem, amikor egy kornyadt figura lépett a szobámba. Néma, együttérző whisky-szódát kevertem, és egy ideig nem esett szó.

– Hogy van szegény fickó? – kérdeztem végül.

– Semmi baja – mondta Ukridge fásultan. – Amikor otthagytam, egy kifőzdében halat evett sült krumplival.

– Pech, hogy így beadta a kulcsot.

– Pech! – bömbölte Ukridge, s a mód, ahogyan felresöpörte letargiáját, nagy belső gyötrődésről árulkodott. – Hogyhogy pech? Színtiszta hülyeség! Lelkemre, ez azért sok! Hatalmas összegeket invesztálok ebbe az emberbe, két hétig tejben-vajban fürösztöm, és nem kérek érte mást, mint hogy menjen, és pofozza le valakinek a fejét, amit, ha akarja, két perc alatt megtehetett volna; mire fogja magát, és cserbenhagy, egyszerűen azért, mert az a másik pasas azt mondta neki, hogy egész éjjel ébren volt, és a beteg feleségét ápolta, aki leforrázta a kezét a lekvárgyárban. Átkozott érzelgősség!

– Ez csak jó fényt vet rá – vetettem ellen.

– Bah!

– A szívjóság többet ér a fényes koronánál – emlékeztettem.

– Ki az ördög követel meg szívjóságot egy bokszolótól? Mi haszna, hogy ez a Billson le tud ütni egy elefántot is, ha meg van verve ezzel a szirupos érzelgősséggel? Ki hallott már érzelgős bokszolóról? Ez nem helyes hozzáállás. Ez nem vezet sikerre.

– Hátránynak hátrány – ismertem el.

– Hol a garancia – háborgott Ukridge –, hogy ha költséget és fáradtságot nem kímélve szervezek neki még egy meccset, nem fog az első menetben elfordulni, és némán letörölni egy könnycseppet a szeme sarkából, mert azt hallotta, hogy az ellenfél feleségének tyúkszeme van?

– Talán csak agglegények ellen kéne indítanod.

– Persze, aztán az első agglegény félrehúzná egy sarokba, és elárulná neki, hogy a nagynénje ágynak esett szamárköhögéssel, mire ez a mamiasz felsóhajtana, és odatartaná az állat, hogy üssék csak. Mi haszna a vörös hajának, ha nem bizonyul méltónak hozzá? Pedig – mondta Ukridge elábrándozva – láttam ezt az embert Nápolyban egy táncteremben, amint egymaga intézett el tizenegy olaszt. Igaz, akkor az egyik tíz centi mélyen belevágott egy kést a combjába. Lehet, hogy ilyesmire volna szüksége az ihlethez.

– Nem látom világosan, hogyan tudnád elintézni, hogy minden meccs előtt megkéseljék.

– Igaz – mondta Ukridge gyászosan.

– És most hogyan tovább? Vannak már terveid?

– Semmi konkrét. A nagynéném, amikor legutóbb találkoztam vele, keresett valakit, aki intézné a levelezését és gondozná a kanáriját. Lehet, hogy ezt az állást próbálom megszerezni neki.

Stanley Featherstonehaugh Ukridge ezután ijesztő, keserű kacaj kíséretében kölcsönkért öt shillinget, és eltűnt az éjszakában.

A következő néhány napban nem láttam Ukridge-et, de azért kaptam felőle hírt közös barátunktól, George Tuppertől, akivel a Whitehallon találkoztam; a fiatalember emelkedett hangulatban szökdécselt utcahosszat.

– Figyelj – kezdte George Tupper minden bevezetés nélkül, mint aki a láztól kába –, megkaptam az altitkárságot.

Megszorítottam a kezét. Hátba is vágtam volna, de hát a ember fényes nappal a Whitehallon nem vagdos hátba kiváló külügyi tisztviselőket, még akkor sem, ha együtt járt velük iskolába.

– Gratulálok – mondtam. – Senki sincs, akit szívesebben látnék altitkároskodni. Ukridge már pletykált róla.

– Persze, emlékszem is: mondtam neki, hogy ez várható. A jó öreg Ukridge! Épp most találkoztam vele, mondtam neki a hírt, hát ő is nagyon örült.

– Mennyire vágott meg?

– Mi? Ó, hát csak öt font erejéig. Szombaton megadja. Nagyobb összeget vár a hét végén.

– Emlékszel olyan hétre, aminek a végén Ukridge nem várt nagyobb összeget?

– Szeretném, ha te meg Ukridge eljönnétek velem egyszer vacsorázni, hogy megünnepeljük a kinevezésemet. Szerda megfelel neked?

– Kiválóan.

– Akkor fél nyolckor a Regent Grillnél. Szólsz Ukridge-nek?

– Nem tudom, hová lett. Már majd egy hete nem láttam. Neked elárulta, hogy hova tűnt?

– Valahova Barnesba. Hogy is hívják azt a fogadót…

– A Fehér Szarvasba?

– Az az.

– És mondd csak – tudakoltam –, milyen volt? Jókedvű?

– Nagyon. Miért?

– Amikor utoljára láttam, épp azon volt, hogy feladja a küzdelmet. Kudarcok érték.

Ebéd után azonnal a Fehér Szarvasba siettem. Az a tény, hogy Ukridge még mindig e ház vendégszeretetét élvezi, és visszanyerte korábbi, napsugaras életszemléletét, arra látszott utalni: eltisztultak a Billson úr jövőjét beárnyékoló felhők, és ismét mérkőzés van kilátásban. S mihelyt megérkeztem, be is bizonyosodott, hogy helyes volt a következtetésem. Barátom után tudakozódva egy emeleti szoba felé irányítottak, ahonnan különös puffanások hallatszottak ki. A zajt, mint azt az ajtón belépve megtudtam, Billson úr okozta. Flanellnadrágba és pulóverbe öltözve lelkesen püfölt egy faállványra erősített bőrtárgyat. Edzője és menedzsere a sarokban ült egy szappanosládán, és a gazda szerető szemével figyelte.

– Hahó, vén csataló! – emelkedett föl Ukridge, mikor megpillantott. – Örülök, hogy látlak.

Megérkezésem sem tántorította el Billson urat attól, hogy verje a zsákot, ennélfogva a zajban nehézkes volt a beszélgetés. Visszavonultunk egy csöndes helyre a földszinti bárba, ahol Ukridge tudomására juttattam az altitkár meghívását.

– Ott leszek – mondta Ukridge. – Ez a jó az öreg Billsonban: meg lehet bízni benne. Nem hagyja abba az edzést, ha az ember leveszi róla a szemét. És most már persze tudatában van, hogy ez nagy dolog. Ezzel megcsinálja a szerencséjét.

– Szóval a nagynénéd fel akarja fogadni?

– A nagynéném? Mi a fenéről beszélsz? Szedd össze magad, fiú!

– Legutóbb azt mondtad, hogy be akarod ajánlani a nagynénédhez kanárigondozónak.

– Ó, akkor nagyon le voltam törve. De annak vége. Beszéltem a fickó fejével, azóta komolyan veszi a dolgokat. És jól is teszi – most, hogy ilyen óriási lehetőség áll előtte, mint ez.

– Mint mi?

– Nagy dologban vagyunk, fiú, fene nagy dologban.

– Remélem, meggyőződtél róla, hogy az ellenfél nőtlen. És ki az illető?

– Tod Bingham.

– Tod Bingham? – kutattam a memóriámban. – Csak nem a középsúlyú bajnok?

– De ő.

– Azt akarod elhitetni velem, hogy le tudtál kötni egy meccset a bajnokkal?

– Hát, meccsnek éppen nem meccs. A helyzet a következő. Tod Bingham körbejárta a West End-i bokszcsarnokokat, és mindenütt felajánl kétszáz fontot annak, aki négy meneten át állva marad vele szemben. Ez afféle reklámtúra, mert jövő szombaton nagy mécsese lesz Shoreditchben.

– És szerinted a Bunyós kibír négy menetet?

– Hogy kibír-e? – kiáltott fel Ukridge. – Úristen, hát négy menetet akkor is kibír, ha a másik pasinál két fejsze van meg egy géppisztoly. A zsebünkben érezhetjük a pénzt, fiú. És ha ezen túl vagyunk, nincs az a bokszcsarnok Angliában, amelyik ne kapna rajtunk. Bizalmasan elárulhatom: arra számítok, hogy mához egy évre már százakat fogunk keresni hetenként. Előbb itthon aratunk egy keveset, érted, aztán nyomás át Amerikába, ahol hatalmas vagyont csinálunk. A fenébe, azt se fogom tudni, mire költsem.

– Vegyél például zoknit. Kezdek már kifogyni.

– De fiú, fiú – vágott közbe Ukridge megrovón –, muszáj ezt a disszonáns hangot megütni? Hát olyan pillanat ez, amikor a régi barátod arcába vághatod a zoknidat? Rugalmasabb hozzáállást szeretnék látni.

Szerdán tíz perc késéssel érkeztem a Regent Grillhez, s ahogy megláttam George-ot, amint fedetlen fővel jár fel-alá a bejárat előtt a Piccadillyn, elöntött a bűntudat. George a legrendesebb fickó a világon, de a Külügyminisztérium légköre megerősítette benne a gyerekkora óta meglévő pontosságmániát. Nagyon feldúlja, ha a dolgok nem menetrend szerint történnek. A gondolat, hogy a késésem miatt csorbát szenved ez a nagyszerűnek ígérkező este, arra sarkallt, hogy bocsánatkérések közepette megszaporázzam lépteimet.

– Á, hát itt vagy – mondta George Tupper. – Mit akarok mondani, ez szörnyű…

– Borzasztóan sajnálom. Az órám…

– Ukridge! – kiáltotta George Tupper, s ebből rájöttem, hogy feldúltságának nem én vagyok az oka.

– Nem jön el? – kérdeztem elképedve. Hogy Ukridge kihagyjon egy potya vacsorát, ez a gondolat megrendítette a világrend szilárd alapjait.

– Eljött. És magával hozott egy nőt!

– Egy nőt?!

– Szőke, és rózsaszín ruhában van – jajongott George Tupper. – Most mit csináljak? Elgondolkodtam.

– Ez még Ukridge-tól is megdöbbentő cselekedet – mondtam –, de azt hiszem, nem tehetsz mást, mint hogy megvacsoráztatod őket.

– De hát a hely tele van ismerősökkel, és ez a nő olyan… olyan feltűnő.

Mélyen együtt éreztem vele, de nem láttam kiutat.

– Nem gondolod, hogy beteget jelenthetnék?

– Ezzel megbántanád Ukridge-ct.

– Nagy élvezetet szerezne, ha megbánthatnám Ukridge-et, a fene egye meg – mondta George Tupper hevesen.

– No és a lány számára is arculcsapás volna, akárki legyen is.

George Tupper felsóhajtott. Győzött benne a lovagiasság. Kihúzta magát, mint aki iszonyú megpróbáltatásnak néz elébe.

– Hát jó, azt hiszem, tényleg nincs más választásom – mondta. – Gyerünk. A bárban hagytam őket két koktéllal.

George nem tévedett, amikor a lányt, akivel Ukridge hozzájárult az ünnepélyhez, feltűnőnek nevezte. Az a szó, hogy „kirívó”, ugyanilyen találó lett volna. Ahogy előttünk haladt a hosszú teremben, karját George Tupperébe öltve – úgy látszott, megkedvelte George-ot –, bőséges alkalmam nyílt szemügyre venni lakkcipőjétől a fantasztikus kalap alatt gomolygó szőke hajtömegig. Erős, tiszta hangja volt; az asztalunk felé haladva meglehetősen diszkrét részletekbe menően ecsetelte George előtt egyik nagynénjének egészségügyi problémáit. Ha George lett volna a család háziorvosa, a hölgy akkor sem lehetett volna nyíltabb; hátulról is láttam, hogy sötét árnyék borítja el barátom formás fülét.

Lehet, hogy Ukridge is látta, mert mintha egy pillanatra elővette volna a lelkifurdalás.

– Az az érzésem, fiú – súgta nekem –, hogy az öreg George kicsit felhúzta az orrát, amiért elhoztam Flossie-t. Ha alkalmad lesz, kérlek, susogd a fülébe, hogy stratégiai szükségszerűségből tettem.

– És ki ez a lány? – kérdeztem.

– Már meséltem róla. Flossie, a Korona bárkisasszonya Kenningtonban. Billson menyasszonya.

Elképedve bámultam rá.

– Bunyós Billson nőjével flörtölsz? Cicázni akarsz a halállal?

– Édes öregem, szó sincs ilyesmiről – tiltakozott Ukridge megbotránkozva. – Az a helyzet, hogy szívességet akarok tőle… egy eléggé kényes ügyben… szóval nem lett volna jó csak úgy ukmukfukk előhozakodni vele. Bizonyos mennyiségű előzetes pezsgőre van szükség, és a pénzügyi kapacitásom nem terjed a pezsgőig. Vacsora után elviszem az Alhambrába. Majd az éjjel meglátogatlak, és mindent elmondok.

Hozzáláttunk a vacsorához, amely nem tartozott életem legkellemesebb étkezései közé. A jövendőbeli Billsonné végig bájosán csevegett, és Ukridge segített neki ébren tartani a társalgást, de George Tupper megtört viselkedése bármely banketten kioltotta volna a kedély sziporkáit. Időnként erőt vett magán, és megpróbálta a vendéglátót játszani, de nagyobbrészt inkább csak sápadtan, merengve csöndbe burkolózott; nagy megkönnyebbülést jelentett, amikor Ukridge és partnere távozáshoz emelkedett.

– Hát, tudod… – kezdte George Tupper fojtott hangon, míg azok ketten távolodtak az asztalok között.

Szivarra gyújtottam, és hátradőltem, hogy meghallgassam a mondókáját.

Ukridge éjfélkor érkezett a lakásomra, és a csíptető mögött különös fény csillogott a szemében. Szertelenül viselkedett.

– Minden rendben – mondta.

– Örülök, hogy így látod.

– Megmagyaráztad Tuppynak?

– Nem volt alkalmam. Végig ő beszélt.

– Rólam?

– Igen. Szavakba öntött mindent, amit valaha gondoltam rólad, csak sokkal, de sokkal jobban, mint ahogyan én tudtam volna elmondani.

Ukridge arca elborult egy pillanatra, de nyomban visszatért rá a derű.

– No, mindegy, ezen már nem lehet segíteni. Egykét nap alatt lecsillapodik. Meg kellett tennem, fiú. Élet-halál kérdése. És most már minden rendben van. Olvasd el ezt.

Egy levelet nyújtott át; valami macskakaparást.

– Mi ez?

– Olvasd el, fiú. Azt hiszem, erre volt szükségünk. Olvastam.

Wilberforce!

– Ki az ördög az a Wilberforce?

– Mondtam már, hogy ez Billson keresztneve.

– Aha, igaz.

Visszatértem a levélhez.

Wilberforce,

azért fogtam tollat, mert meg kell mondjam, hogy sohasem lehetek a tiéd. Bizonyára meglepődsz, ha megtudod, hogy egy másik, különb férfit szeretek, úgyhogy szó sem lehet róla. Ő is szeret engem, és jobb ember, mint te.

Remélem, soraim jó egészségben találnak. Szeretettel:

Florence Burns

– Kértem tőle, hogy legyen kurta – mondta Ukridge.

– Hát ez sikerült – feleltem, és visszaadtam a levelet. – Sajnálom. Abból a kevésből, amit tudok róla, azt gondoltam, hogy ideális partner – Billson számára. Nem tudod véletlenül annak a másiknak a címét? Üdvös volna figyelmeztetni, hogy utazzon el Angliából egy-két évre.

– A hét végén meg kell jelennie a Shoreditchi Sportcsarnokban.

– Micsoda?

– Az a másik férfi Tod Bingham.

– Tod Bingham! – A drámai helyzet mélyen felkavart. – Azt akarod mondani, hogy Tod Bingham elszerette Bunyós Billson nőjét?

– Nem. Sohasem látta.

– Hát akkor mi ez?

Ukridge leült a kanapéra, hogy az belenyikordult, aztán váratlanul és kellemetlen erővel a térdemre csapott.

– Fiú – mondta –, most elmondok mindent. Tegnap délután azt vettem észre, hogy az öreg Billson a sportlapot olvassa. Általában nem egy nagy könyvmoly, úgyhogy kíváncsi lettem, mi lehet, ami így leköti. És tudod, mi volt az, vén csataló?

– Nem.

– Egy cikk Tod Binghamről. Tudod, olyan szentimentális ömlengés, amilyeneket mostanában írnak a bokszolókról, hogy milyen rendes srác a magánéletben, hogy minden meccs után táviratozik az öreg édesanyjának, meg hogy a dohány felét mindig hazaadja. Az istenfáját, cenzúra kellene ennek a sajtónak. Ezek a fickók egyáltalán nem figyelnek oda, hogy mit nyomtatnak ki. Szerintem annak a Tod Binghamnek nincs is öreg édesanyja, de ha van, akkor se lát a fiától egy nyüves petákot se. És annak a behemót Billsonnak könnyes volt a szeme, ahogy mutatta a cikket. Igazi, sós könnyek, fiú! „Klassz srác lehet” – azt mondta. Isten az atyám! Kemény dolog, az ember pénzt töm valakibe, vigyáz rá, mint a kishúgára, mire az illető elkezdi sajnálni a bajnokot, három nappal azelőtt, hogy meg kellene vernie. A bajnokot, ember! Már az is épp elég volt, hogy ott a Csodaországban úgy ellágyult az iránt a fickó iránt, de amikor már Tod Bingham iránt kezdett ellágyulni, azt nem hagyhattam annyiban. Ismersz. Az agyam, akár a gőzfűrész. Megláttam az egyetlen utat, amelyen át letéríthetem erről a veszélyes vágányról: úgy kell hergelnem Tod Bingham ellen, hogy elfelejtse az öreg édesanyját. Hirtelen az jutott eszembe: mi lenne, ha úgy tennénk, mintha Bingham lecsapta volna a kezéről Flossie-t? Persze ilyesmit nem lehet csak úgy, minden átmenet nélkül kérni egy lánytól, azért is vittem el Tuppy vacsorájára, hogy előkészítsem kicsit a terepet. Mestermunka volt, fiú. Semmi sincs olyan hatással a hiányosan táplálkozókra, mint egy jó vacsora, és tagadhatatlan, hogy az öreg Tuppy jóltartott bennünket. A lány abban a pillanatban igent mondott, amint elébe tártam a tervet; leült, és szemrebbenés nélkül megírta a levelet. Szerintem úgy fogja fel, mint valami jó heccet. Könnyű szívű teremtés.

– Nem vitás.

– Azt hiszem, kissé meg fogja törni szegény Billsont, de szombat este kellően begorombul, vasárnap reggel meg boldog lesz, amikor a lány megmondja neki, hogy az egész nem volt komoly, ráadásul rájön arra is, hogy száz font van a zsebében Tod Binghamtől.

– Úgy emlékszem, Bingham kettőszázat ajánlott fel.

– Százat én kapok – mondta Ukridge hanyagul.

– Csak egy a bökkenő: a levél nem említi a másik férfi nevét. Honnan tudja meg Billson, hogy Tod Binghamről van szó?

– Isten az égben, fiú, használd az eszedet. Billson nem fog nyugodtan ülni, mikor megkapja azt a levelet. Azonnal nyargal Kenningtonba, és megkérdezi Flossie-t.

– Mire a lány szépen kitálalja neki az egész tervet.

– Azt nem. Két ficcset csúsztattam neki, hogy hallgasson. Erről jut eszembe, öregem, ez a két ficcs elég komoly érvágás volt, nem tudnál véletlenül…

– Isten veled – feleltem.

– De fiú.

– Áldjon ég – tettem hozzá határozottan.

A Shoreditchi Sportcsarnok tágas helyiség, mégis zsúfolt volt, mikor szombat este odaértem. Gondolom, szombat esténként mindig népes közönség gyűlik itt össze, de Tod Bingham személyes megjelenésének csábereje több embert csődített be, mint a terem befogadóképessége. Shillingemért abban a kiváltságban részesültem, hogy hátul megállhattam a falnál, egy olyan helyen, ahol az előadásból nem sokat láthattam.

Azokból a pillantásokból, amelyeket időnként mégis vethettem a színtérre az előttem állók feje mellett, valamint a közönség nyugtalan, türelmetlen viselkedéséből arra következtettem, hogy nem veszítek sokat. A Shoreditchi Sportcsarnok programja azon a héten egyetlen embert állított a középpontba, és a közönség úgy szenvedte végig az előzetes eseményeket, mint megannyi leküzdhetetlen akadályt, amelyek elválasztják a nagyágyútól. Azért jöttek ide ma este, hogy Tod Binghamet lássák; a legcsekélyebb szívélyességet sem tanúsították a komikuspárosok, egykerekű biciklisták, zsonglőrök, akrobaták és dalénekesek iránt, akik az est első felében betolakodtak művészetükkel. Szívbői jött z az üdvrivalgás, amely a kamara-dramolett befejeztél köszöntötte, mert a műsor szerint most már a sztár következett.

Egy zömök, frakkos férfi, aki vörös kendőt viselt nagykövetiesen keresztben az ingmellén, kilépett a színre.

– Hölgyeim és uraim!

– Pofa be! – így a közönség.

– Hölgyeim és uraim!

Egy hang: – Hajrá, Tod! (Hurrá, hurrá!)

– Hölgyeim és uraim! – kezdte a nagykövet immár harmadízben, s közben nyugtalan tekintettel pásztázta a nézőteret. – Mély fájdalommal kell bejelentenem egy komoly veszteséget. Tod Bingham sajnos nem tud megjelenni önök előtt ma este.

E szavakat olyan üvöltés fogadta, amilyet a farkasfalka hallat, ha elragadják előle a zsákmányt, vagy amilyen a rómaiakkal telt amfiteátrumban törhetett ki, amikor bejelentették, hogy kifogytak az oroszlántartalékok. Bősz gyanakvással néztünk össze. Lehetséges ez, vagy netán meghaladja az emberi képzelet határait?

– Mi a franc baja van? – érdeklődött a karzat rekedten.

– Az! Mi a franc baja van? – visszhangoztuk mi, jobbak, a földszinten.

A nagykövet félszegen a vészkijárat felé oldalgott. Kezdett rájönni, hogy nem ő a nép dédelgetett kedvence.

– Sajnátos bleset érte – jelentette be, idegességében megfeledkezve a helyes artikulációról –, aogy ideflé igyekzett, sajnátos módon elgázta egy terautó; súlyos zúzdásokat és egyéb sérléseket szvedett, úgyogy nem tud itt mjelenni ma este. Viszon vanszencsém bejenteni, hogy helyte Devine profszor fogja szrakoztatni önket csodátos madár és egyéb állathangutázó mutványával. Hölgyeim és uraim – fejezte be a nagykövet, fürgén lelépve a színről –, kösznöm, kösznöm!

Felment a függöny, és egy viaszkolt bajszú, fürge emberke penderült elő.

– Hölgyeim és uraim, elsőként bemutatom azt az ismert kis dalnokot, akit aranymálinkónak neveznek, de sokan önök közül talán inkább sárgarigónak ismerik. Műsorommal kapcsolatban határozottan le kell szögeznem, hogy semmilyen segédeszköz nincs a számban. A hangok, amelyeket keltek, kizárólag…

Hazaindultam. A közönség kétharmada ugyanígy cselekedett. Hátunk mögött, amíg az ajtó be nem csukódott, panaszosan jajongott az aranymálinkó, erőtlenül versenyre kelve azzal a másik, sokkal erőteljesebb madárral, amelyik a nagyigényű és sértődékeny közönség által látogatott szórakozóhelyeken tanyázik.

Kint az utcán Shoreditch ifjúságának egy csoportja egy izgatott szónok ajkán csüggött; az illető viharvert kalapot és egy nála nagyobb ember számára készített nadrágot viselt. Az izgalmas mese, amelyet előadott, valósággal bűvöletbe ejtette a fiatalokat. Hozzám csak szófoszlányok szűrődtek az utcazajon át.

– …így, ni. Asztá bele neki még egyet, így. Asztá má neki is láttak, püff, egyet a állára, itt ódalt…

– Oszoljunk, kérem – szólt közbe egy hivatalos hang. – Ott is, kérem, menjünk tovább.

A csoport megritkult, majd elemeire bomlott. Azt vettem észre, hogy kettesben maradtam az utcán a viharvert kalap viselőjével. Jóllehet hivatalosan nem voltunk bemutatva egymásnak, engem szemelhetett ki a történet befogadására legalkalmasabb alanynak. Bennem láthatta az új hallgatóság magvát.

– Gyön ez a ürge, pont amikó Tod odaér a ajtóhoz és menne befele…

– Tod? – kérdeztem.

– Tod Bingham. Szóva gyön ez a ürge, pont amikó Tod menne befele a ajtón, és aszongya neki, „Hé”, mire Tod aszongya, „Mi van?”, mire a ürge aszongya, „Föl a mancsot”, mire Tod aszongya, „Minek?”, mire a ürge aszongya, „Védd magad”. Tod meg erre meglepődik, „Mér?”, aszongya. És egy szempillantás alatt má bunyóztak is.

– De hát Tod Binghamet elütötte egy teherautó, nem?

A viharvert kalapú ember azzal a megrovó s egyben neheztelő pillantással nézett rám, ahogyan az igazhivők méregetik az eretnek tanok hirdetőit.

– Teherattó! Nem vót ott semmi teherattó. Mibő gondojja, hogy elütötte egy teherattó? Mit keresett vóna a teherattóná? Ez a vörös mandró tette hidegre, a két szememme láttam.

Hirtelen megvilágosodás tört rám.

– Vörös? – kiáltottam.

– Ja.

– Nagydarab, vörös hajú?

– Ja.

– Ő tette hidegre Tod Binghamet?

– Kicsapta, ahogy köll. Taxiba köllötött hazavinni, úgy kicsapta. Fura, hogy valaki úgy tud bunyózni, ahogy ez a ürge tud bunyózni, aszta mégse megy a ringbe, hogy pénzér bunyózhatna. Ez a én véleményem, szerintem.

Az utca túloldaláról egy ívlámpa szórta hideg sugarát. A fénykörben feltűnt egy férfi, sárga esőkabátban. Ahogy ment, a csíptetőjén egy pillanatra megvillant a fény, amely kísérteties sápadtságot kölcsönzött kifejezéstelen arcának. Ukridge volt az, visszavonulóban az oroszországi hadjáratból.

– Másoknak – mondtam – ugyanez a véleményük.

Azzal átsiettem a túloldalra, hogy ha mi kevés vigaszt nyújthatok, el ne mulasszam. Vannak pillanatok, amikor az embernek szüksége van a barátaira.

NEGYEDIK FEJEZET

Elsősegély Dorának

Hosszú és bensőséges barátságunk során semmi sem utalt az ellenkezőjére, ezért Stanley Featherstonehaugh Ukridge-ről, gyerekkori cimborámról mindig azt gondoltam, hogy kősziklaként érzéketlen a másik nem vonzóerejére. Úgy véltem, hogy mint annyi más pénzügyi zseni, ő sem tud időt szakítani a nőkkel való enyelgésre – hatalmas elméjét nagyobb, mélyebb dolgok kötik le szüntelenül. Meglepetésként ért tehát, amikor egy júniusi szerda délutánon megláttam, amint egy fehér ruhás lányt segít fel az omnibuszra.

Látnivalóan azon igyekezett, hogy ezt az egyszerű műveletet annyira ünnepélyessé tegye, amennyire csak lehet. Viselkedésében odaadás és udvariasság ötvöződött; ha az esőkabátja egy árnyalattal kevésbé sárga, a kalapja valamicskével kevésbé visszataszító, épp olyan lett volna, mint Sir Walter Raleigh, aki a földre terítette köpenyét, mikor a királynő egy pocsolyán akart átlépni.

A busz elindult, Ukridge integetett, én pedig hozzá siettem, hogy tudakozódjam. Úgy éreztem, én is érdekelt vagyok, mert már a tarkóján láttam a házasodhatnék biztos jeleit. Hogy a jövőben egy Ukridge-nét is eltartsak, és inggel-zoknival lássak el esetleg egy fészekalja kis Ukridge-et, ez a gondolat nem volt ínyemre.

– Ki volt ez? – kérdeztem.

– Ó, Helló, fiú – fordult meg Ukridge. – Hát te honnan bújtál elő? Ha egy pillanattal előbb itt vagy, bemutattalak volna Dorának. – A busz kidöcögött látóterünkből a Piccadilly Circus felé, az emeleten álló fehér alak megfordult, és utolsót intett felénk. – Ez Dora Mason – mondta Ukridge, miközben válaszul magasra emelte a kezét. – A nagynéném társalkodó-titkárnője. Amíg Wimbledonban laktam, találkoztunk néha. Az öreg Tuppytól kaptam két jegyet az Apollóba, és eszembe jutott, hogy üdvös cselekedet volna elvinni Dorát. Sajnálom azt a lányt. Sajnálom, vén csataló.

– Miért, mi baja?

– Szürke az élete. Oly kevés öröme van szegénykének. Felebaráti tett időnként némi szórakozáshoz segíteni. Gondolj bele! Egész álló nap nem csinál mást, mint fésüli a pincsiket, és gépeli a nénikém nyüves regényeit.

– A nagynénéd regényeket ír?

– A legrosszabbakat a világon, fiú, a legrosszabbakat. Fülig van az irodalomban, amióta az eszemet tudom. Most választották meg a Toll és Tinta Klub elnökévé. Ami azt illeti, a regényei készítettek ki, amíg nála laktam. Este azokkal küldött ágyba, és másnap a reggelinél kikérdezte. Nem túlzók, öregem, a reggelinél! Kutyának való élet volt, örülök, hogy már vége. Se testem, se lelkem nem kívánta. A nénikémet ismerve nem szégyellem bevallani: vérzik a szívem szegény kis Doráért. Tudom, milyen gyalázatos élete van; derekabb, különb embernek érzem magam most, hogy egy kis múló napfényt csempésztem az életébe. Bárcsak többet is tehettem volna érte.

– Hát, például meghívhattad volna előadás után teára.

– A gyakorlati élet talaján maradva korántsem, fiú. Hacsak ki nem tud surranni az ember fizetés nélkül, márpedig az kutya nehéz; ezek a pénztárosok úgy figyelik a kijáratot, mint macska az egérlyukat. A tea még az ABC-büfékben is jókora érvágás az ember pénztárcáján, és én éppen hihetetlenül le vagyok égve. De mondok valamit, szívesen veled tartok egy teára, ha úgy értetted.

– Nem úgy értettem.

– Ugyan, ugyan! Kicsit többet a régi vendégszeretetből, vén csataló.

– Miért hordod ezt az ocsmány esőkabátot a nyár közepén?

– Ne térj el a tárgytól, fiú. Látom rajtad, hogy szükséged van arra a teára. Sápadt vagy és elgyötört.

– Az orvosok szerint a tea árt az idegrendszernek. – Igaz, ebben lehet valami. Tudod mit? – mondta Ukridge, aki sohasem volt annyira gőgös, hogy ne tudott volna engedni. – Akkor igyunk egy whiskyt szódával. Gyerünk a Criterionba.

Néhány nappal ezután futották a derbyt, amelyen egy Gunga Din nevű ló harmadiknak jött be. Az értelmiség nagy tömegeit ez az esemény nem töltötte el észrevehető mérvű izgalommal, nekem azonban sokat jelentett, mivel a klubomban a házi fogadáson ezt a nevet húztam a kalapból. Minthogy a tagságom első évéig visszamenőleg folyamatosan csak a nagy semmit húztam mind mostanáig, számomra ez az évszázad szenzációja volt; diadalomat néhány barátomnak adott, kötetlen vacsorával ünnepeltem meg. Később visszagondolva erre, némi elégtételt jelentett számomra, hogy noha eredetileg Ukridge-et is meg akartam invitálni, képtelen voltam a nyomára bukkanni. Sötét órák következtek ugyanis, de legalább Ukridge nem az én számlámra jóllakva élte végig őket.

A szellemi felfokozottságnak semmi más formája nem mérhető ahhoz, amit az ember akkor érez, ha akár csak a harmadik díjat is nyeri a ló verseny tombolán. A közhangulat olyan fokra emelkedett, hogy mire elérkezett a tizenegy óra, tömény hülyeségnek tűnt a klubban ücsörögni, de ágyba bújni még nagyobb hülyeségnek. Nagylelkűen azt javasoltam, hogy valamennyien menjünk haza átöltözni, aztán fél óra múlva folytassuk a kicsapongást az én számlámra Mariónál, ahol, nyújtott műszak lévén, hajnali háromig tart a zene és a tánc. Taxiba vágtuk magunkat, és ki-ki hazasietett.

Mily ritkán adja meg az élet, hogy valamely hamarosan bekövetkező katasztrófára baljós előérzet figyelmeztetne bennünket. Magam is vidám kis dalocskát dudorásztam, miközben beléptem az Ebury Street-i házba, ahol lakást béreltem; még az sem csorbította jó kedélyemet, hogy az előtérben megláttam Bowlest, a háziurat. A Bowlesszal való találkozás egyébként mindig olyan hatást tett rám, mint egy székesegyház belseje a hívőkre, de ezen az éjszakán felülkerekedtem már a gyengeségen.

– Hahá, Bowles! – mondtam pajtáskodva, és kis híján hozzátettem: „Derék fickó!” – Hahá, Bowles! Mit akarok mondani, Gunga Dint húztam a tombolán.

– Valóban, uram?

– Igen. Tudja, harmadiknak jött be.

– Értesültem róla az újságból. Gratulálok, uram.

– Köszönöm, Bowles, köszönöm.

– Mr. Ukridge kereste önt az este, uram – mondta Bowles.

– Igen? Sajnálom, hogy nem voltam itthon. Akart valami különöset?

– A frakkját, uram.

– A frakkomat? – kacagtam fel szívből. – Fura egy fickó! Az ember sohasem tudhatja nála… – S ekkor iszonyú gondolat vágott belém, mintha fejbe sújtottak volna. Az előtéren jeges szél söpört keresztül. – De nem vitte el, ugye?

– De igen, uram. A nadrággal együtt.

– A nadrággal együtt? – hebegtem nehezen forgó nyelvvel, és meg kellett kapaszkodnom a kalaptartóban.

– Azt mondta, hogy nem lesz semmi baja, uram – folytatta Bowles azzal az undorító türelemmel, amelyet Ukridge minden szava és cselekedete iránt tanúsított. Életem egyik legnagyobb rejtélye volt a háziuram megdöbbentő viszonya ezzel a pokolfajzattal. Valósággal gazsulált neki. Egy olyan nagyszerű ember, mint én, néma tiszteletadással vette körül Bowlest, míg Ukridge, az emberi nem e szégyenfoltja csak úgy félvállról beszélhetett vele a legcsekélyebb megtorlás veszélye nélkül. Egyike ez ama tényeknek, amelyek cinikus kacajra késztetnek, ha az emberek közti egyenlőségről hallok papolni.

– Elvitte a frakkomat? – nyöszörögtem.

– Mr. Ukridge szerint ön is boldogan odaadta volna, mivelhogy nincs rá szüksége ma este.

– De szükségem van rá, az isten verje meg! – kiáltottam, kivetkőzve emberi mivoltomból. Bowles jelenlétében soha eddig nem ragadtattam magam átkozódásra. – Fél tucat embernek adok vacsorát Mariónál negyedóra múlva!

Bowles együttérzéssel csettintett.

– Most mit csináljak?!

– Talán megengedné, hogy kölcsönadjam az enyémet, uram?

– A magáét?

– Igen szép öltönyöm van, uram. Őlordsága, Oxted néhai earlje volt szíves megajándékozni vele, amikor sok éven át a szolgálatában álltam. Úgy vélem, remekül fog állni önnek. Olordsága körülbelül olyan magas lehetett, mint ön, habár némiképp vékonyabb felépítésű. Hozzam elő, uram? Az alagsorban tartom egy bőröndben.

A vendéglátás törvényei szentek. Tizenöt perc múlva hat kedves ember gyűlik össze Mariónál, és vendéglátó nélkül mihez kezdenének? Tétován bólintottam.

– Nagyon kedves… – ennyit sikerült kinyögnöm.

– Szóra sem érdemes, uram. Örömömre szolgál. Ha igazat beszélt, az mindjárt más. Legalább valakinek örömöt szerez ez az ügy.

Hogy Oxted néhai earlje némiképp vékonyabb felépítésű volt, mint én, az azonnal nyilvánvalóvá vált, amint felhúztam a nadrágot. Mindaddig némi irigységgel bámultam az arisztokratikus, madárcsontú testalkatot, de nem telt bele sok idő, és azt kívántam: bárcsak Bowles olyasvalakinek a szolgálatában állt volna, aki nagyobb rokonszenvvel viseltetik a tápláló ételek iránt. Sajnálatomra szolgált az is, hogy ha valaha volt is divatban a frakkon a bársonygallér, ez a hóbort néhány évnél nem tartott tovább. Hálószobámban nem valami erős a világítás, de még így is épp elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy elborzadjak, amikor a tükörbe néztem.

Ráadásul valami különös szagra lettem figyelmes.

– Nem fülledt kissé ez a szoba, Bowles?

– Nem, uram. Azt hiszem, nem.

– Nem érez valami különös szagot?

– Nem, uram. Bár eléggé meg vagyok fázva. Ha elkészült, uram, akkor hívok egy taxit.

Molyirtó! Annak a szagát éreztem. A taxiban hullámként borított el; mint valami ködfüggöny, úgy kísért egészen Marióig, és teljes pompájában akkor bontakozott ki, amikor levettem a felöltőmet. A ruhatáros meglepve szimatolt, míg átadta a bilétát, a mellettem állók sietve húzódtak el a közelemből, a barátaim pedig, amikor csatlakoztam hozzájuk, barátokhoz méltó szabadszájúsággal adtak hangot véleményüknek. Egy emberként, őszintén kijelentették: csak azért tűrik el a jelenlétemet, mert én fizetem a vacsorát.

E szeretetlen megnyilatkozások hatására úgy éreztem magam, mint egy bélpoklos; mihelyt lenyeltem az utolsó falatot, félrevonultam a galériára, és magányosan dohányoztam. Vendégeim mind vidáman táncoltak, de az effajta élvezetek előlem el voltak zárva. Mi több, már a bársonygalléromat is érték duhaj megjegyzések, és én érzékeny ember vagyok. A galéria egyik egyedülálló foteljébe kuporodtam, körülöttem a társadalom számkivetettjei, akiket nem engedtek le a földszintre, mert nem voltak úgy öltözve. Rágtam a szivaromat, és az irigységtől sárgán lestem az alanti tivornyát. A táncparkett zsúfolva volt, a párok vagy egy helyben forogtak enerváltan, vagy könyörtelenül utat törtek maguknak, a partnert faltörő kosnak használva. A könyörtelen úttörők közül is kitűnt egy nagydarab ember, aki igen élethűen utánozta a parketten a gőzekét. Erősen, energikusan táncolt, ha valahová odasújtott, ott megnyíltak a sorok.

Az első pillanattól volt valami ismerős ebben az emberben; sajátos táncstílusa miatt azonban nem láthattam az arcát: görnyedten járta, azzal a testtartással, amely James J. Jeffriest jellemezte a szorítóban. De végül a zene elhallgatott, ő fölegyenesedett, hogy tapsoljon a ráadásért, és akkor elém tárultak gyűlöletes arcvonásai.

Ukridge volt az. Ukridge, hogy szakadt volna rá az ég; az én frakkomban, amely oly tökéletesen, egyetlen ránc nélkül simult az alakjára, mintha egy népszerű társasági regényből lépett volna elő. Mindeddig a pillanatig nem tudtam, mit jelentenek pontosan az ilyen regényekben a „makulátlan estélyi öltözék” szavak. Szenvedélytől fűtött kiáltással felugrottam helyemről, és dús kámforillatot húzva magam után, a lépcső felé törtem. Mint Hamlet egy kevésbé jelentős alkalommal, hízottan, kenyér elégségében akartam megölni ezt az embert, midőn virágzik bűne, mint nyíló tavasz, mikor iszik vagy esküdöz, s olyat csinál, min üdvösség zamatja semmi sincs.

– De fiú – mondta Ukridge, hátával egy sarokba szorulva az előcsarnokban, távol a tömegtől –, légy méltányos.

Én viszont elkezdtem a gond emlékét tövestül kitépni, az agyba írt kínt kimosni, s a zsúfolt szívből részben sikerült elűzni a rosszat, amitől úgy szorongott.

– Honnan sejthettem volna, hogy szükséged lesz erre a holmira? Próbáld az én szemszögemből nézni a dolgot, vén csataló. Ismerlek már: igaz, jó barát vagy, aki örömmel odaadja a frakkját a pajtásának, ha magának nincs szüksége rá. Nem voltál otthon, mikor kerestelek, úgyhogy elkérni nem tudtam, hát kölcsönvettem. Egyszerű, elháríthatatlan félreértés. Ráadásul, mint látom, van is másik frakkod, úgyhogy végeredményben nem történt semmi baj.

– Csak nem képzeled, hogy ez a dögletes maskara az enyém?

– Nem a tiéd? – döbbent meg Ukridge.

– Bowlesé. Tőle kaptam kölcsön.

– Pedig hihetetlenül jól áll rajtad, fiú – mondta Ukridge. – Lelkemre, úgy festesz benne, mint egy herceg, vagy mi.

– És olyan a szagom, mint egy zálogházi raktáré.

– Ostobaság, fiam, ostobaság. Épp csak valami halvány utalás egy nem is kellemetlen fertőtlenítőszerre. Semmi több. Én szeretem. Valahogy felfrissit. Komolyan mondom, fantasztikus, milyen vagy ebben a ruhában. Disztingvált – ezt a szót kerestem. Disztingvált vagy. A lányoknak is ez a véleményük. Mikor az előbb beléptél, hogy beszélgess velem, hallottam, ahogy összesúgnak: „Ki ez?” Ebből is láthatod.

– Sokkal inkább azt kérdezhették: „Mi ez?”

– Hahaha! – bömbölte Ukridge, hízelgő nevetéssel igyekezvén a kedvemben járni. – Ez óriási! Ez nagyon jó! Nem „Ki ez?”, hanem „Mi ez?” Megáll az eszem, honnan szeded ezeket. Istenem, ha nekem ilyen eszem volna… De most már, ugye megbocsátasz, vissza kell mennem szegény kis Dorához. Már biztosan aggódik miattam.

E szavaktól egy pillanatra megfeledkeztem izzó haragomról.

– Azzal a lánnyal vagy itt, akit a múltkor színházba vittél?

– Igen. Úgy esett, hogy nyertem valamicskét a derbyn, és az jutott eszembe, hogy üdvös volna elvinni egy kis esti szórakozásra. Hiszen oly szürke az élete.

– El is hiszem, ha ennyit találkozik veled.

– Kissé személyeskedő ez a hang, vén csataló – mondta Ukridge feddőleg. – Kissé kesernyés. De tudom, hogy nem gondolod komolyan. Tudom, hogy aranyból van a szíved. Ha százszor nem mondtam, egyszer sem. Mindig ezt mondom. A durva külső aranyszívet takar. Ezek az én szavaim. Hát. egyelőre isten veled, fiú. Holnap felugróm, és visszaviszem ezeket a holmikat. Sajnálom ezt a félreértést, de gondolom, kárpótol érte az a tudat, hogy segítettél megédesíteni az életét egy szegény, az élet által megtiport kis teremtésnek, akinek oly kevés öröme van.

– Csak egy szót még – mondtam. – Egy végső megjegyzést.

– Nos?

– Ott ülök a galérián, abban a sarokban – mutattam. – Ezt csak azért említem, hogy vigyázz magadra. Ha alám táncolsz, a fejedre ejtek egy tányért. És ha agyonüt, annál jobb. Én is egy szegény teremtés vagyok, engem is megtiport az élet, és nekem is kevés örömöm van.

Valami rossz értelemben vett hagyománytiszteletből, amiért máig is vádolom magam, mégsem tettem meg ezt a szolgálatot az emberiségnek. Azon kívül, hogy hozzávágtam egy zsemlét – amely Ukridge-et elkerülte ugyan, viszont szerencsésen eltalálta azt a vacsoravendégemet, aki a legfeltűnőbben fintorgatta az orrát kámforos öltözékem közelében –, aznap éjjel nem hoztam semmilyen megtorló intézkedést Ukridge ellen. Viselkedése azonban, amikor másnap fölkeresett, akkor sem lehetett volna megtörtebb, ha fél kiló ólmot ejtettem volna a fejére. Az olyan ember súlyos lépteivel jött be a nappaliba, aki a Sorssal vívott párharcban a rövidebbet húzta. Eladdig mindenféle csípős szavakat forgattam a fejemben, amelyeket mondandó voltam neki, de megjelenése annyira megindított, hogy visszafojtottam e szavakat. Ezt az embert bántani olyan lett volna, mint táncolni egy sírhanton.

– Az isten szerelmére, mi történt? – kérdeztem. – Úgy nézel ki, mint akit a húsdarálóból szedtek ki.

Ukridge nagy nyikordulással leült, és rágyújtott egy szivaromra.

– Szegény kicsi Dora!

– Mi van vele?

– Kirúgták!

– A nagynénéd?

– Ő.

– Miért?

Ukridge mélyet sóhajtott.

– Átkozottul szerencsétlen história, fiú, és nagyrészt az én vétkem. Azt hittem, az egész ügy teljesen biztonságos. Tudniillik a nénikém minden este pontban fél tizenegykor lefekszik, ezért azt gondoltam, hogy ha Dora tizenegykor kilopózik, és nyitva hagy egy ablakot, nyugodtan vissza tud csusszanni, amikor hazaér Mariótól. De mi történt? Egy fontoskodó marha – mondta Ukridge őszinte felháborodással – fogta, és bezárta azt az ablakot. Nem tudom, ki lehetett, de gyanítom, hogy az inas. Neki van az az ocsmány szokása, hogy éjnek évadján körbemászkál, és becsuk dolgokat. Lelkemre, ez azért sok! Ha az emberek nyugton bírnának maradni, ahelyett hogy mindenbe beleütik az orrukat…

– És mi történt?

– Elég az hozzá, hogy az egyik konyhaablakot hagytuk nyitva, és mikor ma reggel négykor odaértünk, olyan légmentesen be volt zárva, mint egy tojás. Súlyos volt a helyzet, de Dorának eszébe jutott, hogy az ő hálószobájának az ablaka mindig nyitva van, úgyhogy egy pillanatra megint felcsillant a remény. A szobája az emeleten van, de én tudtam egy létráról, elő is hoztam, és már éppen ugrott volna be nagy vidáman az ablakon, amikor valaki ránk világított egy marha nagy lámpával; hát egy rendőr állt ott, és azt szerette volna tudni, hogy mi a helyzet. Tudod, fiú, a londoni rendőrökkel csak az a baj, azért súgnak össze a hátuk mögött, azért hallgat el mindenki, amikor megjelennek, mert állandóan szimatolnak az emberek után. Azt hiszem, ezt ők lelkiismeretességnek hívják. Hogy miért nem a maguk dolgával foglalkoznak, azt föl nem foghatom. Lehet, hogy Wimbledon-szerte tucatjával követik el a gyilkosságokat, de ez a pofa csak ott állt, lóbálta azt az átkozott lámpát, és érdeklődött, hogy mi a helyzet. És nem érte ám be azzal, hogy megmondtam neki: nincs semmi baj. Ragaszkodott hozzá, hogy fölverje az egész házat, hogy azonosítsanak bennünket.

Ukridge elhallgatott; kifejezésteli arcán az elviselt kínok emléke suhant át.

– És aztán? – érdeklődtem.

– Megtörtént – mondta Ukridge kurtán.

– Micsoda?

– Azonosítottak. A nagynéném. Pongyolában és revolverrel. Szóval elég az hozzá, öregem, hogy kirúgta Dorát.

A szívem mélyére nézve nem tudtam hibáztatni Ukridge nagynénikéjét azért, amit barátom nyilvánvalóan zsarnoki tettnek, önkényeskedő túlkapásnak tartott. Ha normális gondolkodású, idősebb hajadon volnék, magam is eltekintenék az olyan társalkodónő szolgálataitól, aki hazatérve csak néhány röpke órával előzi meg a tejesembert. De mivel Ukridge-nek szemlátomást inkább együttérzésre volt szüksége, nem a munkaadó és a munkavállaló viszonyáról szóló, zord kioktatásra, inkább két ej-t hallattam, ami kissé megnyugtatta. A dolog gyakorlati oldalát kezdte mérlegelni.

– Mit lehet csinálni?

– Én nem tudom, mit tehetnél.

– De hát muszáj tennem valamit. Kirúgattam szegénykét az állásából, vissza kell szereznem neki. Nyavalyás egy munka volt, de hát mégis azzal kereste a kenyerét. Gondolod, hogy George Tupper hajlandó volna odamenni, és elcsevegni a nagynénémmel, ha megkérném?

– Azt hiszem, igen. Nála jószívűbb ember nincs a Földön. De kétlem, hogy bármit el tudna érni.

– Ostobaság, fiú – mondta Ukridge; törhetetlen optimizmusa ismét előbukkant a mélyből. – A végsőkig bízom az öreg Tuppyban. Milliók között sincs párja. Ráadásul olyan tiszteletre méltó figura, a nagynéném karikákon fog átugrálni, két lábon fog járni előtte, anélkül hogy tudná, mi történt vele. Úgy is van, megkeresem az öreg Tuppyt. Most mindjárt átmegyek hozzá.

– Igazad van.

– Csak adj kölcsön valamicskét taxira, öreg fiú, hogy még ebédidő előtt odaérjek a külügybe. Tudod, ha az egészből nem is lesz semmi, egy ebédet akkor is ki tudnék préselni belőle. Márpedig nagy szükségem van a kalóriára, fiú, fene nagy szükségem. Rémesen felkavart ez az egész.

Három nappal ezután kellemes szalonna- és kávéillattól ösztönözve siettem a reggeli öltözködéssel, és mikor a nappaliba léptem, azt kellett látnom, hogy Ukridge, rendes szokásához híven, beugrott hozzám reggelire. Tökéletesen vidám volt ismét; szaporán forgatta a kést meg a villát, amint a haspókokhoz illik.

– Jó reggelt, vén csataló – köszöntött szívélyesen.

– Jó reggelt.

– Pokolian jó ez a szalonna. Eletemben nem haraptam jobbat. Bowles már süti a tiédet is.

– Szép tőle. Innék egy csésze teát, ha nem veszed rossz néven, hogy kényelembe helyezem magam, amíg várok. – Hozzáláttam, hogy felbontsam a reggeli postát, és egyszer csak arra figyeltem fel, hogy vendégem átható, fürkésző pillantással mered rám, szokás szerint ferde csíptetője mögül. – Mi a baj? – kérdeztem.

– Baj?

– Miért nézel rám úgy, mint egy tüdőbeteg hal?

– Úgy néztem? – hörpintett a kávéból, de a mozdulat hányavetiségét eltúlozta kissé. – Ami igaz, igaz, öregem: valóban kíváncsi lettem. Észrevettem, hogy levelet kaptál a nagynénémtől.

– Micsoda?

Fölemeltem az utolsó borítékot. Ismeretlen, energikus, női írással címezték. Felszakítottam. És úgy volt, ahogy Ukridge mondta. A wimbledoni házból előző napi dátummal keltezett levél így hangzott:

Uram, boldog leszek, ha a fenti címen holnapután (pénteken) délután fél ötkor felkeres. Üdvözlettel:

Julia Ukridge

Az egészből egy szót sem értettem. A reggeli postám, lett légyen kellemes vagy az ellenkezője, lett légyen bár számla a fűszerestől vagy csekk valamelyik kiadótól, mindeddig egyöntetűen megfelelt a következőknek: egyszerű volt, lényegre törő és könnyen érthető. Ez az üzenet azonban kifogott rajtam. Hogy Ukridge nagynénje miként szerzett tudomást a létezésemről, és hogy a látogatásom mennyiben szükséges a boldogságához – ezek a kérdések kívül estek azon a körön, amelyet véges elmémmel beláthattam. Úgy töprengtem a levélen, mint egy egyiptológus egy újonnan fölfedezett hieroglifa fölött.

– Mit ír? – érdeklődött Ukridge.

– Azt akarja, hogy holnap délután fél ötkor látogassam meg.

– Óriási! – kiáltott fel Ukridge. – Tudtam, hogy rá fog harapni.

– Miről beszélsz?

Ukridge áthajolt az asztal fölött, és szeretettel megpaskolta a vállamat. A mozdulat egy tele csésze kávé felborulását vonta maga után, de azt hiszem, Ukridge jót akart. Aztán ismét hátradőlt a székben, és megigazította orrán a csíptetőt, hogy jobban lásson. A látványom nyilvánvalóan őszinte örömmel töltötte el; aztán hirtelen lelkes dicshimnuszban tört ki, mint valami középkori dalnok, aki uráról és kenyéradójárói rögtönöz hősi éneket.

– Fiú – mondta Ukridge –, ezt becsültem benned mindig legjobban: hogy azonnal kész vagy segíteni a cimborádon. Ez az egyik legklasszabb tulajdonság, amivel egy férfi rendelkezhet, és senkiben sincs meg nagyobb mértékben, mint benned. Jöttek már hozzám rólad érdeklődni. „Milyen fickó?” – kérdezték. „Egyike a legjobbaknak – feleltem. – Olyan, akire lehet számítani. Olyan, aki inkább meghal, de cserben nem hagy. Olyan, aki tűzön-vízen keresztülmegy, hogy a barátján segítsen. A gyereknek aranyból van a szíve, a jelleme pedig acél.”

– Úgy van, nagyszerű fickó vagyok – feleltem, kissé zavarban ettől az ódától. – Folytasd.

– Folytatom, vén csataló – mondta Ukridge, enyhén megrovó hangsúllyal. – Oda próbáltam kilyukadni, hogy előre tudtam: örömmel elintézed nekem ezt az apróságot. Nem is volt szükség rá, hogy megkérdezzem előtte. Tudtam.

A végromlás szörnyű előérzete hatalmasodott el rajtam, mint Ukridge-dzsel való ismeretségem kezdete óta már annyiszor.

– Volnál szíves elárulni, hogy mi a fészkes nyavalyába rángattál bele már megint?

Ukridge egy villalengetéssel fejezte ki rosszallását hevességem iránt. Beszéde egyszerre volt megnyugtató és rábeszélő. Valósággal turbékolt.

– Semmiség, fiú. Apró kis semmiség. Csupán egy csekélyke jó cselekedet, amelyért hálás lehetsz nekem, hogy alkalmat adtam rá. A helyzet a következő. Amint a kezdet kezdetén látnom kellett volna, az a hájfej Tuppy csődöt mondott. Tudod, Dora ügyében. A világon semmit nem sikerült elérnie. Tegnapelőtt elment a nénikémhez, és megkérte, hogy vegye vissza Dorát, de a nénikém megmakacsolta magát. Nem is csodálom. Sosem bíztam igazán Tuppyban. Hiba volt őt küldeni. Ilyen kényes ügyben nincs helye frontális támadásnak. Stratégiára van szükség. Ki kell puhatolni az ellenfél gyenge pontját, és ott kell támadást indítani. És mi az én nagynéném gyenge pontja, fiú? Na, micsoda? Gondolkozz. Törd a fejed, vén csataló.

– Csak egyszer kerültem a közelébe, de a hangjából úgy gondolom, hogy nincs neki.

– Ez a te nagy tévedésed, fiú. Ha azokat a rettenetes regényeit dicséri az ember, utána egy gyerek is a kezéből ehet. Mikor Tuppy kudarcot vallott, pipára gyújtottam, és gondolkozni kezdtem. És akkor hirtelen eszembe jutott. Elmenteni egy barátomhoz, vérbeli sportember – még nem ismered, de egyszer majd bemutatom –, és ő írt egy levelet a nagynénémnek, a te nevedben. A levélben fölkéred a nénikémet, hogy a Nővilág számára adjon neked interjút. Ez egy hetilap; véletlenül tudom, hogy a nénikém rendszeresen fogyasztja. Várj, fiú. Egy percig még ne szólj közbe. Szeretném, ha átlátnád az ötlet sátáni ravaszságát. Odamégy, meginterjúvolod, mire azonnal ajnározni fog. Valósággal körülrajong. Persze jócskán nyomnod kell az Ifjú Tisztelő szövegét, de hát az nem lesz ellenedre. És amikor már úgy megpuhítottad, hogy dóromból, mint egy dinamó, felállsz, mint aki távozni készül. „Nos – mondod –, életem nagy élménye, hogy találkozhattam azzal, akinek a munkásságát oly régóta bámulom.” Mire ő azt feleli: „Részemről a szerencse, vén csataló.” És még egy darabig így eludvariaskodtok. Aztán te, mintegy véletlenül, mintha csak most Jutott volna eszedbe, azt mondod: „Apropó, úgy tudom, az unokahúgom… illetve a húgom… nem, legyen mégis inkább az unokahúgom, Miss Dora Mason az ön titkárnője, ugye?” „A fenét – válaszolja a nénikém –, három napja kirúgtam.” És ez a te végszavad, fiú. Az arcod megnyúlik, aggodalom önt el, nagy bánat ért. Nekilátsz kérlelni, hogy vegye vissza Dorát. Ekkorra már úgy össze lesztek melegedve, hogy semmit nem tud megtagadni tőled. És kész! Kedves öregem, én mondom: ha nem veszíted el a fejedet, és ragaszkodsz az Ifjú Tisztelő szerepéhez, a terv nem vallhat kudarcot. Úgy megáll, mint az öntöttvas. Nincs benne hiba.

– De van egy.

– Azt hiszem, tévedsz. Minden oldalról átgondoltam. Mi az?

– A hiba az, hogy a közelébe se fogok menni annak a nyüves nénikédnek. Úgyhogy visszamehetsz szépen barátodhoz, a hamisítóhoz, és megmondhatod neki, hogy elpazarolt egy ív jó levélpapírt.

Egy csíptető csörrenve a tányérba hullott. Egy fájdalomtól megtört szempár rám meredt az asztal fölött. Stanley Featherstonehaugh Ukridge láthatólag a hogyishívjákja mélyéig fel van kavarva.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy kilépsz a dologból? – kérdezte fojtott, remegő hangon.

– Sosem voltam benne.

– Fiú – mondta Ukridge súlyosan, és könyökét az utolsó szelet szalonnára támasztotta –, egy kérdést szeretnék föltenni. Egyetlen egyszerű, szimpla kis kérdést. Cserbenhagytál-e valaha is? Volt-e egyetlen alkalom hosszú barátságunk során, amikor számítottam rád, és csalatkoznom kellett? Soha!

– Mindent el kell kezdeni egyszer. Én most kezdem.

– De gondolj a lányra, Dorára! Szegény kicsi Dora! Gondolj szegény kicsi Dorára.

– Ha ez az ügy megtanítja arra, hogy őrizkedjen tőled, a végén áldás lesz a számára.

– De fiú…

Azt hiszem, valami végzetes jellemgyengeségben szenvedhetek – vagy Bowles szalonnájának volt különösen erős lágyító hatása. Mindenesetre csak annyit tudok, hogy miután vagy tíz percig gyémántkeményen álltam a sarat, a reggelit már úgy fejeztem be, hogy elvállaltam egy olyan feladatot, amelytől visszaborzadt a lelkem. Végül is, amint Ukridge is mondta, kegyetlenség volt ez az eljárás szegény lánnyal szemben. A lovagiasság az lovagiasság. Az életben szenvedni kell, ha segíteni akarunk másokon, meg minden. Másnap délután négykor azon vettem észre magam, hogy taxiba szállók, és a wimbledoni címet mondom a sofőrnek.

Érzelmeimet, mikor a házba beléptem, úgy tudnám leírni: mintha egy fogorvoshoz mentem volna, aki valami különös szeszély folytán egyúttal királyi herceg is. Mikor egy Bowles-a-köbön méltóságú inas ajtót nyitott, rosszul leplezett viszolygással végigmért, majd végigkísért a hosszú halion, félelem és megalázottság marcangolt kétfelől. Az épület, mint a többi wimbledoni palota, a költő szavaival „magasztosan tornyosult”, s az Ebury Street nyomorúságos szürkesége után valósággal lenyűgözött. Alaphangulata a végletes rend és tisztaság volt, amely mintha ajkbiggyesztve méregette volna foszlott galléromat és kitérdesedett nadrágszáramat. Minél beljebb haladtam a fényes parketten, annál jobban megerősödött bennem a tudat, hogy lumpen elem vagyok, és le kellett volna vágatnom a hajamat. Amikor otthonról eltávoztam, még nem tűnt fel, hogy túlságosan hosszú, de itt hirtelen mintha gyapjas, visszataszító bozont éktelenkednék a fejemen. A folt a bal cipőmön, amely oly otthonosnak tetszett az Ebury Streeten, itt úgy hatott, mint a táj szégyenfoltja. Nem, korántsem éreztem magam fesztelenül; s ha elgondoltam, hogy néhány perc múlva szemtől szemben találkozom Ukridge nagynénjével, ezzel a legendás alakkal, fájdalmas elismerés töltött el: mily szép leiekre vall, hogy valaki mindezen keresztülmegy, csak azért, hogy segítsen egy lányon, akinek be sincs mutatva! Semmi kétség, a tények önmagukért beszélnek: én vagyok az egyik legderekabb ember, akit valaha ismertem. Viszont, és ezt sem lehet véka alá rejteni, a nadrágom szára ezzel együtt ki van térdesedve.

– Mr. Corcoran – jelentett be az inas, kitárva a szalon ajtaját. Hanghordozásából kitetszett, hogy ezért elhárít minden felelősséget. Ha egyszer bejelentkeztem, sugallta ez a hang, akkor kötelessége bevezetni, bármennyire undorodjék is, ettől kezdve azonban elhatárolja magát az egésztől.

A szobában két nő és hat pincsi tartózkodott. A pincsikkel Ukridge kutyaiskolájának rövid tanéve során találkoztam már, de nem úgy vettem észre, mintha felismertek volna. Az az alkalom, amikor az én számlámra ebédeltek, már kiszállt az emlékezetükből. Egyenként odajárultak, megszimatoltak, aztán elhagytak, mintha az aromám csalódást okozott volna nekik. Olyan benyomást keltettek, mint akik maradéktalanul osztják az inas véleményét az ifjú látogató megítélésében. Egyedül maradtam, szemben a két nővel.

Egyikük – balról jobbra haladva – magas, szögletes, héjához hasonló arcú, rideg tekintetű nő volt. A másik, akire akkor csak futó pillantást vetettem, kicsi volt, és úgy tűnt, kellemes külsejű. Szőke haja volt, amely már kezdett szürkébe vegyülni, és szelíd tekintetű, porcelánkék szeme. Egész megjelenésében valami jobbfajta cicára emlékeztetett. Alkalmi látogatónak véltem, aki épp csak benézett egy csésze teára, így teljes figyelmemet a héjára összpontosítottam. Átható, kellemetlen tekintettel meredt rám; arra gondoltam: milyen pontosan megfelel annak a képnek, amelyet képzeletben, a Ukridge-dzsel folytatott beszélgetések nyomán alkottam róla.

– Miss Ukridge? – kérdeztem, miközben egy kis szőnyegen feléje korcsolyáztam, és közben úgy éreztem magam, mint egy kezdő, akit menedzsere az akarata ellenére szorítóba küld a nehézsúlyú bajnok ellen.

– Én vagyok Miss Ukridge – szólalt meg a másik nő. – Miss Watterson, Mr. Corcoran.

Meglepődtem, de a csodálkozás első pillanata elmúltával valami lelki megnyugváshoz hasonló érzés töltött el, először azóta, hogy beléptem ide, a csúszós szőnyege és fensőbbséges inasok házába. Ukridge szavai nyomán valahogy az volt az elképzelésem, hogy a nénikéje amolyan színpadi nagynéni, csupa kikeményített szatén és felvont szemöldök. Úgy éreztem: ezzel a szelíd kék szemű féladaggal el tudok bánni. Fel nem foghattam, miért találta ezt a nőt félelmetesnek.

– Remélem, nincs ellenére, ha beszélgetésünket Miss Watterson jelenlétében folytatjuk le – mondta a háziasszony elbűvölő mosollyal. – Azért jött, hogy megbeszéljük a Toll és Tinta Klub rövidesen megrendezendő báljának részleteit. Miss Watterson nagyon csöndes lesz, és nem fog közbeszólni. Ugye nem baj?

– Nem, nem, dehogyis – mondtam a magam behízelgő módján. Nem túlzás, ha azt állítom, hogy fesztelenül éreztem magam. – Á, nem, dehogy, dehogy. Dehogy, egyáltalán nem, egyáltalán.

– Nem foglalna helyet?

– Köszönöm, köszönöm.

A héja átvonult az ablak mellé, és magunkra hagyott bennünket.

– Nos, így már egészen kényelmes – mondta Ukridge nagynénje.

– Igen, igen – helyeseltem. Az ördög vigye, megkedveltem ezt a nőt.

– Árulja el, Mr. Corcoran – mondta Ukridge nagynénje –, ön tagja a Nővilág szerkesztőségének? Ez az egyik kedvenc lapom. Minden héten végigolvasom.

– Külső munkatárs vagyok.

– Hogy érti, hogy külső?

– Hát, nem a szerkesztőségben dolgozom, de időnként a szerkesztő megbíz ezzel-azzal.

– Értem. Ki is most a szerkesztő?

Kezdtem magam kevésbé fesztelenül érezni. Ő persze egyszerűen csak fűzte a szót, hogy feloldja elfogódottságomat, de én közben semmire sem vágytam jobban, mint arra, hogy ne kérdezzen már ilyeneket. Elkeseredetten kutattam agyamban egy név után – bármilyen név után, de, amint ilyenkor lenni szokott, az angol nyelvben fellelhető összes név kiröppent a fejemből.

– Hát persze, már eszembe jutott – mondta Ukridge nagynénje, végtelen megkönnyebbülésemre. – Mr. Jevons, ugyebár? Egyszer egy estélyen találkoztam is vele.

– Jevons – gurguláztam. – Az az. Jevons.

– Magas férfi, szőke bajusszal.

– Hát, eléggé magas – hagytam helyben méltányosan.

– És ő küldte ide magát, hogy készítsen velem interjút?

– Igen.

– És melyik regényemről kívánja, hogy beszéljek?

A megnyugvás kellemes érzése áradt szét bennem. Végre szilárd talajt éreztem a lábam alatt. És akkor egyszerre eszembe jutott, hogy ez a vattaagyú Ukridge szokása szerint elmulasztotta megemlíteni a nagynénje regényei közül akárcsak egynek is a címét.

– Ööö… mindegyikről – mondtam sietve.

– Értem. Az írói munkásságomról általában.

– Pontosan – mondtam, és érzéseim e nő iránt határozott szeretetté fejlődtek.

Ukridge nagynénje hátradőlt székében, ujjai hegyét összeillesztette, és kedvesen töprengő kifejezés ült az arcára.

– Gondolja, hogy érdekli a Nővilág olvasóit, melyik könyvemet tartom a kedvencemnek?

– Bizonyos vagyok benne.

– Természetesen – mondta Ukridge nagynénje – az írónak nem könnyű az ilyen kérdésre válaszolnia. Tudja, az embernek vannak hangulatai, amikor előbb ez a könyv tetszik neki, máskor meg amaz.

– Valóban – helyeseltem. – Valóban.

– Önnek melyik könyvem tetszett a legjobban, Mr. Corcoran?

A csapdába esett állat érezheti így magát; lidérces álmaiban él át az ember hasonlót. Hat kosárból hat pincsi nézett rám rezzenéstelenül.

– Öööö… mindegyik – hallottam egy rekedt hang válaszát. Feltehetőleg az én hangom volt, de nem ismertem meg.

– Milyen nagyszerű! – mondta Ukridge nagynénje. – No hát, ezt már nevezem! Pedig akadt egy-két kritikus, aki azt állította, hogy egyenetlen az írásaim színvonala. Oly jólesik most találkozni valakivel, akinek más a véleménye. A magam részéről nekem az Adelaide szíve a kedvencem.

Bólintottam, jelezvén, hogy helyeslem a választást. Az izmok, amelyek az előbb görcsbe rándultak a hátamon, kezdtek ismét visszakúszni a helyükre. Úgy találtam, hogy lélegezni is tudok.

– Igen – mondtam, és elgondolkodva összeráncoltam a homlokomat –, magam is azt hiszem, hogy az Adelaide szíve a legjobb, amit írt. Olyan mélyen emberi – mondtam, biztonsági játékra törekedve.

– Olvasta, Mr. Corcoran?

– Hogyne.

– És tetszett?

– Végtelenül.

– Nem gondolja, hogy igaza van a kritikának, amikor azt állítja, hogy helyenként kissé vaskos?

– Ez nem igaz. – Kezdtem kiismerni magam. Nem tudom, miért, de eddig az volt a benyomásom, hogy olyanfajta regényeket ír, amilyeneket a tengerparti üdülőhelyek közkönyvtáraiban találni. Holott most nyilvánvalóvá vált: az ő művei a másikfajta női irodalomhoz tartoznak – ahhoz, amelyiket a könyvtárak nem tartják. – Persze – mondtam – becsületes, merész írás; olyannak mutatja az életet, amilyen. De hogy vaskos? Nem, nem!

– És az a jelenet az üvegházban?

– A legjobb az egész könyvben – mondtam határozottan.

Elégedett mosoly játszadozott az írónő ajka szögletén. Ukridge-nek igaza volt. Dicsérd a műveit, és egy gyerek is a kezéből ehet. Kezdtem azt kívánni: bárcsak olvastam volna azt a könyvet, akkor belemehetnék a részletekbe, és még boldogabbá tehetném a szerzőt.

– Úgy örülök, hogy önnek tetszik – mondta. -Őszintén mondom, ez sok bátorítást ad.

– Ó, ugyan – mormogtam szerényen.

– De, de. Mert, tudja, még csak most fogtam bele a megírásába. Ma reggel készültem el az első fejezettel.

Még mindig olyan elbűvölően mosolygott, hogy e szavak iszonyatos jelentése nem is jutott el a tudatomig.

– Az Adelaide szíve a következő regényem. Az üvegházi jelenet, amely magának úgy megnyerte a tetszését, csak a közepe táján szerepel. Úgy gondolom, leghamarabb a jövő hónap végén kerül rá sor. Milyen különös, hogy maga máris ismeri!

Most már értettem, és olyan érzés volt ez, mint amikor az ember egy üres helyre ül le, ahol széknek kellene állnia. Az a tény, hogy az írónő közben végig olyan kedves, csak fokozta a helyzet kínosságát. Eseménydús életem során sokszor éreztem magam hülyének, de ennyire hülyének még soha. Ez a félelmetes asszony csak játszik velem; nézi, hogyan gabalyodom be mindjobban – mint légy a légypapíron. És hirtelen rájöttem: tévedtem, amikor gyengédnek véltem a tekintetét. A szemében kemény csillogás jelent meg; mint két kék hidegvágó. Olyan volt, mint egy macska, amelyik egeret fogott; egyetlen, évszázadoknak tűnő pillanat alatt világossá vált előttem, miért fél tőle annyira Ukridge. Volt ebben a nőben valami, ami a sivatagi haramiákat is elbátortalanította volna.

– Az is különös – csilingelt tovább –, hogy a Nővilág számára akar interjút készíteni velem. Tudniillik ez a lap alig két héttel ezelőtt közölt velem egy interjút. Ezt olyan különösnek találtam, hogy felhívtam a barátnőmet, Miss Wattersont, a Nővilág szerkesztőjét, hogy Megkérdezzem, nem történt-e tévedés. És ő azt állította, hogy soha nem is hallott magáról. Hallottál valaha Corcoran úrról, Muriel?

– Soha – felelte a héja, és felháborodott pillantást lövellt rám.

– Milyen különös! – mondta Ukridge nagynénje. – De hát ez az egész ügy nagyon különös. Ó, máris mennie kell, Mr. Corcoran?

Elmém eléggé kaotikus állapotban volt, de ebben az egy kérdésben világosan, kristálytisztán láttam. Igen. mennem kell. Ha megtalálom, akkor az ajtón át; ha ez nem sikerülne, akkor az ablakon. És ha valaki megpróbál megakadályozni, nagyon vigyázzon.

– Ha látja Mr. Jevonst, adja át üdvözletemet, ugye megteszi? – mondta Ukridge nagynénje.

A kilincs után tapogatóztam.

– És még valami, Mr. Corcoran. – Még mindig barátságosan mosolygott, de a hangjában megcsendült valami, amit ama nevezetes alkalommal hallottam, amikor a Fehér Villa rejtett mélyéről szólította Ukridge-et a végzete elé. – Legyen szíves, mondja meg Stanley unokaöcsémnek, hogy nagy örömömre szolgálna, ha nem küldené több barátját hozzám látogatóba. Isten önnel.

Azt hiszem, az események egy pontján vendéglátóm meghúzhatta a csengőzsinórt, mert kint a folyosón összetalálkoztam régi cimborámmal, az inassal. Fajtájának rejtelmes telepatikus képességével felismerhette, hogy dicstelenül távozom, mert modorában valami foglári szigort éreztem. A keze mintha viszketett volna, hogy galléron ragadjon, és mikor a bejárathoz értünk, sóvárogva nézte a járdát, mintha arra gondolna: milyen nagyszerű hely arra a célra, hogy nagy puffanással földet érjek rajta.

– Szép időnk van – mondtam, engedve a lázas késztetésnek, amely válsághelyzetben arra sarkallja az erőseket, hogy csevegjenek.

Nem válaszolt, s ahogy végigtántorogtam a napsütötte utcán, éreztem, hogy követ a tekintetével.

– Rendkívül veszélyes fajta – hallottam magamban a gondolatait. – Nagyrészt az én óvatosságomnak és éleslátásomnak köszönhető, hogy nem sikerült kereket oldania az ezüstkanalakkal.

Meleg volt aznap délután, de az utóbbi idők eseményei annyira felkorbácsolták a lelkemet, hogy sebes tempóban gyalogoltam vissza az Ebury Streetre; a erősebb járókelők szánakozó megvetéssel néztek Meglehetősen cseppfolyós és elnyűtt állapotban haza, és a nappaliba lépve a kanapén elnyújtózó Ukridge-et pillantottam meg.

– Helló, fiú! – mondta Ukridge, és kinyújtotta kezét a hűsítő pohár ital után, amely mellette állt a padlón. – Már nagyon vártam, vajon mikor bukkansz elő. Meg akartam mondani, hogy végül mégsem érdemes elmenned a nénikémhez. Kiderült: Dorának van száz ficcse eldugva egy bankban, és egy nőismerőse most felajánlotta, hogy betársulhat hozzá; a nőnek ugyanis leíróirodája van. Azt tanácsoltam Dorának, hogy vágjon bele. Úgyhogy minden rendben.

Felhajtotta a pohár tartalmát, és elégedett sóhajt hallatott. Csönd lett.

– Mikor tudtad meg ezt? – kérdeztem végül.

– Tegnap délután – felelte Ukridge. – Akartalak is értesíteni, de valahogy kiment a fejemből.

ÖTÖDIK FEJEZET

Bunyós Billson visszatér

Zavarbaejtő pillanat volt; az a fajta, amely ráncokat ültet az ember arcára, és őszbe csavarja a halántékot. Néztem a csapost. A csapos nézett engem. Az egybegyűlt társaság részrehajlás nélkül nézett mindkettőnket.

– Hohó! – mondta a csapos.

A felfogásom rendkívül gyors. Azonnal láttam, hogy nem rokonszenvez velem. Nagydarab, tagbaszakadt ember volt, s ahogy a tekintete találkozott az enyémmel, láttam: úgy tekint engem, mint egy megvalósult lidércálmot. Mozgékony ajka kissé felhúzódott, kivillantva egy aranyfogat; vastag karján az acélköteghez hasonlatos izmok kissé megfeszültek.

– Hohó! – mondta.

A körülmények, amelyek e kínos helyzetbe hoztak, a következőképpen írhatók le. Mikor a népszerű magazinoknak írtam azokat a novellákat, amelyek oly sok sajnálkozásra késztették a szerkesztőket, hozzászoktam, hogy az egész emberiség legyen a vadászterületem. Egyik nap a kastélyaikban léboló hercegekkel foglalkoztam, hogy másnap sarkon forduljak, és a nyomornegyedekben tengődő kitaszítottak felé fordítsam figyelmemet. Sokoldalúság. Akkor éppen egy csípős kis művön dolgoztam; egy Liz nevű lányról szólt, aki a ratcliffe-i országút mentén egy halsütőben dolgozott; ennek megfelelően ellátogattam a helyszínre, hogy benyomásokat gyűjtsék, tanulmányozzam a couleur locale-t. Mert mondjon bármit az utókor James Corcoranről, azt nem állíthatja, hogy visszariadt a kényelmetlenségtol, ha a Művészetről volt szó.

A ratcliffe-i országút eléggé érdekes útvonal, de meleg napokon szomjúságot ébreszt. Ennélfogva, miután vagy egy órát kószáltam, betértem a Walesi Herceghez címzett kocsmába, rendeltem egy pint sört, egy hajtásra megittam, a zsebembe nyúltam apróért, és merő ürességet találtam. Bízvást följegyezhettem az East Endről szóló élményeim közé, hogy a zsebtolvajlás mint a szépművészetek egyik fajtája, virágzik ezen a környéken.

– Szörnyen sajnálom – mondtam bocsánatkérő mosollyal, és megpróbáltam a hangomba megnyerő hányavetiséget csempészni –, úgy látom, hogy nincs nálam pénz.

Ezen a ponton mondta a csapos azt, hogy „Hohó!”, és egy rejtekajtón át kijött a pult mögül.

– Azt hiszem, valaki kilopta a pénzemet a zsebemből – mondtam.

– Azt hiszi? – mondta a csapos. Megkeseredett férfi benyomását tette rám. Az évek, amelyeket olyan gátlástalan emberek körében élt le, akik ingyen akarnak italhoz jutni, lehántották róla azt a nagyszerű, ifjonti lelkesedést, amellyel elindult a csaposi pályán.

– Megadom a nevem és a címem – indítványoztam.

– Ki a fenének – kérdezte a csapos hidegen – kell a maga neve és címe?

Ez a gyakorlatias gondolkodású férfi azonnal a kérdés elevenére tapintott. Rávilágított a dolog sarkalatos pontjára. Csakugyan, ki a fenének kellett a nevem és a címem? Senkinek.

– Elküldöm – folytattam volna, de ekkor gyorsabban kezdtek peregni az események. Egy érezhetően gyakorlott kéz megragadta a tarkómat, egy másik vasmarok a nadrágom ülepébe kapaszkodott, sebes légáramlatot éreztem, és máris a járdán gurultam egy kellemetlen szagú folyadékkal teli csatorna felé. A gigászi csapos a piszkosfehér kocsmafal előtt állva zordon tekintettel nézett rám.

Azt hiszem, ha megmaradt volna a zordon tekintetnél, nem bocsátkoztam volna mélyebbre az ügybe. Végül is az igazság az ő oldalán állt. Hogyan is kívánhattam volna tőle, hogy a lelkembe lásson, és észrevegye az ott uralkodó hótisztaságot? Csakhogy, miközben feltápászkodtam, ő nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy még jobban a maga oldalára billentse a mérleget.

– Így jár, aki potyán akar piálni – mondta, és szavaiból elviselhetetlen kevélység felhangját hallottam ki.

A durva szavak belém martak, mint a fullánk. Égő haragra gyulladtam, és rávetettem magam a csaposra. Eszembe sem jutott, milyen hiábavalóság megtámadni ezt a kolosszust. Tökéletesen megfeledkeztem róla, hogy fél kézzel ki tud kapcsolni a cselekményből.

Egy pillanat múlva azonban ő maga hívta fel erre a figyelmemet. Mielőtt még támadásom elérte volna, egy hatalmas ököl tűnt elő a semmiből, és oldalirányból a fejemnek vágódott. Ismét leültem.

– Nocsak!

Eltompult érzékeimmel is felfigyeltem rá, hogy beszél hozzám valaki, aki nem a csapos. A díjbirkózó már sorsomra hagyott, mint egy kimerült erőforrást, és visszatért hivatalbeli kötelességeihez. Felnéztem, általános benyomásom az volt, hogy valami nagyot látok kék zsávolyban, aztán egy titokzatos erő gyengéden fölemelt és talpra állított.

A fejem kezdett kitisztulni; immár képes voltam nyugodtabban szemügyre venni pártfogómat. És minél tovább néztem, annál jobban megerősödött bennem az érzés, hogy már láttam valahol. Ez a vörös haj, ez a villogó szempár, ez a lenyűgöző testtömeg – régi barátom, Wilberforce Billson ez, nem más: Bunyós Billson, a jövő bajnoka, akit legutóbb a Csodaországban láttam verekedni, Stanley Featherstonehaugh Ukridge személyes irányítása alatt.

– Megütötte magát? – kérdezte Billson úr.

Erre csak egy válasz volt lehetséges. Képességeim eléggé összerendezetlenek voltak, de ezen az egy ponton nem tévedhettem. Így feleltem: – Igen, megütött.

– Mmm! – mondta Billson úr, és haladéktalanul belépett a vendégfogadóba.

E lépésének jelentőségét nem értettem meg azonnal. Váratlan távozását azzal magyaráztam, hogy hirtelen elunva a társaságomat, úgy döntött, hogy inkább bemegy, és magához vesz némi frissítőt. Csak amikor emelt hangok ütötték meg a fülemet odabentről, akkor kezdtem gyanakodni, hogy félreismertem ezt az aranyszívet, ha ilyen nemtörődömséget tulajdonítottam neki. S mikor a csapos ismét megjelent – mintha valami ellenállhatatlan erő hajtotta volna, hátrafelé foxtrottozott a járdán –, gyanúm bizonyossága vált.

A csapost, amint illik is, ha valaki az ő szakmáját űzi a ratcliffe-i országút mellett, kemény anyagból gyúrták. Nem volt gyáva cenk. Amint meg tudta fékezni piruettjeit, óvatosan megtapogatta arca jobb felét, rövid monológot adott elő, aztán visszasietett az ivóba. S mikor a lengőajtó ismét becsapódott mögötte, attól a pillanattól lehet számítani, hogy hivatalosan is kezdetüket vették az események.

Hogy megtudjam, pontosan mi is történik odabent, föl kellett volna kelnem, de ahhoz túlságosan elerőtlenedtem. Mindenesetre úgy hangzott, mint egy földrengés, méghozzá nem is akármilyen földrengés. Mintha a világ minden üvegáruja egyszerre törött volna szilánkokra, és közben több város teljes lakossága kiáltozott volna uniszónóban; látni véltem, hogy az épület falai megrázkódnak és zihálnak. És ekkor valaki belefújt egy rendőrsípba.

A rendőrsípnak varázsereje van. Olyan a hatása, mint az olajnak a háborgó tengeren. Ez is egy szempillantás alatt lecsillapította a kedélyeket. Az üvegek nem törtek többé, a hangok elhallgattak, és egy perc múlva kijött Mr. Billson, vajmi kevés gondot fordítva járásának méltóságára. Kissé vérzett az orra, és a szeme alatt egy kék karika vázlata formázódott, de ettől eltekintve semmi baja sem volt. Óvatosan végignézett az utcán mindkét irányban, aztán fürgén a következő sarokig nyargalt. Én pedig, lerázva a csapossal való találkozásom utóhatásait, nyargaltam a nyomában. Szívemben hála és elismerés lángolt. Utol akartam érni ezt az embert, hogy illendően köszönetet mondjak. Biztosítson szerettem volna olthatatlan nagyrabecsülésemről. Azonkívül kölcsön akartam kérni tőle hat pennyt. Ő volt az egyetlen ember, akitől remélhettem ezt az összeget, nélkülözhetetlen előfeltételét annak, hogy ne kelljen gyalog hazamennem az Ebury Streetre, s ez a felismerés ritka nagy sebességet kölcsönzött.

Nem volt egyszerű utolérni, mert lépteim zajáról nyilván azt vélte: folyik az üldözés, és derekas iramot diktált. Végül, amikor a futás mellett minden második szökellésnél panaszos hangon kiáltoztam is – „Mr. Billson! Hé, Mr. Billson!” –, nagy nehezen rájött, hogy barátok között van.

– Á, hát maga az? – torpant meg.

Látható volt a megkönnyebbülése. Előhúzott egy viharvert pipát, és rágyújtott. Előadtam köszönő szavaimat. Miután végighallgatott, kivette a pipát a szájából, és néhány rövid szóban összefoglalta az egész eset tanulságát.

– Senki nem izélheti a barátaimat, amíg én is ott vagyok – mondta Billson úr.

– Nagyon rendes volt magától, hogy vette a fáradságot – mondtam őszinte érzelemmel.

– Nem fáradság – felelte Mr. Billson.

– Jól megüthette azt a csapost. Vagy negyven mérföldes óránkénti sebességgel jött ki.

– Megcsaptam – ismerte be Billson úr.

– Sajnos úgy látom, maga is kapott tőle a szeme alá – mondtam együttérzően.

– Tőle! – sercintett Billson úr megvetéssel. – Nem ő volt az. A haverjai. Hatan voltak vagy heten.

– És őket is megcsapta? – kiáltottam, elképedve e csodálatos ember képességeitől.

– Mmm – válaszolta Billson úr. Aztán egy darabig pipázott. – De a legjobban őtet csaptam meg – folytatta. Őszinte melegséggel nézett rám, lovagias lelke láthatólag a legmélyéig felkavarodott. – Micsoda dolog – mondta undorral –, hogy egy ekkora –––––– ember – itt rövid, és amennyire az egyszeri találkozásból meg tudtam ítélni, pontos leírást adott a csaposról – fogja magát, és megcsapjon egy ilyen kicsi ––––––-t, mint maga!

Szavaiból oly rokonszenves érzelem áradt, hogy nem kifogásolhattam a megfogalmazást sem. Az ellen sem lázadtam, hogy kicsinek nevezett. Billson úr magasságából nézve, gondoltam, a legtöbb ember kicsi.

– Hát, nagyon le vagyok kötelezve – mondtam.

Billson úr némán dohányzóit.

– Régen visszatért? – kérdeztem, hogy mondjak valamit. Egyéb kiváló érdemei ellenére partnerem nem remekelt abban, hogy elevenen tartsa a társalgást.

– Vissza? – kérdezte Billson úr.

– Vissza, Londonba. Ukridge-től úgy tudtam, hogy ismét tengerre szállt.

– Mondja, miszter – fakadt ki Billson úr, első ízben tanúsítva valódi érdeklődést szavaim iránt –, látta őtet mostanában?

– Ukridge-et? Hát persze, majd mindennap.

– Én meg őtet keresem.

– Megadom a címét – mondtam, és fel is írtam egy boríték hátára. Aztán megráztam a kezét, még egyszer megköszöntem lovagias segítségét, kölcsönkértem a szükséges összeget a földalattira, amely visszavisz a civilizációba, s ezután, kölcsönös jóakaratunkról biztosítva egymást, elváltunk.

Az események sorozatában a következő állomást így neveztem el: A Megmagyarázhatatlan Nő esete. Erre két nap múlva került sor. Ebéd után hazatérve Ebury Street-i hajlékomba, a lépcsőházban szembetalálkoztam Mrs. Bowlesszal, háziuram feleségével. Kissé elfogódottan üdvözöltem, mert a férjéhez hasonlóan ő is önérzetcsökkentő hatást gyakorol rám. Nélkülözi ugyan Bowles nagyköveties méltóságát, viszont ezt olyan sírboltba illő magatartással pótolja, hogy erős férfiak is meghunyászkodnak a puszta tekintetétől. Skótnak született; a pillantása olyan, mintha lepedőbe burkolt asztráltestek után kutatna szüntelenül – ez, úgy tudom, Nagy-Britannia északi részén bizonyos körök kedvelt teremsportja.

– Uram – suttogta Mrs. Bowles –, vannak a szobájában.

– Vannak? – E szóról és arról, ahogy kiejtette, csak egyetlen dologra gondolhattam: boszorkányszombat készül a bérleményemben.

– Egy asszony várja – pontosított Mrs. Bowles. – Egy asszony, rózsaszín kalapban.

Bűntudatot éreztem. Tudtam: e tiszta és szerény házban váratlanul felbukkanó, rózsaszín kalapos nők magyarázatra szorulnak. Az tűnt az egyetlen becsületes dolognak, ha az Eget hívom tanúnak, hogy az a nő semmit, de semmit nem jelent a számomra.

– Ezt a levelet kell átadnom önnek, uram. Átvettem és egy sóhajjal felnyitottam a borítékot.

Ráismertem Ukridge kézírására, és közeli ismeretségünk kezdete óta századszor is hatalmába kerített a gyanakvás, hogy ez az ember már megint valami sötét ügybe kever bele.

Kedves vén csataló!

Nem gyakran fordul elő, hogy szívességet kérek tőled…

Keserűen fölnevettem.

Kedves vén csataló!

Nem gyakran fordul elő, hogy szívességet kérek tőled, fiú, de most könyörögve kérlek: dobd be magad, mutasd meg, hogy valóban olyan igaz barát vagy, amilyennek megismertelek. Mindig azt terjesztettem rólad, Corky fiú, hogy te az a cimbora vagy, aki sosem hagyná cserben a pajtását.

E sorok átadója – nagyszerű asszony, nagyon fogod szeretni – Flossie mamája. Egynapos kirándulásra jött északról; életbevágóan fontos, hogy fölkarold és kikísérd a hat-negyvenötös vonathoz a Euston pályaudvarra. Sajnos én nem tudok veletek tartani, mert kificamítottam a bokámat, és feküdnöm kell. Különben nem is terhelnélek ezzel.

Élet-halál kérdése, öregem, én teljesen rád bízom magam. El sem tudom mondani, milyen fontos számomra, hogy ezt az öreg madarat megfelelően elszórakoztasd. A legkomolyabb dolgok függnek tőle. Gyürkőzz neki, fiú, és láss hozzá; áldásom lesz a jutalmad. Ha találkozunk, elmondok mindent részletesen. Lekötelezett híved,

S. F. Ukridge

Ui. A költségeket utólag megtérítem.

Az utóirat halvány, szomorkás mosolyra késztetett, de ettől eltekintve ez az egész iszonyatos üzenet semmi olyasmit nem tartalmazott, ami a nevetés katarzisát kínálta volna. Órámra néztem, és megállapítottam, hogy még fél három sincs – ennélfogva ez a nőszemély teljes négy és egynegyed óra hosszat fog ülni a nyakamon. Magamban átkokat fogalmaztam – persze hiába, mert ennek a Ukridge nevű démonnak volt egy rendkívüli tulajdonsága: hacsak az ember nem keményítette gyémánttá a szívét, olyannyira, hogy e könyörgések leperegjenek róla (márpedig ez szinte mindig meghaladta az én erőmet), nem hagyott az embernek kiutat. Mindig a legutolsó pillanatban rontott nekem ármányos ötleteivel, s így nem maradt alkalom udvariasan visszautasítani.

Lassan fölmentem a lépcsőn, és beléptem a nappaliba. Közben azon gondolkodtam: határozott előnyt jelentene, ha tudnám, ki az ördög az a Flossie, akiről ilyen magától értődő természetességgel ír. Ukridge nyilván arra szánta, hogy megpendítsen bennem egy húrt, de a név mégsem mondott nekem semmit. Amennyire tudtam, soha semmiféle Flossie nem fordult elő az életemben. Gondolatban visszapergettem az elmúlt éveket. Rég elfeledett Jane-ek és Kate-ek, Murielek és Elizabethek kerültek föl, ahogy megkavartam memóriámat, de Flossie egy szál sem. Miközben az ajtót nyitottam, arra gondoltam: ha Ukridge arra számított, hogy a Flossie-val kapcsolatos kellemes emlékek gyengéd szálakkal fűznek majd össze az anyjával, akkor homokra építkezett.

Amikor beléptem a szobába, az első gondolatom ez volt: Mrs. Bowles rendelkezik a jó riportereknek azzal a képességével, hogy ki tudja választani az egyetlen részletet, amely számít. Sok mindent el lehetett volna mondani Flossie anyjáról – például azt, hogy kövérkés és vidám, hogy sokkal szorosabbra fűzi a derekát, mint amennyire az orvos javasolná; mindeme tényeknek fölötte állt azonban az a körülmény, hogy rózsaszín kalapot viselt. Ez volt a legnagyobb, legélénkebb, leggazdagabban díszített föveg, amit életemben láttam; a gondolat, hogy négy és egynegyed órát kell e kalap társaságában eltöltenem, föltette a pontot amúgy is elviselhetetlen bánatom i betűjére. Ebben az általános sötétségben csak az a gondolat gyújtott némi reménysugarat, hogy ha moziba viszem, akkor le kell vennie a fejéről.

– Ööö… jó napot – mondtam, megtorpanva az ajtóban.

– Jó napot – szólalt meg egy hang a kalap alatt. – Köszönj szépen a bácsinak, Cecil.

Az ablak mellett egy kicsiny, hajolajjal kifényesített fiút pillantottam meg. Ukridge az igazi művész ösztönével felismerte: a sikeres próza titka az elhagyás technikájában rejlik; a fiúcskáról egy szót sem ejtett a levelében. Amikor a gyermek kelletlenül megfordult, hogy eleget tegyen a kötelező udvariasságnak, úgy éreztem: a teher, amelyet barátom a vállamra rakott, nagyobb, mint amekkorát elbírok. Baljós tekintetű, patkányarcú kisfiú volt; jeges undorral nézett rám, ami a ratcliffe-i országúthoz közel elterülő, a Walesi Herceghez címzett kocsma csaposát juttatta eszembe.

– Elhoztam Cecilt is – mondta Flossie (és, feltehetőleg, Cecil) mamája, miután az ifjonc tartózkodó köszönésfélét morgott, nyilvánvalóan azzal a fenntartással, hogy a köszönés még nem kötelezi semmire, s aztán visszatért az ablakhoz –; gondoltam, mégiscsak jó, ha elmondhatja magáról, hogy látta Londont.

– Bizony, bizony – feleltem, miközben Cecil sötéten bámulta Londont az ablakból, mint aki nem sokra tartja az egészet.

– Mr. Ukridge azt ígérte, hogy maga majd elkísér bennünket.

– Örömmel, örömmel – rebegtem, a kalapra pillantva, de aztán gyorsan elkaptam róla a tekintetemet.

– Gondolom, elmehetnénk egy moziba, ha megfelel.

– Nemm! – mondta Cecil. Modorában volt valami, ami azt sugallta, hogy ha ő valamire azt mondja: „Nemm!”, akkor az nemm.

– Cecil a várost akarja látni – magyarázta a mama. – A filmeket otthon is megnézhetjük. Nagyon várta már, hogy megnézhesse London látnivalóit. Tudja, sokat tanulhat is egy ilyen városnézésből.

– A Westminster-apátság? – puhatolóztam. Végül is, mi lehet tanulságosabb a gyermek nyiladozó értelme számára, mint az, ha megtekinti a dicső múlt hőseinek Műemlékeit, és kiválasztja a megfelelő temetkezési helyet a maga számára is, ha majd eljön az idő, és őt is el kell takarítani. Átsuhant rajtam egy halvány gyanú is, de aztán rövid gondolkodás után szétpattant, mint a buborék – egy pillanatig úgy emlékeztem, hogy a nőknek a Westminster-apátságban le kell venniük a kalapjukat.

– Nemm! – mondta Cecil.

– A gyilkosságokat szeretné látni – magyarázta Flossie anyja.

Úgy mondta ezt, mintha ez volna a gyermeki törekvések közül a legtermészetesebb, számomra azonban kivihetetlennek tűnt. A gyilkosok nem tesznek közzé hivatalos műsortervet rémtetteik elkövetése előtt. Sejtelmem sem volt róla, milyen gyilkosságok vannak aznapra beütemezve.

– Mindig elolvassa a összes gyilkosságot a vasárnapi lapban – folytatta a szülő, megvilágítva a helyzetet.

– Aha, értem – mondtam. – Akkor Madame Tussaud panoptikuma a hely, ahová kívánkozik. Ott láthatja az összes híres gyilkost.

– Nemm! – mondta Cecil.

– Ő a tetthelyekre kíváncsi – magyarázta Flossie édesanyja, elnéző türelmet tanúsítva nehézfejűségem iránt. – A helyekre, ahol a gyilkosságokat elkövették. Kinyirkálta a újságból a címeket, és azt szeretné, hogy ha hazamegy, elmesélhesse a pajtásainak, hogy látta mindet.

Mély megkönnyebbülés vett erőt rajtam.

– Ó, hát akkor az egészet végigjárhatjuk egy taxival – kiáltottam fel. – Elejétől végig végigjárhatjuk, ki sem kell szállnunk.

– Vagy esetleg busszal?

– Nem busszal – mondtam határozottan. Szilárdan elköteleztem magam a taxi mellett – és lehetőleg olyat szerettem volna, amelyiknek el lehet függönyözni az ablakait.

– Ahogy gondolja – hagyta helyben Flossie anyja engedékenyen. – Ami a magam részéről engem illet, én komolyan mondom, hogy szerintem nincs kellemesebb, mint a taxi. Hallod, mit mondott a bácsi, Cecil? Taxizni fogsz!

– Hrmgh! – mondta Cecil, mint aki akkor hiszi, ha látja. Bizalmatlan teremtés.

Ha erre a délutánra visszagondolok, nem sorolom életem legnagyszerűbb emlékei közé. Először is: a kirándulás költségek tekintetében messze meghaladta előzetes becslésemet. Az okáról fogalmam sincs, de tény, nogy a legjobb gyilkosságok egymástól igen távol eső helyeken történnek, például Stepneyben és Canning Townban; a taxiköltség pedig szép summára rúg közöttük. Ráadásul Cecil nem tartozott ama személyiségek közé, akik annál vonzóbbá válnak, minél jobban megismeri őket az ember. Meg merem kockáztatni: azok szerethették őt a legjobban, akik a legkevesebbet látták belőle. S mindennek tetejébe az egész utazást rendkívüli egyhangúság jellemezte, amely kikezdte az idegeimet. A taxi begördül valami düledező ház elé egy elhagyatott utcában, mérföldekre a civilizációtól, Cecil kidugja ellenszenves fejét az ablakon, néma elragadtatással beissza a látványt, aztán megtartja előadását. Láthatólag kiterjedt és alapos olvasottsággal dicsekedhetett. Minden adat a birtokában volt.

– A Canning Town-i förnyűfég – jelentette be.

– Valóban, édes? – Anyja elragadtatott pillantást vetett rá, rám pedig büszkét. – Itt, ebben a házban?

– Pontofan ebben a hávban – mondta Cecil azzal a szigorú fontoskodással, amely a hivatásos untatókat jellemzi, mikor kedvenc témájuk ecsetelésébe fognak bele. – Famuel Williamfnek hívták a pafaft, reggel hétkor találták meg a konyhai mofogató alatt, fültől fülig átnyiffantott torokkal. A háviaffony bátyja volt a tettef. Fölakaftották Pentonville-ben.

Még néhány tudnivaló a gyermek kimeríthetetlen tárházából, aztán irány a következő történelmi emlékhely.

– A Bing Ftreet-i förnyűfég!

– Ebben a házban, édes?

– Pontofan ebben a hávban. Av erőfen ofláfnak indult holtteftet a padláfon találták meg, a fejét valófínűleg valami fúlyof, tompa tárggyal vúvták be.

Hat óra negyvenhat perckor, ügyet sem vetve a harmadosztályú kupé ablakából kihajoló rózsaszín kalapra és a reszketeg istenhozzádot intő, kövérkés kézre, sápadt, kifejezéstelen arccal elfordultam a vonattól, és végighaladva a Euston pályaudvar peronján, azt mondtam a taxisnak: teljes sebességgel robogjon velem az Arundel Streetre, ahol Ukridge lakik. Amennyire tudtam, az Arundel Streeten még nem történt gyilkosság, de az volt a határozott véleményem, hogy most érett meg rá az idő. Cecil társasága és társalgása közömbösítette gondos neveltetésem hatását; kedvvel játszottam a gondolattal, hogy mire legközelebb a fővárosba látogat, a jóvoltomból megtekintheti az Arundel Street-i szörnyűség színhelyét is.

– Á, fiú! – mondta Ukridge, mikor beléptem. – Kerülj beljebb, vén csataló! Örülök, hogy látlak. Épp azon törtem a fejem, vajon mikor bukkansz fel. Ágyban volt, de ez nem oszlatta el az egész délután egyre erősödő gyanúmat, hogy aljas szimulánssal van dolgom. Egy percig sem voltam hajlandó elhinni, hogy kificamította a bokáját. Nézetem szerint, mivel ő látta meg előbb Flossie anyját és bájos kisfiát, kihasználva ezt a helyzeti előnyt, ravaszul átpasszolta őket nekem.

– Most olvastam a könyvedet, öregem – törte meg a vészterhes csendet némiképp eltúlzott könnyedséggel Ukridge. Megnyerő mozdulattal fölemelte egyetlen regényemet; a lelkemet elöntő sötét indulatnak nem nyújthatom jobb bizonyítékát, mint azt a tényt, hogy ettől sem lágyultam meg. – Óriási a könyv, öregem. Nincs rá jobb szó. Óriási. Komolyan mondom, úgy sírtam, mint egy gyerek.

– Ez egy humoros regény – mutattam rá hidegen.

– A nevetéstől sírtam – tette hozzá Ukridge sietve.

Undorral mértem végig.

– Hol tartod a súlyos, tompa tárgyaidat? – kérdeztem.

– A mijeimet?

– A tompa tárgyaidat. Egy tompa tárgyra van szükségem. Adj egy tompa tárgyat. Az istenért, ne mondd azt, hogy nincs tompa tárgyad!

– Csak a zsilettpengém.

Elcsigázva leültem az ágyra.

– Hé! A bokám!

– A bokád! – Gonoszul felkacagtam; körülbelül így kacaghatott fel a háziasszony bátyja is, mielőtt hozzálátott volna Samuel Williamshez. – Mintha valami baja volna a bokádnak.

– Megrándítottam tegnap. De semmi komoly – nyugtatgatott –, épp csak hogy két napig ágyban kell maradnom.

– Igen, amíg az az iszonyatos némber az idióta fiával kellő távolságba nem ér.

Ukridge arca fájdalommal elegy megdöbbenést tükrözött.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy nem nyerte meg a tetszésedet? Pedig én meg voltam győződve, hogy odalesztek egymásért.

– Arról is meg voltál győződve, hogy Cecil meg én rokon lelkek vagyunk?

– Cecil? – fontolgatta Ukridge. – Hát, öregem, az igazat megvallva azt nem mondanám, hogy Cecilhez nem kell némi előtanulmány. Ő az a fajta fiú, akihez türelem kell; őt ki kell bontani, ha érted, mire gondolok. Különben a fejedre nő.

– Ha megpróbált volna a fejemre nőni, amputáltatom.

– Na de, most mindezt félretéve – mondta Ukridge –, hogyan sült el a dolog?

Néhány feszültséggel terhes szóban előadtam a délután eseményeit.

– Hát, sajnállak, vén csataló – szólalt meg Ukridge, mikor befejeztem. – Ennél többet ugyebár nem mondhatok. Sajnállak. Ünnepélyesen a szavamat adom: fogalmam sem volt róla, hogy mit akasztok a nyakadba. De élet-halál kérdése volt. Nem láttam más megoldást. Flossie ragaszkodott ehhez, és jottányit sem engedett. Elkeseredésemben erről az átláthatatlan Flossie-rejtélyről meg is feledkeztem.

– Ki a fene az a Flossie? – kérdeztem.

– Mi? Flossie? Te nem tudod, hogy kicsoda Flossie? De édes öregem, szedd össze magad. Muszáj, hogy emlékezz Flossie-ra. Ő a bárkisasszony a kenningtoni Koronában. Bunyós Billson menyasszonya. Nem létezik, hogy elfelejtetted Flossie-t. Pedig ő épp tegnap emlegette, hogy milyen szép szemed van.

Feltámadt az emlékezetem. Szégyenkezés fogott el, hogy elfeledkeztem egy ilyen túláradó és feltűnő lányról.

– Hát persze! Az a madár, akit magaddal hoztál George Tupper vacsorájára a Regent Grillbe. Igaz is, raegbocsátott neked George azóta?

– Tapasztalható még némi hűvösség – ismerte be Ukridge búbánatosan. – Meg kell mondjam: az öreg Tuppy még fel-felhúzza kissé az orrát. Az a tanulság az ügyből, vén csataló, hogy Tuppynak is megvannak a maga korlátai. Ő nem olyan igaz barát, mint te. Kellemes fickó, de hiányzik belőle az éleslátás. Nem képes megérteni, hogy vannak alkalmak, amikor az ember óhatatlanul rászorul a barátai segítségére. Ezzel szemben te…

– Hát, egy dolgot mondhatok. Nagyon ajánlom, hogy mindaz, amin ma délután keresztülmentem, valami jó célt szolgált légyen. Most, hogy valamelyest lecsillapodtam, már sajnálnám, ha így, hogy az ágyat nyomod, meg kellene fojtsalak. Elmondanád pontosan, hogy mi van az egész mögött?

– Hát akkor figyelj, fiú. A jó öreg Billson látogatott meg a minap.

– Találkoztam vele az East Enden, és én adtam meg neki a címedet.

– Igen, mondta is.

– És mi a helyzet? Még mindig menedzseled?

– Igen. És épp emiatt keresett. Kiderült, hogy a szerződésünk még egy évig érvényben van, és ő addig nem írhat alá semmit az én beleegyezésem nélkül. Márpedig most van egy ajánlata egy meccsre bizonyos Alf Todd-dal, a Universal csarnokban.

– Hát az egy lépéssel följebb van a Csodaországnál – mondtam, mert megingathatatlanul tiszteltem a sportvilágnak ezt a Mekkáját. – Most mennyit kapna?

– Kétszáz ficcset.

– Kétszáz ficcset? De hiszen az rengeteg egy ismeretlen kezdőnek!

– Ismeretlen kezdő? – bántódott meg Ukridge. – Hogyhogy ismeretlen? Ha kíváncsi vagy a véleményemre, szerintem az egész bokszvilág pezseg az izgalomtól Billson miatt. Pezseg, ahogy mondom. Hát nem verte pépesre a középsúlyú bajnokot?

– De igen, utcai verekedésben. És senki sem látta.

– Akkor is, az ilyesminek híre megy.

– De hát kétszáz font…!

– Bolhacsípés, fiú, bolhacsípés. Hidd el nekem, nemsokára jóval többet fogunk besöpörni a szolgáltatásainkért, mint rongyos két százast. Ezreket, ezreket! Persze nem mondom, ez is jól jön, hogy addig kihúzzuk valahogy. Szóval, hogy szavamat ne felejtsem, az öreg Billson idejött hozzám, hogy van ez az ajánlata, mi legyen. És amikor megtudtam, hogy fele arányban én is érdekelt vagyok, hamar áldásom adtam a dologra: csinálja, ahogy csak tetszik. Képzelheted, mit éreztem, amikor Flossie így megmakacsolta magát.

– Hogy makacsolta meg magát? Tíz perccel ezelőtt, amikor beszélni kezdtél, arról volt szó, hogy elmagyarázod ezt a Flossie-ügyet. Hogy kerül bele ebbe az egészbe? Mit csinált?

– Éppen csak meg akarta akadályozni a dolgot, fiú, ennyi az egész. Éppen csak rá akarta csavarni a kupakot. Azt mondta: Billson nem bunyózhat.

– Nem bunyózhat?

– Ezt mondta. Csak így, hanyagul, félvállról, mintha nem a legnagyobb horderejű dolgok függnének a bunyózásától; mintha előtte még sosem bunyózott volna. Azt mondta (lehet, hogy ezt nem fogod elhinni, öregem, és nem foglak hibáztatni érte): nem akarja, hogy a vőlegényének elcsúfítsák az arcát. – Ukridge felvont szemöldökkel nézett rám, és hagyta, hogy kellőképpen megemésszem a női perverzitásnak ezt a tanúbizonyságát. – Az arcát, öregem! Vetted ezt a szót? Az arcát! Nem akarja, hogy elcsúfítsák az arcát. Hiszen nincs is arca! Nem tudsz olyan bánásmódot kiagyalni, ami ne tenné tetszetősebbé azt az embert. Órákon át vitatkoztam a nővel, de nem, képtelen volt belátni. Kerüld a nőket, fiú, nincs intelligenciájuk.

– Hát Flossie anyját kerülni fogom, ha ez megnyugtat. Ő hogyan került bele?

– Látod, az az asszony páratlan teremtés. Ő mentette meg a helyzetet. Feltűnt a tizenegyedik órában, és kihúzta a te öreg barátodat a csávából. Mint megtudtam, az a szokása, hogy időnként Londonba látogat, Flossie-nak pedig, jóllehet szereti és becsüli az anyját, elég tíz-tizenöt perc a társaságában; ez olyannyira megviseli, hogy utána napokig idegroncs tőle.

Átmelegedett a szívem a jövendő Mrs. Billson iránt. Ukridge minden áskálódása ellenére úgy ítéltem: ennek a lánynak páratlan az intelligenciája.

– Szóval, amikor Flossie elújságolta nekem (könnybe lábadt szemmel, szegényke), hogy az anyja ma esedékes, eszembe jutott életem legnagyobb ötlete. Azt mondtam: megszabadítom az öreglánytól, átvállalom az első perctől az utolsóig, ha beleegyezik, hogy Billson bunyózzon a Universalban. Ebből is látszik, milyen a gyermeki szeretet: Flossie kapva kapott az ajánlatomon. Elárulhatom: annyira meg volt hatódva, hogy kétfelől arcon csókolt. A többit már tudod, vén csataló.

– Igen. A többit már tudom.

– Soha – jelentette ki Ukridge ünnepélyesen –, soha nem felejtem el, hogy ma mellettem álltái. Előbb hűl ki a sivatag homokja!

– Jól van, no. Úgy sejtem, mához egy hétre megint ugyanilyen gyalázatosságot fogsz a nyakamba akasztani.

– De fiú…

– És mikor lesz a meccs?

– Mához egy hétre. Számítok rád, öregem, hatalmas az idegfeszültség, kell a barátság támasznak.

– A világért ki nem hagynám. Mielőtt odamegyünk, meghívlak vacsorára, rendben?

– Ezek egy igaz barát szavai – mondta Ukridge melegen. – Másnap pedig én hívlak meg egy olyan bankettre, amilyet életedben nem láttál. Olyan bankett lesz, aminek a híre évszázadokig is elhat. Mert, jól jegyezd meg, fiú, akkorra már pénzem lesz. Pénzem!

– Igen, ha Billson győz. De mi lesz, ha kikap?

– Kikap? Nem fog kikapni. Hogy az ördögbe kaphatna ki? Csodálkozom rajtad, milyen hülyeségeket tudsz mondani, mikor csak pár nappal ezelőtt láttad. Nem úgy vetted észre, hogy jó formában van?

– De igen, azt meg kell hagyni.

– Nahát akkor! Úgy látszik, a tengeri levegő keményebbé tette, mint valaha volt. Most sikerült először kiegyenesítenem az ujjaimat azóta, hogy legutóbb kezet fogtam vele. Elnyerhetné a nehézsúlyú világbajnokságot, még a pipát sem kéne kivennie a szájából. Alf Toddnak – mondta Ukridge, a képszerű kifejezőerő magaslataira emelkedve – annyi esélye van vele szemben, mint egy félkarú vaknak, aki egy sötét szobában fél font olvasztott vajat próbál egy vadmacska fiilébe adagolni egy izzó tű segítségével.

Több tagját ismertem ugyan, valamilyen okból mégsem jártam soha a Universal Sportklub csarnokában; mikor a mérkőzés estéjén odaérkeztünk, az ott uralkodó hangulat mély benyomást tett rám. Számottevően különbözött a Csodaországtól, az öklözés East End-i otthonától, ahol tanúja voltam a Bunyós bemutatkozásának. Ott az öltözködés tekintetében bizonyos fokú lazaságot lehetett tapasztalni; itt kikeményített ingmellek villogtak minden oldalon. A Csodaországban ezenkívül lárma uralkodott. A sportbarátok olyannyira képesek voltak megfeledkezni magukról, hogy az ujjúkat a szájukba véve füttyögettek, s évődve átátkurjantottak távolabb ülő barátaiknak. Ezzel szemben a Universalban akárha templomban lett volna az ember. Ami azt illeti, minél tovább ültem a helyemen, annál egyháziasabbnak éreztem a hangulatot. Amikor megérkeztünk, két harmatsúlyú ministráns folytatta buzgón a rituálét az irányító főpap elnöklete mellett, és a gyülekezet ájtatos csöndben figyelte őket. Amikor helyet foglaltunk, a szertartásnak ez a része éppen véget ért, és a főpap bejelentette, hogy Coggs Csöpi a győztes. Egy pillanatnyi elragadtatott mormogás tört fel a hívőkből, Coggs Csöpi eltűnt a sekrestyésen, majd néhány percnyi szünet múltával megpillantottam Bunyós Billson ismerős figuráját a padsorok feljárón közeledni.

Kétség nem fért hozzá: a Bunyós valóban remekül festett. Izmai hajókötélszerűbbek voltak, mint valaha, és egy nemrégiben végrehajtott hajvágás olyan göcsörtös, sörtés felületet kölcsönzött a koponyájának, hogy az eddigieknél is sokkal nyilvánvalóbban abba az embercsoportba tartozónak látszott, amelynek tagjaival okos ember nem szívesen bocsátkozik vitába. Ellenfele, Mr. Todd, aki egy perc múlva követte, maga sem volt szépség – a legelülső hajszálai és a szemöldöke közötti arcrész szinte teljes hiánya már önmagában megakadályozta, hogy az legyen –, mégsem volt meg benne az a bizonyos hogyishívják, amelyben a Bunyós olyannyira bővelkedett. Attól a pillanattól fogva, hogy a nyilvánosság szeme elé állt, a mi emberünk volt a biztos favorit. Elismerő fészkelődés volt tapasztalható a padsorokban, mikor elfoglalta helyét a szorító sarkában, és hallottam, hogy többen suttogva nagy összegű fogadásokat kötnek rá.

– Hatmenetes mérkőzés – jelentette be az atya. – Bunyós Billson Bermondseyből, ellenfele Alf Todd Marylebone-ból. Az urak szíveskedjenek tartózkodni a dohányzástól.

A gyülekezet tagjai újból rágyújtottak szivarjukra, és megkezdődött a küzdelem.

Tudván, mily életbevágó fontosságú Ukridge vagyoni helyzete szempontjából védence mai sikere, megkönnyebülten láttam: a mód, ahogyan Mr. Todd megindította az eseménysorozatot, kevés lehetőséget kínál Bunyós Billsonnak a végzetes jószívűség gyakorlására. Nem felejtettem még el, hogy a Csodaországban Bunyósunk, aki már kezében tartotta a győzelmet, végül mégis átengedte ellenlábasának, pusztán azért, mert érző lelkének nem esett volna jól, ha elbánik ellenfelével, akiről tudta, hogy súlyos gondok kínozzák magánéletében, és ez mélyen érintette Billson úr szívét. De ezen az estén ilyen katasztrófa nem fenyegetett. Nehéz lett volna elképzelni, hogy bárki szánalmat erezzen Alf Todd iránt, ha egy szorítóban van vele. Minden érzelmek közül a gyengéd szánalom lett volna az utolsó, amelyet ellenfele keblében kelt. Mihelyt a gong megszólalt, Alf Todd előreszegte, ami kevés homlokot adott neki a természet, hatalmas lélegzetet vett, és harcba lendült. Látnivaló volt: nem táplál dogmatikus nézeteket abban a tekintetben, hogy melyik keze alkalmasabb eszköz a támadásra. Bal vagy jobb, mindegy volt Alfnak. És ha nem tudta volna kézzel megütni Billson urat, kétségtelenül szándékában állt – amennyiben a felvigyázó nem lesz túlságosan éber – a fejével megütni. Sok mindent lehetett volna mondani Alf Toddra, de azt nem, hogy válogatós.

Wilberforce Billson, száz szétdúlt tengerpart száz csatájának veteránja maga sem késlekedett csatlakozni a tobzódáshoz. Alf Todd méltó és elszánt játszótársra lelt benne. Miközben a lelkész korholta Alfot, amiért a könyökét olyan helyre tette, ahol könyöknek nincs keresnivalója, Ukridge rekedt suttogással informált arról, hogy ez a harcmodor Wüberforce étele-itala. Pontosan ez az, amihez egész életében hozzászokott, ez hozza ki belőle a legjobbat – s e kijelentését szemléletesen igazolva láttam egy perc múlva. Heves ütésváltások következtek, amelyekben, jóllehet Alf Todd bőkezű adakozó volt, többet kapott, mint amennyit adott, s végül néhány különös oldalirányú lépésre kényszerült. A menet végén a Bunyós határozottan, több ponttal vezetett, s a mozgalmas perceket a létesítmény több pontján felhangzó taps köszönte meg. A második menet nagy általánosságban úgy zajlott e, mint az első. Todd urat mind mostanáig megakadályozták abbeli törekvésében, hogy Bunyós Bilisont alkotóelemeire bontsa, de ez nem tompította Alf buzgóságát. Ugyanaz az aktív, energikus lélek volt: aki sohasem sajnálja az erőfeszítést az események haladásának elősegítésében. Szívét-lelkét beleadta támadásaiba; emlékeztetett egy hirtelen haragú gorillára, amint megpróbál felülkerekedni ápolóján. Időnként, ha ellenfele részéről a megszokottnál több hevességet tapasztalt, fogásba vonult vissza, de ebből is úgy bontakozott ki aztán, mint ahogy belement: készen a vita folytatására. Mindazonáltal a menet végén még mindig ő volt némi hátrányban. A harmadik menet további pontokat hozott a Bunyós javára, a negyedik menet végén pedig a spekulánsokat már a legnagylelkűbb oddszok is alig tudták arra ösztönözni, hogy Alf Todd esélyeire fogadva tegyék kockára pénzüket.

Aztán megkezdődött az ötödik menet, és azok, akik egy perccel korábban három az egyhez fogadták a Bunyóst, s már a zsebükben érezték a pénzt, meredten ültek a helyükön, vagy sápadt, aggodalmas arccal dőltek előre. Néhány rövid perccel ezelőtt hihetetlennek tűnt volna számukra, hogy e holtbiztos dolog füstbe menjen. Már csak ez a menet meg a következő volt hátra – röpke hatpercnyi konfliktus, és Billson úr annyival vezetett, hogy nem veszíthetett volna másként, mint ha valami baleset folytán kiütik. Márpedig egyetlen pillantás Wilberforce Billsonra meggyőzhetett bárkit: ezt az embert kiütni lehetetlen. Még én, aki láttam a csodaországbeli eseményeket, én sem vettem komolyan számításba ezt az eshetőséget. Ha valakinek rózsás volt itt a helyzete, az nem volt más, mint Wilberforce Billson.

Hanem az ökölvívásban mindig ott van az ezredrésznyi esély. Mikor a Bunyós kijött az ötödik menetre a sarokból, hirtelen világossá vált, hogy emberünkkel nincs minden rendben. A negyedik menet végi randalírozásban valami kóbor ütés érzékeny ponton találhatta el, mert szemmel láthatóan gyatra állapotban volt. Bármily hihetetlen, de Bunyós Billson rogyadozni látszott. Inkább csoszogott, mint lépett, hunyorgása ijedelemmel töltötte el híveit; láthatólag egyre nehezebben hárította el Alf Todd garázda próbálkozásait. A nézőtér pusmogott, Ukridge halálra váltán szorongatta a karomat; egyes hangok fogadást kínáltak Alfra; a Bunyós szorítósarkában a kispapság azon része, amely az ő személye körüli szolgálatra rendeltetett, az aggodalomtól sápadtan bámult a kötelek között.

Alf Toddot viszont mintha kicserélték volna. Az előző menet végén annak az embernek tétova lépéseivel somfordált vissza a sarokba, aki lelki szemeivel a kudarcot látja maga előtt. „Mindig szivárványt kergetek! – mondta Alf Toddnak a gyantázott padlóra függesztett tekintete. – Ismét szertefoszlott egy álom!” Az ötödik menetre annak az embernek komor fásultságával jött elő a sarokból, aki mostanáig szórakoztatta a srácokat a gyerekzsúron, de elege lett belőle. Pusztán a belénevelt udvariasság késztette arra, hogy végigcsinálja ezt a kedve ellen való dolgot, de a szívét már nem tudta beleadni.

És ekkor, az acélból és ruganyos kaucsukból formált harcos helyett, aki legutóbbi találkozásuk alkalmával oly nagyon megverte, most ezzel a kornyadt ronccsal találta szemben magát. Alf Todd tagjait egy pillanatig megbénította a meglepetés, de aztán alkalmazkodott az új helyzethez. Mintha valaki fiatalító majomhormonnal injekciózta volna be. Rávetette magát Bunyós Billsonra, és Ukridge szorítása a karomon fájdalmasabb lett, mint valaha.

A házra hirtelen csönd ereszkedett alá. Feszült, várakozásteljes csönd volt ez, mert a helyzet válságosra fordult. Saját szorítósarkához közel, hátával a kötélnek támaszkodva állott a Bunyós, mit sem törődve szekun-dánsainak jóindulatú tanácsaival, Alf Todd pedig, szemébe hulló homlokfürtökkel, támadócselt alkalmazott. Az emberi dolgok árapályában adódnak alkalmak, amikor, kedvező pillanatban nyergeive meg a hullámot, mellénk áll a szerencse; Alf Todd felismerte ezt a pillanatot. Egy kicsit vacakolt még a két kezével, mintha meg akarná bűvölni Billson urat, aztán nekilendült.

Hatalmas ordítás hallatszott. A gyülekezet mintha teljesen megfeledkezett volna magáról és arról, hogy hol van. Az emberek fel-alá ugráltak a helyükön, és eléggé el nem ítélhető módon ordítoztak. Mert a krízis elmaradt. Wilberforce Billsonnak valamilyen úton-módon sikerült kiszöknie a sarokból, és ismét kint állt a szorító közepén, mint akinek letelt a szabadsága.

Nem volt jókedvében. Általában kifejezéstelen arcát a fájdalom és nemtetszés fintora torzította el. Az egész rendezvény folyamán most először látszott igazán indulatosnak. Ha jobban megfigyelte az ember, láthatta, hogy az ajka mozog; talán imádkozott. És amikor Alf Todd a kötélről visszapattanva ismét feléje indult, Billson megnyalta ezt az ajkat. Baljós, jelentőségteljes arccal nyalta meg, és jobb kezét lassan leengedte a térde alá.

Alf Todd csak jött. Vidáman jött, mint aki valami ünnepségre vagy fesztiválra tart. Tudta: egy remek nap méltó befejezése áll előtte. Úgy nézett Bunyós Billsonra, mintha ellenfele egy korsó sör volna. Természetéből fakadóan tartózkodó és visszahúzódó fajta volt; különben talán még dalra is fakad. Előrelendítette balját, és az becsapódott Billson úr orrán. Semmi sem történt. Visszahúzta a kezét, és már-már szeretettel méregette. S ez volt az a perc, amikor Bunyós Billsonba visszatért az élet.

Alf Todd számára olyan lehetett ez, mint a feltámadás. Az utóbbi két percben végigpróbált minden tudományosan ismert módszert, hogy igazolja elméletét, miszerint ez az alak itt vele szemben a legcsekélyebb szuflával sem rendelkezik már, és az elmélet markolatig igaznak bizonyult. De lám, most ez az ember úgy viselkedik, mint az elszabadult forgószél. Nyugtalanító élmény. A kötelek beleütköztek Alf Todd hátába. Valami más beleütközött az állába. Megpróbált hátrálni, de egy duzzadó kesztyű eltalálta fején azt a karfiolhoz hasonlatos kinövést, amelyet ő a fülének nevezett. Egy másik kesztyű is becsapódott az állkapcsára. És itt Alf Todd számára befejeződött az ügy.

– A győztes Bunyós Billson! – kántálta a lelkész.

– Hááá! – harsogta a gyülekezet.

– Hüüü! – sóhajtotta Ukridge a fülembe.

Hajszálon múlott, de a régi, masszív cég végül mégis túljutott a holtponton.

Ukridge elrobogott az öltöző iránt, hogy menedzseri áldásával illesse a Bunyóst, én pedig, mivel a következő mérkőzés határozott hanyatlásnak bizonyult az előzmények lázas izgalmai után, elhagytam az épületet, és hazamentem. A lefekvés előtti utolsó pipámat szívtam, amikor elmélkedésemből erőszakos csengetés riasztott fel. A csöngetést Ukridge hangja követte.

Kissé meglepődtem. Aznap már nem számítottam rá, hogy viszontlátom Ukridge-et. Mikor a Universalban elváltunk, az volt a szándéka, hogy vacsorával jutalmazza meg Billson urat; s mivel a Bunyós, félszeg ember lévén, idegenkedett a West End kocsmáitól, ez a megvendégelés a távoli East Enden következett volna be, ahol a jövendő bajnok a hozzáillő környezetben megihatott volna rengeteg sört, hihetetlenül sok kemény tojással. A tény, hogy vendéglátója e percben itt csörtet fölfelé a lépcsőmön, azt látszott jelezni, hogy az ünnepség kútba esett. S az a tény, hogy az ünnepség kútba esett, arra utalt: valami nem sikerült.

– Adj innom, fiú – mondta Ukridge, szobámba rontva.

– Mi a baj?

– Semmi, vén csataló, semmi. Tönkrement ember vagyok, ennyi az egész.

Lázas sietséggel rávetette magát a whiskysüvegre és a szódára, amelyet Bowles az asztalra készített. Aggodalommal figyeltem. Nem hétköznapi tragédia kellett hozzá, hogy az a boldogságtól túláradó figura, aki otthagyott a Universalban, ennyire megváltozzék. Átvillant agyamon a gondolat, hogy talán Bunyós Billsont diszkvalifikálták, de ezt egy pillanat múlva már elvetettem, mert eszembe jutott, hogy nem szokták a bokszolókat csak úgy, mintegy hirtelen szeszélyből, fél órával a mérkőzés után diszkvalifikálni. De hát akkor mi okozhatja ezt a gyötrődést? Hiszen ha volt alkalom a méltóságteljes ünneplésre, akkor ez lett volna az.

– Mi a baj? – kérdeztem újra.

– Baj? Megmondom, mi a baj – nyöszörögte Ukridge, és szódat nyomott a poharába. Lear király jutott eszembe a láttán. – Tudod, mennyit kapok ezért a ma esti meccsért? Tíz ficcset. Tíz nyamvadt, rongyos fontot! Ez a baj.

– Nem értem.

– A teljes összeg harminc font volt. Ebből húsz a győztesé, amiből az én részem tíz. Tíz, az isten szerelmére! Hát mit kezdjek most már én, kérdezlek szeretettel, tíz nyüves, rohadt fonttal?

– De hát azt mondtad, hogy Billson…

– Tudom, mit mondtam. Billson azt ígérte, hogy kétszázat fog kapni. De ez a tompa elméjű, szélütött, agyalágyult sátánfajzat azt már nem mondta el, hogy ezt a kétszázat akkor kapja, ha veszít!

– Ha veszít?!

– Úgy bizony. Akkor kapta volna a kétszázat, ha kikap. Valami nagystílű spekulánsbanda rávette, hogy el nekik a meccset.

– De hiszen nem adta el.

– Tudom, a fene egye meg. Hiszen épp ez a baj. És tudod, miért nem? Elárulom. Épp amikor felkészült rá, hogy kiütteti magát, emlékszel, az ötödik menetben, az a másik fickó véletlenül rálépett a tyúkszemére, amitől ő úgy begorombult, hogy elfeledkezett mindenről, és addig meg sem állt, amíg ki nem püfölte belőle az afrikot. Hát most szólj hozzá, fiú! Kérdezlek én, mint egyik épeszű ember a másikat. Hallottál már életedben ilyen eszement, idióta, félkegyelmű marháról? Kidobott az ablakon egy vagyont, egy egész, valóságos vagyont, csak azért, hogy engedjen a pillanatnyi szeszélyének! A legkapzsibb emberek legmerészebb álmait is túlhaladó gazdagságot dobott oda, csak mert valaki rálépett a tyúkszemére. A tyúkszemére! – Ukridge rekedten felkacagott. – Egyáltalán, honnan van egy bokszolónak tyúkszeme? És ha már van neki, a jó ég áldja meg, hát igazán kibírhatott volna félpercnyi apró kellemetlenséget. Az az igazság, öregem, hogy már a bokszolok sem a régiek. Elfajzottak, fiú, teljesen elfajzottak. Semmi szív. Semmi kurázsi. Semmi önbecsülés. Semmi előrelátás. Kiveszett a jó öreg bulldogtermészet, de teljesen.

És gondterhelten lehorgasztva a fejét, Stanley Featherstonehaugh Ukridge kilépett az éjszakába.

HATODIK FEJEZET

Ukridge segédkezet nyújt

A lánynak, aki a gyors- és gépíró irodából érkezett, nyugodt, de beszédes tekintete volt. Kezdetben nem tükrözött mást, mint lelkesedést és azt a vágyat, hogy meg legyenek vele elégedve. Most viszont, ahogy fölemelte a hatalmas jegyzetblokkról, haragosan s egyben zavartan fúródott az én tekintetembe. Megpróbált kedvességet erőltetni az arcára, mint egy aranyszívű nő, akiből igazságtalanul gúnyt űztek. Olyan világosan tudtam, mi jár a fejében, mintha kikiabálta volna. Hülyének nézett engem. És mivel ebben egyetértettünk, hiszen az utóbbi negyedórában magam is hülyének éreztem magam, elhatároztam, hogy véget vetek ennek a fájdalmas kínlódásnak.

Ebbe is Ukridge ugratott bele. Teletömte a fejemet történetekkel olyan írókról, akik naponta ötezer szót tudnak írni, mert ahelyett, hogy maguk körmölnének, gyorsírónak mondják tollba a szövegüket. Akkor úgy éreztem, hogy csupán reklámot akar csinálni a leíróirodának, amelyben ifjú leányismerőse, Dora Mason társtulajdonos volt; szavai mégis lángra lobbantották a képzeletemet. Mint minden író, én is irtóztam a kétkezi munkától. Az irodalmi fogalmazást kellemes, négyszemközti csevegéssé változtatni – ez kellemes kibúvónak látszott. Csak amikor az a ragyogó szempár lelkesen az arcomba nézett, és a fürge ceruza heggyel a papír felé fordult, hogy kincset érő gondolataim legapróbbikát is rögzíthesse – csupán ekkor jöttem rá, mire vállalkoztam. Tizenöt percen át szenvedtem végig a pokol minden kínját, mint a lámpalázas ember, akinek nagy nyilvánosság előtt beszédet kell tartania, és az utolsó pillanatban rájön, hogy az agyvelejét valaki eltüntette, valami olcsó, karfiolból készült utánzatot csempészve a helyébe. Tizenöt perc alatt épp elegem lett ebből.

– Sajnálom – mondtam –, de azt hiszem, nincs értelme folytatni. Úgy látom, nem megy ez nekem.

Most, hogy végre nyíltan kimondtam, beismertem a saját hülyeségemet, a lány arca megenyhült. Megbocsátó mozdulattal csukta be jegyzetfüzetét.

– Sokan vannak így vele – mondta. – Érzék kell hozzá.

– Nekem minden kiment a fejemből.

– Mindig is azt gondoltam, hogy nehéz dolog lehet diktálni.

Nagy szellemek, ha találkoznak. A lány kedves józansága, valamint az a tény, hogy a megpróbáltatás véget ért, együttesen csevegésre sarkallt. Ugyanezt érzi az ember akkor, amikor a fogorvos megengedi, hogy végre fölkeljen a székből.

– Ugye a Norfolk Street-i ügynökségtől jött? – kérdeztem. Ostoba kérdés volt, hiszen magam hívtam fel őket telefonon, amikor megkértem, hogy küldjenek ki valakit – de hát még mindig kába voltam kicsit.

– Igen.

– Az ugye a Norfolk Streeten van? Vagyis – folytattam sietve – azt akarom kérdezni, ugye ismer ott egy bizonyos Dora Masont?

A lány láthatólag meglepődött.

– Én vagyok Dora Mason – mondta.

Ettől én lepődtem meg. Nem gondoltam volna, hogy egy társtulajdonos maga megy ki a megrendelőhöz a ceruzát forgatni. Korábbi zavarom is visszatért; úgy éreztem – persze indokolatlanul, hiszen csak egyszer láttam életemben, s akkor is jó messziről –, hogy meg kellett volna ismernem.

– Éppen kevesen voltunk az irodában – magyarázta –, ezért jöttem én. De honnan tudja a nevemet?

– Ukridge barátja vagyok.

– Ó, hát persze! Még gondolkoztam is, honnan olyan ismerős a neve. Sokat hallottam tőle magáról.

S ezután már valóban az a kellemes tčte-ŕ-tčte következett, amelyet elképzeltem. Kedves lány volt Dora Mason; csak egyetlen hibáját tudtam felfedezni: azt, hogy lehetetlenül bízik Ukridge intelligenciájában és képességeiben. Én, aki gyerekkorom óta ismerem az emberiség e szégyenfoltját, és még mindig nyögöm annak az estének emlékét, amikor elorozta a frakkomat, helyesbíthettem volna a lány Ukridge-képét, de úgy éreztem, kegyetlenség volna összetörni ifjonti álmait.

– Csodálatosan viselkedett ebben a gépírási ügyben – mondta a lány. – Nagyszerű lehetőség volt, de Mr. Ukridge nélkül nem ragadhattam volna meg. Tudja, a társuláshoz kétszáz fontot kellett letennem, de nekem csak száz volt. Mr. Ukridge pedig ragaszkodott hozzá, hogy a többit ő adja hozzá. Nem tudom, hogy hallott-e róla, de Mr. Ukridge azt tartja: segítenie kell rajtam, mert szerinte őmiatta veszítettem el az állásomat a nagynénjénél. Pedig az egyáltalán nem is az ő hibája volt, de ő egyre csak azt hajtogatta, hogy ha nem vitt volna el akkor táncolni, nem értem volna későn haza, és nem bocsátottak volna el. Szóval…

Szapora szavú leány volt; csak ekkor jutottam hozzá, hogy megjegyzést tegyek arra a kijelentésére vonatkozólag, amelyet mondókája elején hallottam. E szavak olyannyira elképesztettek, hogy az azt követőket alig is hallottam.

– Azt mondta: Ukridge ragaszkodott hozzá, hogy bedobjon száz fontot?

– Igen. Hát nem kedves tőle?

– Száz fontot adott magának? Ukridge?!

– Megígérte – mondta Miss Mason. – Így aztán megállapodtam a társammal, hogy száz fontot lefizetek előre, a másik százat pedig hatvan napon belül.

– És ha hatvan napon belül nem tudja kifizetni?

– Akkor sajnos elvész az én pénzem is. De persze ez nem fordulhat elő. Mr. Ukridge megmondta, hogy emiatt ne aggódjak. Hát isten vele, Mr. Corcoran. Mennem kell. Sajnálom, hogy nem sikerült a diktálás. Azt hiszem, rém nehéz dolog, amíg az ember hozzá nem szokik.

Távozáskor rám vetett vidám mosolya életem legszánalmasabb látványa volt. Szegény gyermek, milyen vidáman mosolyog, mikor pedig egész jövője Ukridge-nek azon a képességén múlik, hogy fel tud-e hajtani száz fontot. Úgy gondoltam: ismét valami utópisztikus tervet forgat a fejében, amely majd fontok ezreihez juttatja – „a legszerényebb becslések szerint, fiú!” –, és hosszú évek óta tartó barátságunk során nem először jutott eszembe: Ukridge-nek valamiféle otthonban volna a helye. Sok tekintetben rendkívüli figura, de nem volna szabad megengedni, hogy szabadon járkáljon.

Épp ezt a gondolatsort szövögettem, amikor a kapu felől felhangzó dörömbölés, majd a lépcsőről érkező lábdobogás, valamint az elegyes lárma mindeközben azt jelezte, hogy akire gondolok, megérkezett.

– Mondd csak, fiú – szólt Ukridge, miközben, szokásához híven, úgy rontott be a szobába, mint az északkeleti szél –, lehetséges, hogy Dora Masont láttam itt az utcán? Mintha az ő háta lett volna. Csak nem itt járt?

– De igen. Felhívtam az ügynökségét, hogy küldjenek valakit, akinek diktálhatok, és ő jött.

Ukridge a dohányos dobozomért nyúlt; megtöltötte előbb a pipáját, majd a saját dohányzacskóját, kényelmesen hátradőlt a kanapén, eligazgatta a párnákat, és helyeslő pillantást vetett rám.

– Corky fiú – mondta Ukridge –, ez az, amit szeretek benned. Ezért hangoztatom mindig, hogy egyszer nagy ember lesz belőled: mert van benned éleslátás. Rugalmasság, széles látókör. Nem röstelled megfogadni a tanácsot. Azt mondom neked: „Diktáld a dolgaidat, mert kifizetődik”, mire te, istenemre, fogod tagad, és megteszed. Semmi vita, semmi lacafacázás. Csak fogod magad, és megteszed. Ez a szellem vezet a sikerhez. Örömmel látom. A diktálás ezresekkel fogja megemelni az évi bevételedet. Ezt én mondom neked, fiú, ezresekkel. Ha kiegyensúlyozott, józan életet élsz, s félreteszel minden pennyt, meg fogsz lepődni, hogy felhalmozódik a tőkéd. Ötszázalékos kamatos kamattal a tőke tizennégy év alatt megduplázódik. Mire negyvenéves leszel…

Bárdolatlanságnak éreztem, hogy ennyi dicséret kellemetlen hangot üssek meg, de meg kellett tennem.

– Sose foglalkoztasson, hogy mi lesz velem, ha negyvenéves leszek – mondtam. – Inkább arról beszélj: igaz-e, amit hallok, hogy száz fontot ígértél Miss Masonnek?

– Ahá, szóval elmesélte? Igen – mondta Ukridge hanyagul –, megígértem. Ez lelkiismereti kérdés, öregem. A becsület becsület, nincs más választás. Tudod, nem bújhattam ki alóla, hiszen az én hibám volt, hogy a nagynéném kirúgta. Támogatnom kell, fiú, támogatnom kell.

Kimeredt szemmel bámultam rá.

– Ide hallgass – mondtam –, tegyük tisztába ezt a dolgot. Tegnapelőtt kértél tőlem kölcsön öt shillinget, és azt állítottad, hogy az életedet menti meg ez az összeg.

– Úgy is volt, öregem, úgy is volt.

– Most meg százasokat akarsz hinteni szanaszét, mint valami Rothschild… Mondd csak, cigarettában vagy injekcióban szeded?

Megbántottság tükröződött Ukridge tekintetében, ahogy felegyenesedett, és a füstön át rám nézett.

– Nem tetszik nekem ez a hangnem, fiú – mondta megrovóan. – Lelkemre, ez megsebez. Úgy hangzik, mintha elvesztetted volna a bizalmadat irántam, az éleslátásom iránt.

– Ismerem már az éleslátásodat. Meg a rugalmasságodat, meg a széles látókörödet is. Ismerem a ravaszságodat, a dörzsöltségedet, a szimatodat, a lendületedet. De ez nem segít abban, hogy kitaláljam, honnan a fenéből akarsz száz fontot szerezni.

Ukridge türelmesen mosolygott.

– Ugye nem gondolod, hogy megígértem volna a pénzt szegény kicsi Dorának, ha nem tudnám, honnan szerezzem? Ha megkérdezel, vajon a kezemben van-e pillanatnyilag a dohány, azt felelem: nem, még nincs. De már ott lebeg a horizonton, fiú, ott lebeg a horizonton. Innen is hallom a szárnya csattogását.

– Bunyós Billson megint verekszik, és megcsinálja a szerencsédet?

Ukridge összerándult, és az a fájdalmas kifejezés ült ki ismét az arcára.

– Ne említsd előttem annak az embernek a nevét, vén csataló – esdekelt. – Valahányszor eszembe jut, minden elfeketül előttem. Nem, most egy valódi üzleti ajánlat van a birtokomban. Mondhatni: aranyfedezetű. A minap összefutottam egy fickóval, akit még Kanadából ismerek.

– Nem is tudtam, hogy jártál Kanadában – vetettem közbe.

– Hogyne jártam volna Kanadában. Menj oda, és kérdezd meg az első szembejövőt, hogy voltam-e Kanadában. Hát hogyne; mikor elutaztam, két rendőr kísért ki a hajóhoz. Na, szóval összefutottam ezzel az ürgével a Piccadillyn. Ide-oda kóválygott, és eléggé elveszettnek tűnt. El sem tudtam képzelni, hogy mit kereshet itt, mert amikor én megismertem, árva centje se volt. Hát kiderült, hogy megunta Kanadát, és átment az Egyesült Államokba megcsinálni a szerencséjét. És isten az atyám, sikerült neki. Vett egy telket, valahol Texasban vagy Oklahomában, nem nagyobbat, mint egy zsebkendő, és egy reggel, amikor sarabolta a földet vagy ültette a répát vagy mi, hát zutty, feltört egy ménkű nagy olajkút. Úgy hallom, az ilyesmi nap mint nap megesik arrafelé. Ha egy kis tőkére tudnék szert tenni, akasszanak fel, ha magam is át nem mennék Texasba. A tágas, nyílt tér, ahol férfiak a férfiak – fiú, ez kellene nekem, mint egy falat kenyér. Na, szóval beszédbe elegyedtünk, és a pofa azt mondta, hogy Angliában akar letelepedni. Sráckorában Londonból került el, de most már nem tudna itt megmaradni, annyira megváltozott minden. Azt mondtam neki: a leghelyesebb, ha vesz egy házat valahol vidéken, tisztességes vadászterülettel, mire ő azt mondta: „És hogyan vesz az ember házat valahol vidéken, tisztességes vadászterülettel?”, mire én: „Bízd csak rám az egészet, vén csataló. Majd én elintézem.” Úgyhogy meg is bízott, hogy intézkedjem, én meg elmentem Farmingdonékhoz, az ingatlanügynökökhöz a Cavendish Square-en. Elcsevegtem az igazgatóval. Rendes vén szivar, molyrágta pofaszakállal. Azt mondtam, hogy van egy milliomosom, aki vidéki házat akar. „Találjon egyet neki, fiú – mondtam –, aztán mutyizunk a közvetítő dohányon.” Mire ő azt felelte: „Oké”, és most már mindennap várom, hogy közölje, kikotort valami megfelelőt. Majd meglátod, mit fog ez jelenteni. Ezek az ingatlanügynökök személyes sértésnek veszik, ha az ügyfelük a rajta lévő ruhán kívül nem hagyja náluk mindenét, és én felesben vagyok az üzletben. Kalkuláld ki, fiú, kalkuláld ki.

– És biztos vagy benne, hogy annak az embernek van pénze?

– Fölveti, öregem. Még nem jött rá, hogy az ötfontosnál kisebb címlet is van forgalomban. Meghívott ebédre, és amikor borravalót adott a pincérnek, az könnyekben tört ki, és kétfelől arcon csókolta.

Meg kell vallanom, megkönnyebbültem, mert ezúttal valóban úgy tűnt: Mason kisasszony jövője szilárd alapokon nyugszik. Sosem hittem volna, hogy Ukridge valaha is ilyen egészséges tervben lesz érdekelt, és ezt meg is mondtam neki. Sőt elismerésemet némileg túlzásba is vihettem, mert úgy felbátorítottam, hogy kölcsönkért még öt shillinget; s mikor távozott, még egy kétoldalú megállapodás született közöttünk, amelynek értelmében egy összegben előlegezek neki fél fontot. Az üzlet üzletet fiadzik.

Az ezt követő tíz nap során nem láttam Ukridge-et. Szokása volt ez az időnkénti eltűnési viszketegség, ezért nem aggódtam a tékozló fiú holléte miatt, de időnként azért enyhe kíváncsiságon kaptam magam: ilyenkor az fordult meg a fejemben, hogy vajon mi lehet vele. A rejtély egy este megoldódott, amikor a Pall Mall hosszában hazafelé tartottam egy későig elhúzódott megbeszélésről, amelyet egy kabaréba szerződött színész barátommal folytattam; egy egyfelvonásosomat próbáltam eladni neki – mint később kiderült, sikertelenül.

Az előbb estét írtam; az igazság az, hogy már hajnali két óra felé járt az idő. Az utcák sötétek voltak és elhagyatottak, csend volt mindenütt, egész London aludt, kivéve Ukridge-et és egy barátját, akik, mikor odaértem, a Hardy-féle horgászfelszerelés-üzlet előtt álltak. Pontosabban Ukridge állt az üzlet előtt; a barátja a járdán ült, és a hátát egy lámpaoszlopnak támasztotta.

Amennyire a gyér fényben ki tudtam venni, középkorú férfi volt, tagbaszakadt testalkatú, őszülő halántékú. A halántékát azért tudtam ilyen pontosan megfigyelni, mert a kalapját a bal cipője orrán hordta. Előírásos öltönyt viselt, de megjelenését némiképp lerontotta az ingmellén található maréknyi sár, valamint az a tény, hogy az este folyamán valamikor vagy elhajította a nyakkendőjét, vagy valaki más fosztotta meg tőle. Merev tükörtojás-tekintettel bámulta a kalapot. Rajta kívül senkit nem láttam még, aki két szivart szívott volna egyszerre.

Ukridge oly melegen fogadott, mint az ostromlott helyőrség a felmentő seregeket.

– Vén csataló! Pont rád van most szükségem! – kiáltotta, mintha számos egymással versengő jelentkező közül választott volna ki. – Gyere már, segíts Hanket föltámogatni.

– Szóval ez Hank? – kérdeztem, kíváncsian végigmérve a heverő sportembert, aki ekkorra már behunyta a szemét, mintha a kalap látványától megcsömörlött volna.

– Igen. Hank Philbrick. Ez az a fickó, akiről meséltem; akinek a házra van szüksége.

– Nem úgy néz ki, mint akinek házra van szüksége. Én úgy nézem, teljesen elégedett a tágas, nyílt térrel.

– Szegény öreg Hanket kissé elővette az időjárás – magyarázta Ukridge, türelmes együttérzéssel szemlélve balvégzettől sújtott barátját. – Ilyen hatással van rá. Az a helyzet, öregem, hogy nem tesz jót ezeknek a fickóknak, ha pénzhez jutnak. Eltúlozzák a dolgokat. Hank élete első ötven évében nem ivott mást, mint vizet, a születésnapján, mint különlegességet, esetleg talán egy kis tejet, és most megpróbálja behozni, amit elmulasztott. Nemrég fedezte föl, hogy szeszes italok is vannak a világon, és valamiféle hobbit csinál belőlük. Azt mondja, olyan szép a színük. Nem is volna baj, ha egy alkalommal megmaradna egynél, de ő szeret kísérletezni. Keveri, öregem! Megrendeli mindet, és összekeveri egy korsóban. Hogy mondjam – érvelt Ukridge –, az ember nem ihat meg öt-hat korsónál többet benedictine–chartreuse–kümmel-crčme de menthe–konyak keverékből anélkül, hogy megsínylené. Különösen ha pezsgővel és burgundival fűtött be.

Hevesen összeborzongtam a gondolatra. Borzadállyal vegyes tisztelettel néztem ezt az eleven szeszkazánt a járdán.

– Ez mind igaz?

– Az utóbbi két hétben minden este ezt csinálja. És a legtöbbször én is vele voltam. Én vagyok az egyetlen haverja Londonban; szereti, ha a közelében vagyok.

– És mik a terveid a jövőjére nézve? Mármint a legközelebbi jövőjére. Elszállítjuk valahová, vagy itt fogja tölteni az éjszakát a hallgatag csillagok alatt?

– Arra gondoltam, öregem, hogy ha segítenél, elvihetnénk a Carltonba. Ott lakik.

– Nem fog sokáig, ha ilyen állapotban jár haza.

– Az ég szerelmére, édes öregem, nem bánják azok! Tegnap húsz ficcs borravalót adott az éjszakai portásiak, és megkérdezte, hogy szerintem elég-e. Nyújts segédkezet, fiú. Induljunk el.

Segédkezet nyújtottam és elindultunk.

Ennek az éjszakai találkozásnak annyi volt a hatása rám, hogy megszilárdult a benyomásom: Ukridge jó úton jár, ha Mr. Philbrick számára házvásárlási ügyben közbenjár. Ami keveset láttam Hankból, az meggyőzött arról, hogy ez az ember nem kicsinyes. Ki fog fizetni bármilyen árat, amit csak mondanak neki. Ukridge kétségkívül keres majd annyit, hogy a részéből le tudja tenni Dora Mason százasát, és még csak meg sem érzi. Sőt lehet, hogy életében először valóban hozzájut ahhoz a tőkéhez, amelyről oly vágyakozva szokott beszélni. Következésképpen megszűntem aggódni Mason kisasszony jövőjéért, és figyelmemet a saját gondjaimra összpontosítottam.

E gondok bárki más számára talán csekélységnek tűntek volna, de mégis voltak akkorák, hogy elkeserítsenek. Az éjszakai találkozás után két nappal egy meglehetősen nyugtalanító levelet kaptam.

Volt akkoriban egy társasági lap, amelynek dolgoztam olykor, és szerettem volna többet dolgozni; e lap szerkesztője küldött egy meghívót a Toll és Tinta Klub közelgő báljára, azzal az útmutatással, hogy másfél hasábos derűs leírást készítsek neki az eseményről. Előbb meg kellett emésztenem a kellemes gondolatot, hogy a derült égből az olyannyira nélkülözött készpénzből aláhull valami, s csak aztán jöttem rá, miért cseng a Toll és Tinta Klub neve oly ismerősen. Ennek a klubnak volt népszerű és tevékeny elnöke Ukridge nagynénje, Julia, márpedig a gondolat, hogy ismét találkoznom kell ezzel a kényelmetlen nővel, sötét felhővel borított el. Még nem felejtettem el – s talán sohasem is fogom elfelejteni – találkozásunkat a szalonjában, Wimbledonban.

Nem voltam abban az anyagi helyzetben, hogy nemet mondjak a szerkesztők szeszélyeire, úgyhogy keresztül kellett esnem a dolgon, de ez a kilátás mégis egészen elkábított, és még mindig ezen borongtam, amikor az erőszakosan megszólaltatott ajtócsengő fölrezzentett tépelődésemből. A csengőszót Ukridge bömbölő hangja követte, afelől tudakozódván, hogy otthon vagyok-e. Egy pillanat múlva már be is rontott szobámba. A tekintete bősz, a csíptetője negyvenöt fokos szögben, a gallérja mintegy héthüvelyknyire szétnyílva a nyakán. Egész megjelenése valami iszonyú sorscsapásra utalt; nem is lepődtem meg, mikor első szavaival lerántotta a leplet sajgó szívéről.

– Hank Philbrick – mondta Ukridge minden bevezető nélkül – egy sátánfajzat, egy patkány, egy pondró.

– Most meg mi történt?

– Cserbenhagyott az a féleszű rohadék! Mégsem kell neki vidéki ház. Lelkemre, ha Kanada mostanában csupa ilyen férfit terem, mint Hank Philbrick, az isten legyen irgalmas ahhoz az országhoz.

Félretettem csip-csup gondjaimat. E fenséges tragédia mellett jelentéktelennek tűntek.

– És mitől gondolta meg magát? – kérdeztem.

– A teszetosza, tutyimutyi féreg! Mindig is éreztem, hogy valami nem stimmel azzal az emberrel. Olyan ocsmány, ugrálós tekintete van. Ezt te is igazolhatod, fiú. Nem beszéltem neked legalább százszor az ugrálós tekintetéről?

– Dehogynem. És miért gondolta meg magát?

– Nem mondtam talán, hogy ebben az emberben nem szabad megbízni?

– Ismételten. És miért gondolta meg magát?

Ukridge éles, keserű kacajt hallatott, amelytől majd megrepedt az ablaktábla. A gallérja úgy ugrált, egy élőlény. Ukridge gallérja amolyan hőmérőként működött; érzelmeinek hőfokát jelezte. Néha, ha a hőmérséklete normális volt, percekig is megmaradt a gallérgombon, de a legkisebb hőemelkedés hatására elszabadult, és minél ingerültebb volt a gazdája, annál magasabbra szökött.

– Mikor Kanadában megismerkedtem Hankkel – mondta Ukridge –, olyan erős volt, mint a bivaly. Struccok tanulták tőle levelező tanfolyamon a helyes emésztést. De aztán egyszer csak pénzhez jutott… Fiú – szakította félbe saját magát –, ha gazdag leszek, azt szeretném, ha a könyökömnél állnál, és nagyon figyelnél. És amint a hanyatlás jeleit látod, szólj rám. Ne hagyd, hogy elpuhuljak. Ne engedd, hogy az egészségemmel vacakoljak. Hol is tartottam? Ja, igen. Szóval egyszer csak pénzhez jutott, és azonnal azt kezdte képzelni, hogy ő egy finom, törékeny virágszál.

– Abból, amit a minap meséltél, nem erre következtettem.

– Ami a minap történt, az okozott minden bajt. Természetes, hogy egy kis fejfájással ébredt.

– Meghiszem azt.

– Persze, de az istenért, mi egy fejfájás?! Annak idején fogta volna magát, és bekap egy csillapítót, kivág fél tucat fát, és lőttek a fájdalomnak. Most meg mi történik? Ezzel a rengeteg pénzzel a zsebében eszébe sem jut, hogy ilyen egyszerű gyógymódhoz folyamodjon. Nem, kérem! Elment egy Harley Street-i cápához, egy olyanhoz, aki két fontot kér azért, hogy megkérdezi: „Hogy vagyunk ma délelőtt?” Végzetes lépés volt, fiú. A cápa persze azonnal rávetette magát, megkopogtatta itt, megnyomkodta ott, kijelentette, hogy eléggé lestrapált állapotban van, és végül azt javasolta, hogy töltsön hat hónapot valami száraz, napos helyen. Egyiptomot ajánlotta erre a célra. Egyiptomot, gondolj bele, egy olyan embernek, aki leélt ötven évet, és egész idő alatt azt hitte, hogy Egyiptom egy város neve Illinois államban. Na, elég az hozzá, hogy elutazott hat hónapra, nem kell neki vidéki ház Angliában, és remélem, hogy kettéharapja egy krokodil. Közben meg a bérleti szerződés ott áll készen, csak alá kellene írni. Lelkemre, ez azért sok. Néha azon tűnődöm, van-e még értelme küzdeni.

Komor csönd borult ránk. Ukridge borongós merengésében szórakozottan a gallérgombjával babrált. Én nehéz szívvel dohányoztam.

– És most mi lesz a barátnőddel, Dórával? – kérdeztem végül.

– Engem is ez aggaszt – mondta Ukridge gyászosan. – Megpróbáltam kitalálni valami más módot, hogy megszerezzem azt a százast, de pillanatnyilag, nem röstellem bevallani, tanácstalan vagyok. Sötéten látom a helyzetet.

Én is sötéten láttam. Esélyei arra, hogy száz fonthoz jusson anélkül, hogy betörne a pénzverdébe, csekélynek tűntek.

– Fura, hogy a dolgok hogy összejönnek – mondtam, és odaadtam neki a szerkesztő levelét. – Nézd csak!

– Mi ez?

– Megbízás, hogy írjak beszámolót a Toll és Tinta Klub báljáról. Ha sohasem találkoztam volna a nagynénéddel…

– Vagy ha nem toltad volna el a találkozást…

– Én nem toltam el. Csak annyi történt…

– Jól van, fiú, jól van – mondta Ukridge színtelen hangon –, ez fölösleges szőrszálhasogatás. A tény akkor is tény: akár a te hibádból, akár nem, de az eset tökéletes fagyás volt. Mit is akartál mondani?

– Azt, hogy ha sosem találkoztam volna a nagynénéddel, most ezen a bálon egészen természetes körülmények között megismerkedhetnék vele.

– Eljátszhatnád az Ifjú Tisztelőt – kapta fel az ötletet Ukridge. – Beetethetnéd azzal, hogy hajlandó vagy csupa jót írni a lapba.

– És megkérhetném, hogy cserében vegye vissza Dora Masont.

Ukridge a levelet forgatta a kezében.

– Nem gondolod, hogy talán még így is…

Egyre jobban és jobban sajnáltam Dora Masont, de ezen a ponton szilárd voltam.

– Nem gondolom.

– De hát képzeld csak el, fiú – unszolt Ukridge. – Ezen a bálon olvadékony hangulatban lesz. A zene, a fények, a vígság, a kacagás.

– Nem – mondtam. – Ez nem lehetséges. Kibújni most már nem tudok, mert akkor nem kapnék több megbízást ettől a laptól, de egy dolgot kijelentek: a lehető legtávolabb akarok maradni a nagynénédtől. Ez az utolsó szavam. Néha róla álmodom, és olyankor sikoltva ébredek. És különben is: semmi értelme sem volna, hogy megkörnyékezzem. Meg sem hallgatna. Már késő. Nem voltál velem akkor Wimbledonban, de elhiheted, hogy nem tartozom a baráti köréhez.

– Mindig ez történik – sóhajtotta Ukridge. – Mindig minden elkésik. Na, megyek, fiú. Sok gondolkoznivalóm van. Sok súlyos gondolkoznivalóm.

És azzal otthagyott anélkül, hogy akár egy szivart is kölcsönkért volna – biztos jele volt ez annak, hogy rugalmas lelke jóvátehetetlenül összetört.

A Toll és Tinta Klub bálját, mint annyi mást ebből a fajtából, a Knightsbridge-i Lótuszcsarnokban tartották, abban a barakkszerű épületben, amely mintha kizárólag eme szomorú események kedvéért létezne a föld színén. A Toll és Tinta nyilvánvalólag inkább a minőséget tartotta szem előtt tagjainak megválasztásában, semmint a mennyiséget; amikor megérkeztem, a zenekar azon a sajátos, fémes hangon játszott, amelyet a zenekarok olyankor adnak ki, ha óriási, de csak hatodrészig megtelt teremben lépnek fel. A hangulat jeges volt és sivár; általános melankólia uralkodott. Az a néhány pár, amely a parkett beláthatatlan pusztaságán táncolt, komornak és befelé fordulónak látszott, mintha az odafent kiterítve fekvő tetemre gondolnának, és az járna a fejükben, hogy mindannyian porból lettünk, porrá leszünk. A falak mentén, az aranyozott székeken, amelyeket kizárólag kibérelhető tánctermekben látni, kísérteties alakok ültek, és fojtott hangon beszélgettek, talán a skandináv irodalom újabb irányzatairól. Az az igazság, hogy ebben a tömény búbánatban csupán egyetlen vigasztaló pont maradt: hogy ez az egész akkor történt, amikor a teknőchéjkeretes szemüvegek még nem voltak divatban.

Azt a különös, szürke reménytelenséget, amely mindig elfog, valahányszor irodalmi emberek falkájába keveredem, csöppet sem segített elviselni a gondolat, hogy bármelyik pillanatban szembetalálhatom magamat Miss Julia Ukridge-dzsel. Nyugtalanul, feszült éberséggel mozogtam a teremben, mint a macska, amelyik idegen sikátorba tévedt, és minden árnyékban egy féltégla potenciális elhajítóját sejti. A találkozástól semmi jót nem vártam, csupán kínos feszélyezettséget. A tanulság, amelyet előző találkozásunkból levontam, ez volt: a boldogság számomra abban rejlik, ha a lehető legtávolabb tartom magam Miss Julia Ukridge-től.

– Bocsánat!

Óvatosságom hiábavaló volt. A nő hátulról cserkészett be.

– Jó estét – szóltam.

Haszontalan dolog az efféle jeleneteket előre lepróbálni. A valóságban úgyis mindig másképp zajlanak le. A terembe lopakodva úgy éreztem: ha találkoznék ezzel a nővel, ugyanazt a hátborzongató bűntudatot és kisebbrendűséget érezném, amely Wimbledonban úgy kikezdte az öntudatomat. Elmulasztottam számításba venni, hogy az a fájdalmas epizód az ő hazai pályáján zajlott le, és hogy a lelkiismeretem akkor kezdettől fogva nem volt tiszta. Ma este mások voltak a körülmények.

– Ön tagja a Toll és Tinta Klubnak? – tudakolta Ukridge nagynénje fagyosan.

Fémes tekintetű kék szeme rám meredt, nem éppen undorral, inkább hideg és bíráló helytelenítés ült benne. Ilyen szemmel nézhet egy kényes szakácsnő, ha svábbogarat vesz észre a konyhájában.

– Nem – válaszoltam. – Nem vagyok.

Vakmerőnek és gonosznak éreztem magam. Az idegeimre ment ez a nő, és igyekeztem, hogy a szemek beszédével ezt a tudomására is hozzam.

– Akkor volna szíves elárulni, hogy mit keres itt? Ez zártkörű rendezvény.

Vannak az életnek nagy pillanatai. Ugyanazt éreztem én ekkor, mint amit Bunyós Billson érezhetett a legutóbbi meccsen, amikor észrevette, hogy Alf Todd, az ellenfele nyitott védelemmel közeledik, szinte kérve, hogy vigye be a végső ütést.

– A Társaság szerkesztőjétől kaptam a meghívót. Cikket írok erről a bálról a lapba.

Ha én azt éreztem, amit Billson úr, akkor Ukridge nagynénje nagyon hasonlót érezhetett, mint Alf Todd. Jól láthatóan megroggyant. Egy pillanat alatt átváltoztam svábbogárból egy istenhez hasonlatos teremtménnyé, aki, ha az ember megnyeri magának, képes némi reklámot csapni az újságban, márpedig az efféle reklám fölöttébb kedves a nőírók szívének. És ő nem nyert meg engem magának. Nincsen szózat keservesebb, mint az, hogy „Most már nem lehet”. Túlzás volna azt állítani, hogy leesett az álla, de e fekete pillanat kínjától mégis elváltak egymástól az ajkai, és a csüggedt kiábrándulás kifejezésébe görbültek. Hanem azért jó anyagból gyúrták ezt a nőt. Nem adta fel egykönnyen.

– Sajtóbelépő – mormogta.

– Sajtóbelépő – visszhangoztam.

– Láthatnám?

– Hogyne.

– Köszönöm.

– Nincs mit.

Továbbment.

Könnyebb szívvel folytattam a táncosok szemügyre vételezését. Jelenlegi, emelkedett kedélyállapotomban nem is láttam őket olyan siratnivalónak, mint pár perccel ezelőtt. Néhányan közülük, s nem is kevesen, már-már emberinek tűntek. Többen tartózkodtak már a parketten, és – akár a fantáziám játszott velem, akár nem – a hangulatban bizonyos vidámság volt érezhető. A gyásztor képzete változatlanul megmaradt, de most már lehetővé vált úgy szemlélni az egészet, mint egy kevésbé szertartásos, derűsebb gyásztort. Kezdtem örülni, hogy eljöttem.

– Bocsánat!

Úgy gondoltam, hogy aznap estére már vége az effélének, ezért kissé türelmetlenül fordultam meg. A hang, amely megszólított, kifinomult tenor volt, s akit megláttam, ugyanilyen kifinomult tenor-fiatalembernek bizonyult. Ifjú volt, kövérkés, a hajviselete Jupiterhez méltó; fekete zsinórral fölerősített csíptetőt viselt.

– Elnézést – mondta ez a fiatalember –, tagja ön a Toll és Tinta Klubnak?

Pillanatnyi bosszúságom tovaszállt; hirtelen eszembe jutott: tulajdonképpen hízelgő rám nézve, ha ezek az emberek ily makacsul vonakodnak elhinni, hogy közülük való vagyok. Rájöttem, hogy annak a mulatótulajdonosnak a példáját követhetik, akit egy ifjú hölgy becsületsértésért beperelt, mert az illető nem engedte be a mulatójába, mondván: nem tartaná kívánatosnak, ha a hölgy elvegyülne a vendégei között; később aztán a bíróságon úgy védekezett, hogy ezt bóknak szánta.

– Nem, hála istennek! – válaszoltam.

– Akkor mit…

– Sajtóbelépő – magyaráztam.

– Sajtóbelépő? Melyik lap?

– Társaság.

Julia Ukridge tartásából semmi sem szorult ebbe a fiatalemberbe; semmi a büszkeségből, amely arra késztette volna, hogy kimért és látszólag közönyös maradjon. Ez itt úgy sugárzott, mint a kelő nap. Megragadta a karomat, és gyúrni kezdte. Úgy kezdett csapongani körülöttem, mint egy fiatal birka, ha itt a kikelet.

– Kedves barátom! – kiáltotta túláradó örömmel, és szilárdan megragadta a karomat, nehogy elszökhessem. – Kedves barátom, őszintén a bocsánatát kérem! Igazán nem kérdeztem volna, de hát vannak itt olyanok, akiket nem hívtunk. Nincs egy perce, hogy beszéltem valakivel, aki azt állította, hogy pénzért vásárolta a belépőjét. Valami lehetetlen félreértés, hiszen erre a bálra nem árultak jegyeket. Tovább is faggattam volna, de eltűnt a tömegben, és azóta sem láttam. Tudja, ez zártkörű rendezvény, kizárólag a klub tagjai számára. Jöjjön velem, kedves barátom, és elmondok néhány részletet, amelyek segítségére lesznek majd a cikk megírásában.

Határozottan kivezetett a teremből egy kis oldalszobába, becsukta az ajtót, a szökésemnek elejét veendő, és – tudván, hogy a macska lábát vajjal kenik be, hogy új otthonát megszokja – sürögni-forogni kezdett körülöttem, whiskyvel és cigarettával traktálva.

– Nagyon kérem, szíveskedjen helyet foglalni.

Helyet foglaltam.

– Először is, ami a klubot illeti. A Toll és Tinta Klub az egyetlen igazán exkluzív szervezet a maga nemében egész Londonban. Büszkék vagyunk erre. Azok vagyunk mi az irodalmi életben, ami a társasági életben a Brooks vagy a Carlton. Tagjaink sorát kizárólag meghívás útján bővítjük. Klubunk tagjának lenni nem kis megtiszteltetés. Pontosan száz tagunk van, és csak azokat az írókat választjuk tagunkká, akik rendelkeznek az éleslátás képességével.

– Meg rugalmassággal, széles látókörrel?

– Tessék?

– Semmi.

– Az itt jelenlevők legtöbbjének neve bizonyára ismerősen csengene önnek is.

– Ismerem Miss Ukridge-et, az elnököt – mondtam.

Halvány, alig észrevehető árny suhant át a fiatalember arcán. Levette csíptetőjét, és enyhe visszatetszéssel törölgetni kezdte. A hangja is színtelenebb lett.

– Hát, igen – mondta –, Julia Ukridge. Drága lélek, de köztünk szólva, mint végrehajtó erő, nem valami nagy segítség.

– Nem?

– Nem. Bizalmasan elárulom, hogy mindent én csinálok. Én vagyok a klub titkára. Egyébként a nevem Charlton Prout. Talán ismeri is?

Reménykedve nézett rám; éreztem, hogy tennem kell vele valamit. Túlságosan simulékony volt, és különben is: senkinek sincs joga ilyen frizurát viselni.

– Hogyne – mondtam. – Minden könyvét olvastam.

– Valóban?

– Sikoly az éjszakában; Ki ölte meg Jasper Bossomot… Olvastam mindet.

Ettől megmerevedett.

– Azt hiszem, összetéveszt egy másik… ööö… szerzővel – mondta. – Az én munkásságom némiképp eltérő irányvonalú. A recenzenseim általában prózai pasztelleknek nevezik, amit csinálok. Úgy hiszem, a legtöbbre becsült munkám a Szürke mirtuszok. Tavaly jött ki a Dunstable-nél. Rendkívül jó fogadtatást kapott. Azonkívül kritikákat is írok szép számmal a jobb folyóiratokba. – Itt szünetet tartott. – Ha gondolja, hogy az olvasóit érdekelheti – tette hozzá, rosszalló kézmozdulattal –, küldhetek egy fényképet is. Talán a szerkesztő fel akarja használni.

– Lefogadom.

– Holott a fénykép valahogy mintha elterelné az ilyesfajta cikkeket a lényegről.

– Bizony – feleltem szívélyesen –, az ég egy világon semmi mást nem csinál egyáltalán, csak azt az egyet, hogy eltereli.

– És ne feledje el a Szürke mirtuszokat. Nos, ha elszívta a cigarettáját, akár vissza is mehetünk a bálterembe. Azok az emberek nagyon megszokták, hogy rám hagyatkozzanak.

Ahogy kinyitotta az ajtót, betódult a zene, és már a legelső pillanatban az volt az érzésem, hogy másként hangzik. Az a bizonyos bádoghang eltűnt belőle. És amikor kikerültünk egy jókora cserepes pálma mögül, arra is rájöttem, hogy miért.

Tele volt a parkett. Mit tele – zsúfolt volt túlcsordulásig. Ahol az előbb még úgy mozogtak a párok, mint magányos kémek, most valóságos hadak szorongtak. A levegőt lárma, kacagás töltötte be. Lehet, hogy ezek az emberek, mint kísérőm említette, általában őrá szoktak hagyatkozni, de most úgy látszott, hogy szokatlanul jól elvannak a távollétében is. Megtorpantam, és döbbenten figyeltem a néptömeget. Úgy láttam, valahol hiba csúszott az egyenlegbe.

– Úgy emlékszem, azt mondta, hogy a Toll és Tinta Klubnak mindössze száz tagja van.

A titkár a csíptetőjéért kotorászott. Csaknem Ukridge-szerű tehetsége volt ahhoz, hogy szenvedélyes pillanataiban leejtse a szemüvegét.

– Igen… a… annyi – dadogta.

– Hát, ahogy így elnézem, balról jobbra, szerintem közelebb van a hétszázhoz.

– Nem értem.

– Lehet, hogy közben új választásokat tartottak, és bevettek néhány olyan írót is, aki nem rendelkezik éleslátással – próbálkoztam.

Észrevettem, hogy Miss Ukridge közeledik zuhanórepülésben, és füstölögni látszik.

– Mr. Prout!

A Szürke mirtuszok jeles szerzője görcsösen összerándult.

– Tessék, Miss Ukridge.

– Kik ezek az emberek?

– Én… én nem is tudom – mondta a tehetséges fiatalember.

– Nem tudja! A maga dolga az, hogy tudja. Maga a klub titkára. Azt ajánlom, minél hamarabb derítse ki, hogy kik ezek, és mit képzelnek, hol vannak.

A megnógatott titkár olyan volt, mint akinek minden reményét meghiúsította az élet; a füle élénk pírt öltött, de a jeles szerző bátran nekilátott a feladat végrehajtásának. Egy szőke bajuszú, gumival felkötött nyakkendőt viselő, derűs férfiú haladt arra; Mr. Prout úgy vetette rá magát, mint egy párduc.

– Bocsánat, uram.

– Mi van?

– Ha volna szíves… szóval, ha meg nem sértem… Engedje meg, hogy megkérdezzem…

– Mit keres itt? – csattant fel Miss Ukridge, uralkodói türelmetlenséggel félbeszakítva a tapogatózást. – Hogyan került ide, erre a bálra?

Az idegen elcsodálkozott.

– Ki? Én? – mondta. – Hát jöttem a többivel.

– Hogyhogy a többivel?

– A Warner Áruházak Társas és Kiránduló Körének tagjaival.

– De ez a Toll és Tinta Klub bálja – bégette Mr. Prout.

– Valami tévedés – mondta a másik magabiztosan. – Egy kis baklövés. Tessék – tette hozzá, egy arra törtető, középkorú, testes úrra mutatva –, beszéljenek inkább a titkárunkkal. Ő fogja tudni. Mr. Biggs, ez az úr azt gondolja, hogy valami tévedés van a bálban.

Mr. Biggs megállt, nézett, figyelt. Így közelről erőteljes, határozott ember benyomását keltette. Tetszett nekem, amit láttam.

– Bemutatom Charlton Prout urat – mondtam –, a Szürke mirtuszok szerzőjét. Prout úr – folytattam, mert az előbbi kijelentés nem keltett semmiféle szenzációt – a Toll és Tinta Klub titkára.

– Én a Warner Áruházak Társas és Kiránduló Körének titkára vagyok – közölte Mr. Biggs.

A két titkár harciasan méregette egymást, mint két kutya.

– De mit csinál itt? – nyögte Mr. Prout, ahogyan a széltől nyög a fák koronája. – Ez zártkörű rendezvény.

– Szó sincs róla – jelentette ki Mr. Biggs határozottan. – Én magam vettem a jegyeket az összes tagunk számára.

– De hiszen nem is árultunk jegyeket. Ezt a bált kizárólag…

– Teljesen nyilvánvaló, hogy vagy a címet, vagy a napot eltévesztették – csattant fel Miss Ukridge, rövid úton átvéve Mr. Prout helyét a felső vezetésben. Nem hibáztattam azért, hogy elvesztette a türelmét. A titkár rendkívül erőtlenül irányította a kampányt.

A Warner Áruházak Társas és Kiránduló Körének erős embere udvarias, de harcra kész tekintetet vetett új ellenfelére. Ezt a pillantást még jobban szerettem, mint az eddigieket. Olyan férfi ez, aki a végsőkig harcol, akkor is, ha rámegy az egész nyár.

– Nincs szerencsém ismerni ezt a hölgyet – mondta nyájasan, de a szeme kezdett vérbe borulni. A Biggsek, mondta ez a szem, nem szívesen viselnek hadat nők ellen, de ha a nő azt akarja, hát tudnak ők könyörtelenek is lenni, vasemberek. – Megkérdezhetem, ki ez a hölgy?

– Ő az elnöknőnk.

– Örvendek a szerencsének, asszonyom.

– Miss Ukridge – tette hozzá Mr. Prout, kiegészítve az információt.

Ez a név megpendíthetett egy húrt Mr. Biggsben. Előrehajolt, és a szeme diadalmasan felcsillant. – Azt mondta, Ukridge?

– Miss Julia Ukridge.

– Akkor minden rendben – mondta Mr. Biggs vidáman. – Semmi tévedés. A jegyeinket egy Ukridge nevű úrtól vettem. Hétszáz darabot, öt shillingért darabját, a nagybani vétel miatt árengedménnyel, plusz tíz százalék engedmény a készpénzfizetés miatt. Ha Mr. Ukridge az utasítások ellenére cselekedett, most már késő jóvátenni a dolgot. Világosan meg kellett volna mondani neki, mit csináljon, még mielőtt elindult volna, hogy megcsinálja.

S ezzel a rendkívül egészséges látásmódra valló kijelentéssel a Warner Áruházak Társas és Kiránduló Körének titkára fényes tánccipőjének sarkán fordult, és elment. Én is tovalépdeltem. Semmi sem tartóztathatott. Távolodóban még visszanéztem; a Szürke mirtuszok szerzője épp akkor kezdett belebonyolódni egy kínosnak ígérkező eszmecserébe. Vérzett érte a szívem. Ha valaki feddhetetlen volt, akkor az Mr. Prout, de a Toll és Tinta Klub elnökasszonyának ilyen apróság nem állhatott útjában.

– Ó, hát csak eszembe jutott, fiú – mondta Stanley Featherstonehaugh Ukridge szerényen, kiküldött tudósítónk kérdésére. – Ismerhetsz. Az egyik pillanatban az elmém, akár egy sivatag, aztán bumm!, valami kolosszális ötlet. Mutattad a báli meghívót, az ejtett gondolkodóba. Egy kocsmában összefutottam egy fickóval, aki a Warner Áruházaknál dolgozik. Jóképű fickó, teli pattanással. Mesélte, hogy a Társas és Kiránduló Kör készül a félévenkénti murira. Szó szót követett, rávettem, hogy mutasson be a titkárnak, és megállapodtunk. Tetszett nekem a fickó, öregem. Nagy öröm találkozni egy ilyen józan, higgadt, üzleties gondolkodású szivarral. Egykettőre megállapodtunk a részletekben. Elárulom neked, Corky fiam, hogy évek óta először kezdem tisztán látni az utat magam előtt. Van valamicske tőkém. Elküldöm szegény kicsi Dorának a százasát, és még mindig legalább ötven ficcsem marad. Ötven ficcs! Drága öregem, nekem elhiheted, beláthatatlan, egyszerűen beláthatatlan, hogy mire vagyok képes ötven ruppóval a tarsolyomban. Most már világosan látom az utamat. Szilárd talajra ért a lábam. A világ osztriga, mit kardommal nyitok szét.[1] Semmi sem állíthat meg abban, hogy iszonyatosan nagy vagyont szedjek össze. Nem túlzok, vén csataló: iszonyatos vagyont. Mostantól számított egy év múlva, mértéktartó becslésem szerint úgy…

Kiküldött tudósítónk itt visszavonult.

[1] Shakespeare: A windsori víg nők (Devecseri Gábor fordítása).

HETEDIK FEJEZET

Az esküvő elmarad

Ukridge számára – amint várható is az ő állandó, napsugaras optimizmusától – az alábbi eset megint csak azt bizonyította, hogy ebben a mi világunkban minden a jó irányában halad. A történetben elejétől végig a Gondviselés kezét látja; mikor érvet keres arra a nézetére, hogy a sors az arra érdemesnek a legkomolyabb veszedelemből is megmutatja a kiutat, ez az eset az 1. számú illusztráció.

A dolog tulajdonképpen a Haymarketen vette kezdetét, egy nyár közepi délutánon. A Pall Mall vendéglőben az én költségemre ebédeltünk, s mikor utána az utcára léptünk, egy hatalmas, fényes autó kanyarodott a járda mellé; a sofőr kiszállt, felnyitotta a motortetőt, és egy fogóval ügyködni kezdett odabent. Ha egyedül vagyok, egy futó oldalpillantással beértem volna, de Ukridge számára az a látvány, hogy valaki más dolgozik, mindig ellenállhatatlan vonzóerőt jelentett. Karon tagadott, és odakormányzott, hogy segítsek én is lelki támaszt nyújtani a robotolónak. Vagy két percig szuszogott a sofőr nyakába, míg az ráeszmélt, hogy ami a tarkóján csiklandozza a haját, az nem valami játszi júniusi szellő, és némi ingerültséggel föltekintett.

– Hé! – mondta tiltakozólag. De aztán bosszankodása átadta a helyét valaminek, amit – sofőrről lévén szó – már-már barátságosságnak nevezhetnénk. – Helló – jegyezte meg.

– Nicsak, helló, Frederick – mondta Ukridge. – Nem is ismertelek meg. Ez az új kocsi?

– Aha – bólintott a sofőr.

– Cimborám – magyarázta Ukridge felém hajolva, színpadi félre suttogással. – Egy kocsmában ismertem meg. – Londonban nyüzsögtek az olyan cimborák, akiket Ukridge kocsmában ismert meg. – Mi a baj?

– Kihagy – válaszolta Frederick, a sofőr. – De mindjárt eligazítom.

Ügyességébe vetett bizalma nem volt alaptalan. Rövid idő múlva kiegyenesedett, lecsukta a motortetőt, és megtörölte a kezét.

– Szép időnk van – jegyezte meg.

– Fantasztikus – helyeselt Ukridge. – Hova indultál?

– Addingtonba. A főnök ott golfozik, érte kell mennem. – Egy pillanatra habozni látszott, aztán a nyári napsütés lágyító ereje megtette a hatását. – Nem kísértek el East Croydonig? Onnan visszajöhettek vonattal.

Csábító ajánlat volt; sem Ukridge-nek, sem nekem nem volt kedvünk visszautasítani. Beszálltunk, Frederick beindította a motort, és már mentünk is, két világfi, akik kikocsikáznak levegőzni. A magam részéről kipihentnek és felszabadultnak éreztem magam, és semmi okom sincs feltételezni, hogy Ukridge ne ugyanígy lett volna. Az ekkor bekövetkezett kellemetlen közjáték így kétszeresen is kiábrándító volt. Megálltunk egy kereszteződésnél, hogy utat engedjünk az észak felé haladó forgalomnak, és kellemes, ebéd utáni tompultságunkat egy váratlan, erőszakos ordítás zúzta szét.

– Hé!

– Hogy a kiáltó hozzánk intézte szavát, afelől nem volt helye kétségnek. Ott állt a járdán, alig másfél méternyire, és félreérthetetlenül a mi elegáns járművünket bámulta; zömök, szakállas, középkorú férfi volt, öltözéke sem az időjárás kívánalmaihoz, sem a Társaság szabászati kívánalmaihoz nem alkalmazkodott: hosszú szalonkabátot és keménykalapot viselt. – Hé! Maga! – bömbölte, minden jóérzésű járókelő megbotránkozására.

Frederick, a sofőr a bal szeme sarkából odadobott, fenségesen megvető pillantás után nem foglalkozott tovább az alacsonyrendű réteg méltatlan megnyilatkozásával, de meglepve kellett látnom, hogy Ukridge minden tekintetben úgy viselkedik, mint a csapdába esett vad. Arca karmazsinvörössé vált, a szeme kidülledt és maga elé meredt, szánalomra méltó kísérletképpen arra, hogy semmibe vegye azt, amit oly nyilvánvalóan nem lehetett semmibe venni.

– Beszélni akarok magával! – harsogta a szakállas.

Az események lázas iramban követték egymást. A forgalom megindult, és megindultunk mi is vele együtt, egyre növekvő sebességgel; az idegen pedig rájött, hogy ha cselekedni akar, akkor gyorsan kell cselekednie. Hatalmasat ugrott, és a kocsink felhágóján kötött ki; Ukridge pedig hirtelen életre kelve kinyújtotta tenyerét, és taszított egyet. A betolakodó lehullott; amikor utoljára láttam, az úttest közepén állt, az öklét rázta, és közvetlen életveszély fenyegette a közelgő hármas busz képében.

– Hűha! – sóhajtott fel Ukridge kissé izgatottan.

– Mi volt ez? – érdeklődtem.

– Tartozom az ipsének egy kis pénzmaggal – magyarázta Ukridge tömören.

– Aha! – mondtam; most már értettem mindent. Eddig még sohasem láttam Ukridge hitelezőit akcióban, de tudtam, hogy úgy ólálkodnak szerte Londonban, mint a párducok a dzsungelben, várva a pillanatot, hogy ráugorhassanak. Voltak olyan utcák, ahová sohasem tette be a lábát, attól való féltében, hogy ott bármi megeshet vele.

– Két éve követ, mint a véreb – mondta Ukridge. – Mindig olyankor tűnik fel, amikor nem várom; már beleőszülök.

Szívesen hallottam volna többet erről, még tettem is ilyen irányú célzást, de Ukridge rosszkedvű hallgatásba merült. Fürge tempóban haladtunk Alsó-Clapham felé, amikor bekövetkezett a második incidens, amely emlékezetessé tette ezt az utat. Már láttuk úticélunkat, amikor egy futóbolond leányzó tűnt fel kocsink első kerekei előtt. Az úttesten kelt volna át, de most, nembeli hovatartozásához híven, elvesztette a fejét. Nagydarab, butácska külsejű leány volt, és úgy ugrált ide-oda, mint egy eszelős tyúk. Ukridge meg én egyszerre ugrottunk fel helyünkről, és rémülten egymásba kapaszkodtunk, ő pedig megbotlott az úton, és elesett. Frederick azonban művésze volt mesterségének: kézben tartotta a helyzetet. Találékonyan elfordította a kormányt, s mikor a kocsi egy pillanat múlva megállt, a leány porosan, de egy darabban tápászkodott fel.

Az efféle események minden embert másféle módon érintenek. Ahogy Frederick hátrafordult, és tolatni kezdett a kocsival, hideg szürke szemében nem láttam mást, mint a felsőbbrendű ember fáradt megvetését a világban szűnni nem akaró hülyeség iránt. Én idegességemben szitkozódni kezdtem. Ukridge-ben pedig -amint kissé megnyugodva észrevettem – a lovagiasságot ébresztette fel az ügy. Egész idő alatt, míg a kocsi tolatott, ő maga elé motyogott valamit, és szinte még mielőtt megálltunk volna, ő már kiugrott, és bocsánatkéréseket bégetett.

– Rettentően sajnálom. Meg is ölhettük volna. Nem tudom megbocsátani magamnak.

A lány ismét más módon dolgozta fel a történteket: vihogott. És ez az esztelen nevetés nagyobb hatást tett rám, mint bármi, ami előtte történt. Lehet, hogy a lány nem volt hibás; hogy ezt a helyet-időt tévesztett nevetést csupán feldúlt idegei kényszerítették rá. Én mégis már az első pillanatban elfogult voltam vele szemben.

– Remélem – karattyolta Ukridge –, nem sérült meg. Jaj, mondja, hogy nem sérült meg.

A lány ismét vihogott. Pedig legalább hat kilóval nehezebb volt annál, hogy vihogós legyen. Szerettem volna továbbmenni, és elfelejteni ezt a lányt.

– Nem, télleg nem, köszszépen.

– De azért ez a megrázkódtatás…

– Hát az télleg, mer jó nagyot pottyantam – kuncogott ez a visszataszító perszóna.

– Gondoltam. Tartottam ettől. Megrázkódtatás. Megrendült zsigerek. Meg kell engednie, hogy hazavigyem.

– Ó, nem számít.

– Ragaszkodom hozzá. Határozottan ragaszkodom!

– Hohó! – szólt közbe Frederick, a sofőr halk, de határozott hangon.

– Mi van?

– Addingtonba kell mennem.

– Igen, igen, igen – mondta Ukridge zord türelmetlenséggel, mint egy földesúr, aki elhárítja valamelyik alantasának okvetetlenkedését –, de arra még bőven van idő, hogy ezt a hölgyet hazavigyük. Nem látod, hogy fel van dúlva? Hová vihetem?

– Hát csak itt lakok a sarkon túl, a szomszéd utcába. Balbriggan a ház neve.

– Balbriggan, a szomszéd utcában, Frederick – mondta Ukridge ellentmondást nem tűrő hangon.

Azt hiszem, a claphami Peabody Roadon szokatlan látvány, ha a ház leánya egy Daimlerben gördül be a kapu elé. Alig érkeztünk meg, a Balbriggan máris csapatokban kezdte ontani magából a lakókat. Apa, anya, három kishúg és két fivér gyűlt össze a lépcsőn az első tíz másodpercben, és egységes tömegben hömpölygött alá a kerti úton.

Ukridge a legnagyvonalúbb formáját hozta. Gyorsan belehelyezkedve a család barátjának szerepkörébe, kézbe vette az irányítást. Bemutatkozások röpködtek keresztül-kasul, Ukridge néhány megindító szóban elmagyarázta a helyzetet; én némán meghúzódtam a sarokban, Frederick, a sofőr pedig kifürkészhetetlen tekintettel nézte az olajszintmérőt.

– Sosem bocsátottam volna meg magamnak, Mr. Price, ha Miss Price-nak bármi baja esett volna. Szerencsére a sofőröm nagyszerűen vezet, épp idejében el tudta kormányozni a kocsit. Rendkívüli a lélekjelenléte, Frederick – mondta Ukridge szívélyesen –, rendkívüli a lélekjelenléte.

Frederick tartózkodóan bámulta az olajmérőt.

– Milyen szép autó, Mr. Ukridge! – mondta a családanya.

– Úgy találja? – mondta Ukridge hanyagul. – Igen, elég jó kis portéka.

– A bácsi is tud vezetni? – kérdezte a két öcs közül a kisebbik, mély tisztelettel.

– Ó, hogyne. Hogyne. De a városi utakra inkább Fredericket használom.

– Nem volna kedvük bejönni egy csésze teára? – érdeklődött Mrs. Price.

Láttam, hogy Ukridge habozik. Csak épp az imént fejezett be egy kitűnő ebédet, de az ingyen étel-ital említése sohasem maradt hatástalan nála. Viszont ezen a ponton Frederick emelt szót.

– Hé! – mondta Frederick.

– Mi van?

– Menni kell Addingtonba – mondta Frederick határozottan.

Ukridge összerezzent, mint aki álomból ébred. Azt hiszem, komolyan sikerült meggyőznie magát arról, hogy a kocsi az övé.

– Persze, persze. El is felejtettem. Azonnal Addingtonban kell lennünk. Megígértem, hogy elmegyünk néhány barátunkért, akik ott golfoznak. Majd máskor, jó?

– Bármikor, ha erre jár, Mr. Ukridge – mondta Mr. Price, és sugárzó arccal nézte a család népszerű kedvencét.

– Köszönöm, köszönöm.

– Árulja el, Mr. Ukridge – szólalt meg Mrs. Price –; azóta akarom kérdezni, amióta bemutatkozott. Olyan szokatlan, ritka név ez; nem rokona véletlenül annak a Miss Ukridge-nek, aki könyveket ír?

– A nagynéném – ragyogott Ukridge.

– Csak nem? Annyira szeretem a könyveit. Mondja csak…

A felbecsülhetetlen Frederick itt félbeszakította a hosszadalmasnak ígérkező irodalmi vitát: beindította a motort, és jókívánságok, valamint szíves invitációk záporában elrobogtunk. Úgy rémlik, hallottam, hogy a hátsó üléstámlán áthajoló Ukridge megígéri: valamelyik vasárnap elhozza a nagynénikéjét vacsorára. Amikor befordultunk a sarkon, visszaült a helyére, és azonnal elkezdett moralizálni.

– Mindig hinteni kell a magot, fiú. A jó maghintésnek nincs párja. Sose mulaszd el a lehetőséget, hogy valahol megvesd a lábad. Ez a sikeres élet titka. Néhány kedves szó, és tessék, egy újabb hely, ahová beugorhatok harapni egyet, ha üres az erszény.

Ez az undorítóan anyagias szemlélet megbotránkoztatott, és ezt nem is titkoltam. Ukridge mély bölcsességgel dorgált meg érte.

– Jól van, Corky fiam, helyezkedhetsz erre az álláspontra is, de vedd eszedbe, hogy az ilyen családnak, mint ez, minden vasárnap hideg marhasült, főtt krumpli, savanyú uborka, saláta, gyümölcskrém és valamilyen sajt kerül az asztalára. Vannak pillanatok egy férfi életében, fiú, amikor egy hely, ahol a hideg marhasültet gyümölcskrém követi, többet jelent, mint amit a szó kifejezhet.

Vagy egy hét múlva betértem a British Museumba anyagot gyűjteni rendkívül tanulságos cikkeim egyikéhez, amelyek akkoriban megjelengettek a hetilapokban. Járkáltam a termekben, magamba szíva az adatokat, s egyszer csak szembetalálkoztam Ukridge-dzsel, akinek mindkét keze egy-egy kisfiúban végződött. Barátom picit elcsigázottnak látszott; olyan örömmel üdvözölt, mint a hajótörött tengerész a közeledő vitorlát.

– Szaladjatok, tágítsátok a fejeteket, srácok – mondta a gyerekeknek. – Ha végeztetek, itt megtaláltok.

– Igen, Stanley bácsi – mondták a gyermekek kórusban.

– Stanley bácsi?! – kérdeztem vádlón.

– Ezek a Price gyerekek. Claphamből.

– Emlékszem rájuk.

– Kirándulni hoztam őket. Viszonozni kell a vendégszeretetet, Corky fiam.

– Szóval tényleg ráerőszakoltad magad ezekre a szerencsétlenekre?

– Néhanap benéztem hozzájuk – mondta Ukridge méltósággal.

– Alig múlt egy hete, hogy megismerted őket. Mégis, milyen gyakran jártál el hozzájuk?

– Talán kétszer. Vagy háromszor.

– Étkezési időben, gondolom.

– Hát igen, volt kínálgatás – ismerte be Ukridge.

– És most már Stanley bácsi vagy!

– Kellemes, melegszívű emberek – mondta Ukridge, és nekem úgy tűnt, mintha a hangjából dacot hallanék kicsendülni. – Már a kezdet kezdetén családtagnak tekintettek. Persze ez kétélű dolog. Ma délután például a nyakamba varrták a két kölyköt. De hát az élet együtt hoz édeset és keserűt; mindent összevéve még így is határozottan jól járok. A vasárnapi vacsora utáni zsoltárokért nem vagyok nagyon oda, de a vacsora, öregem, letagadhatatlan. Életemben – mondta Ukridge elábrándozva – nem ettem még ilyen jó marhasültet.

– Falánk dög – mondtam kritikusan.

– Nemcsak kenyérrel él az ember, öregem. Persze van az ügyben egy-két zavarba ejtő mozzanat is. Például valami okból a fejükbe vették, hogy az a múltkori autó az enyém, és a kölkek állandóan azzal nyúznak, hogy vigyem el őket kocsikázni. Szerencsére sikerült utolérnem Fredericket, és úgy néz ki, hogy a napokban egyszer-kétszer el tud szabadulni kis időre a kocsival. Mrs. Price pedig állandóan rimánkodik, hogy hozzam el a nénikémet teára meg egy kis csevegésre, nekem meg nincs szívem megmondani, hogy a nénikém egyszer s mindenkorra kitagadott a báli események után.

– Ezt nem is mondtad.

– Nem? Persze, persze. Kaptam tőle egy levelet, amelyben azt írja, hogy számára megszűntem létezni. Szerintem ez gonosz, kicsinyes leiekre vall, de nem mondhatnám, hogy meglepett. Mégis kínos, hogy Mrs. Price össze akar bratyizni vele. Azt kellett mondanom neki, hogy a nénikém súlyos rokkant, sohasem jár ki, jóformán az ágyhoz van kötve. De azért ez kissé kimerítő, fiú.

– Képzelem.

– Tudod – mondta Ukridge –, mennyire gyűlölöm az ámítást.

Ezt már nem tudta volna felülmúlni, úgyhogy otthagytam ezt az embert, és folytattam kutatásaimat.

Ezután évi szabadságom ügyében néhány hétre elhagytam a várost. Hazatérve az Ebury Streetre, Bowles, a háziúr – miután udvariasan gratulált napbarnított arcszínemhez – tudatta velem, hogy távollétemben George Tupper több ízben keresett.

– Úgy láttam, igen fontos ügyben óhajt beszélni önnel, uram.

Ez meglepett. George Tupper mindig örült ugyan – vagy legalábbis úgy tett, mint aki örül –, hogy egy régi baráttal találkozhat, valahányszor meglátogattam, de a lakásomon ritkán keresett fel.

– Nem mondta, mit akar?

– Nem, uram. Nem hagyott üzenetet. Csak megtudakolta visszatérésének valószínű időpontját, és annak a kívánságának adott kifejezést, hogy sürgősen keresse fel, amint csak önnek megfelel.

– Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha most mindjárt elmegyek hozzá.

– Valóban tanácsos lehet, uram.

George Tuppert a külügyminisztériumban találtam, fontosnak látszó iratok között.

– Csakhogy itt vagy végre! – kiáltott fel George, úgy tűnt, szemrehányólag. – Már azt hittem, sosem jössz vissza.

– Remekül éreztem magam, köszönöm kérdésed – feleltem. – A rózsák visszatértek az arcomra.

George, láthatólag kivetkőzve egyébkori, nyugodt önmagából, tömören elátkozta az arcomat a rózsákkal együtt.

– Figyelj – mondta türelmetlenül –, valamit tenni kell. Találkoztál már Ukridge-dzsel?

– Még nem. Ma este akartam.

– Jól teszed. Tudod, mi történt? Az a szerencsétlen marha fogta magát, és eljegyzett egy claphami lányt!

– Micsoda?

– Eljegyezte! Egy lányt Claphamből! Alsó-Clapham – tette hozzá George Tupper, mintha a véleménye szerint ez még súlyosbítaná az ügyet.

– Viccelsz.

– Nem viccelek – mondta George ingerülten. – Úgy nézek ki, mint aki viccel? A Battersea Parkban találkoztam velük, és bemutatott a nőnek. Azt a rózsaszín ruhás lányt juttatta eszembe – mondta George Tupper enyhén megborzongva, mert az az este mély nyomokat hagyott benne –, akit a Regent Grillbe hozott magával, amikor megvacsoráztattalak benneteket; tudod, aki teli torokból mesélte a nénikéje gyomorpanaszait.

Véleményem szerint ebben igazságtalan volt Miss Price-szal. Rövid ismeretségünk során magam is meglehetősen kellemetlen fehércselédnek ítéltem, de azért Bunyós Billson Flossie-jával nem soroltam volna egy súlycsoportba.

– És mégis mit vársz tőlem? – kérdeztem, úgy érzem, nem minden ésszerűség híján.

– Ki kell találnod valamit, hogy abbahagyja ezt. Én nem tehetek semmit. Egész nap el vagyok foglalva.

– Én is el vagyok foglalva.

– El ám, a keresztanyád térgye! – fakadt ki George Tupper, aki heves indulataiban hajlamos volt visszacsúszni az iskolai szóhasználatba, és nagyon külügyminisztérium-szerűtlenül fejezni ki magát. – Hetenként egyszer összeszeded az energiádat, és odakensz valami hülyeséget, hogy „Csókolózhatnak-e a segédlelkészek?”, vagy hasonló idióta témát, és a többi idődben Ukridge-dzsel lófrálsz. Nyilvánvaló, hogy a te dolgod megszabadítani szegény idiótát.

– De honnan tudod, hogy meg akar szabadulni? Úgy veszem észre, mostanában elhamarkodott következtetésekre jutsz. Rendben van, ti vértelen hivatalnokok csak acsarkodjatok a szent szenvedély ellen, de, amint mondani szoktam, azért a világot a szerelem hajtja előre. Lehet, hogy Ukridge rájött: mostanáig nem tudta, mit jelent az igaz boldogság.

– Lehet? – horkantott fel George Tupper. – Hát amikor legutóbb láttam, nem úgy nézett ki. Olyan volt… emlékszel, amikor az iskolai bajnokságon nehézsúlyban indult, és az a srác az első menetben gyomorszájon vágta? Hát olyan volt, amikor bemutatta nekem a nőt.

Meg kell mondanom, hogy ez a hasonlat nagy hatást tett rám. Különös, hogy ezek a gyerekkori emlékek milyen elevenen meg tudnak maradni az emberben. Évek távlatából is látni véltem Ukridge-et, hétrét görnyedve, egyik kesztyűjével a hasfalát simogatva, a tekintetében döbbent és rémült tanácstalansággal. Ha mint vőlegény, a viselkedésével erre emlékeztette George Tuppert, akkor valóban úgy állt a helyzet, hogy a barátainak ideje köré seregleni.

– Úgy vettem észre, mintha az utóbbi időben a nem hivatalos ápolójaként szerepelnél – mondta George. – Most is segítened kell rajta.

– Megyek, meglátogatom.

– Tiszta őrület – mondta George Tupper. – Még hogy Ukridge bárkit elvegyen! Hiszen egy vasa sincs.

– Emlékeztetni fogom erre. Talán elkerülte a figyelmét.

Ha lakásán látogattam meg Ukridge-et, szokás szerint megálltam az ablaka alatt, és a nevét ordítottam, mire, ha odahaza és fogadóképes volt, kihajolt az ablakon, és ledobta a kapukulcsát, nehogy a szállásadónőjének kelljen felfáradnia az alagsorból kaput nyitni. Igen veszélyes meggondolás, mivel Ukridge viszonya ezzel a kényúrnővel ugyancsak feszült volt. Most is ordítottam, mire kibukkant a barátom feje.

– Helló, fiú!

Már ebből a viszonylag nagy távolságból is észrevettem valami különöset az arcán, de addig nem lehettem bizonyos, míg meg nem másztam a lépcsőt a szobájáig. Ekkor megláttam, hogy Ukridge-nek sikerült valamilyen módon egy kék monoklit szereznie a szeme alá; a véraláfutás túl volt már virágkorán, de még most is rendkívüli színgazdagságot mutatott.

– Jóságos ég! – kiáltottam e díszítményre meredve. – Hogyan és mikor?

Ukridge rosszkedvűen szívta a pipáját.: – Hosszú történet – kezdte. – Talán emlékszel bizonyos Price-ékra Claphamből…

– Csak nem azt akarod mondani, hogy a menyasszonyod ütött a szemed alá – máris?

– Hallottál róla? – képedt el Ukridge. – Kitől tudod, hogy eljegyeztem magam?

– George Tuppertől. Most beszéltem vele.

– Helyes, ezzel elkerültünk egy csomó magyarázkodást. Fiú – mondta Ukridge ünnepélyesen –, legyen ez számodra intő példa. Soha…

Tényeket akartam, nem erkölcsprédikációt.

– Honnan a monokli? – vágtam közbe.

Ukridge füstfelhőt fújt; a másik szeme komoran csillogott.

– Ernie Finchtől – mondta hidegen.

– Ki az az Ernie Finch? Sosem hallottam róla.

– Úgymond, a család barátja, és amennyire tudom, elég erősen iparkodott Mabel után, amíg én fel nem tűntem a színen. Mikor eljegyeztük egymást, épp elutazott valahová, és úgy látszik, senki sem tartotta fontosnak, hogy értesítse Ernie-t a történtekről. Aztán egy este átment Price-ékhoz, épp akkor, amikor Mabellel búcsúcsókot váltottunk az előkertben. Figyeld meg, Corky, hogyan működnek ezek a dolgok. A közeledő Ernie látványa megriasztotta Mabelt; fölsikított; a sikolytól ez a Finch tökéletesen félreértette a helyzetet, mire a pasas, az isten nyugosztalná, odarohant, egyik kezével lekapta a szemüvegemet, és a másikkal pontosan a szemembe csapott. És még mielőtt viszonozhattam volna, Mabel sikítozásától felbolydult a család, kijöttek, szétválasztottak, és elmagyarázták, hogy Mabel vőlegénye vagyok. Az ürge ekkor persze már bocsánatot kért, de látnod kellett volna közben azt a vadállati vigyort az arcán. Aztán még volt egy kis veszekedés, és az öreg Price a végén kitiltotta a házából. Szép história, mi? Azóta is itthon ülök, és várom, hogy a szín halványuljon.

– Persze – vetettem közbe – az ember sajnálja ezt a Finchet is, ami azt illeti.

– Én sajnálom igazán – mondta Ukridge nyomatékosan. – Arra a következtetésre jutottam, hogy kicsiny ez a világ kettőnk számára, és az a remény éltet, hogy egy éjjel összetalálkozom vele a sötét utcán.

– Lecsaptad a kezéről a lányt, akit szeret – mutattam rá.

– Kell a fenének a lány, akit szeret – mondta Ukridge lovagiatlan indulattal.

– Szóval ki akarsz mászni ebből a dologból?

– Persze hogy ki akarok mászni.

– De hát ha így érzel, akkor hogy az ördögben hagyhattad idáig fajulni?

– Ezt egyszerűen nem tudom megmondani, vén csataló – vallotta be Ukridge őszintén. – Az egész olyan zűrzavaros. Rémes csapásként ért engem is. Tisztára derült égből. Életemben még csak hasonló sem fordult meg a fejemben. Csak annyit tudok, hogy egy vasárnap vacsora után kettesben maradtunk a nappaliban, aztán egyszer csak a szoba teli lett mindennemű Price-okkal, akik áldásukat adták ránk. És kész.

– De hát valami alapot kellett szolgáltatnod ehhez.

– Fogtam a kezét. Ezt elismerem.

– Aha!

– De hát az isten áldjon meg, nem értem, hogy ebből miért kell ekkora felhajtást csinálni. Végül is: mi egy kézfogás? Ez az egész történet, Corky fiam, egyetlen kérdésben csúcsosodik ki: Hát már senki sincs biztonságban? Ha ez így megy tovább – mondta Ukridge erős sértettségről árulkodó hangon –, elég, ha egy barátságos szót szólsz egy lányhoz, és mire észreveszed magad, már a doveri Lord Warden Hotelben szedegetheted a hajadból a rizst, amit a násznép volt szíves rád szórni.

– De be kell ismerned, hogy magadnak kerested. Vadonatúj Daimlerrel gördültél be az életükbe, és úgy adtad a bankot, mint fél tucat milliomos. Még a családot is elvitted kocsikázni, vagy nem?

– Talán ha kétszer összesen.

– A nagynénédről is beszéltél, gondolom, meg arról, hogy milyen gazdag.

– Lehet, hogy időnként érintettem a témát.

– Hát akkor mi sem természetesebb, mint hogy ezek az emberek úgy néztek rád, mint akit a Gondviselés küldött. A gazdag vő. – Ukridge-nek sikerült annyira fölmerülnie a mélyből, hogy egy elégedett mosoly halvány visszfénye tűnjön fel az arcán. Aztán gondjai ismét maguk alá temették. – Ezek szerint nincs más teendőd, ha meg akarsz szabadulni, mint hogy bevallod nekik: nincs egy vasad sem.

– De épp ez a baj, fiú. Roppant peches dolog, de éppen most vagyok a határán annak, hogy óriási vagyonra tegyek szert, és attól tartok, erről néha elejtettem előttük egy-két szót.

– Miről beszélsz?

– Mióta legutóbb találkoztunk, minden pénzemet befektettem egy bukmékervállalkozásba.

– Hogyhogy minden pénzedet? Honnan volt neked pénzed?

– Elfelejtetted, hogy ötven ficcset kerestem, amikor jegyet árultam a nénikém báljára? Aztán imitt-amott még kerestem is hozzá, ésszerű fogadások útján. Ez a helyzet. A bukmékeriroda egyelőre még kicsi, de hát ebben a világban, ahol az emberek kezüket-lábukat törik, hogy a pénzüket vesztes lovakra tegyék, potenciálisan egy aranybánya, én pedig csendestárs vagyok benne. Hiába is próbálnám elhitetni ezekkel az emberekkel, hogy le vagyok égve. Az arcomba nevetnének, és szaladnának pert akasztani a nyakamba házassági ígéret megszegéséért. Lelkemre, ez azért sok! Hogy épp amikor megvetem a lábam a siker létráján, ilyesmi történjen velem! – Egy ideig csöndben merengett. – Csak egy dolog jutott eszembe. Volna valami kifogásod az ellen, hogy írj egy névtelen levelet?

– Mi nem jut eszedbe?

– Csak arra gondoltam, hogy ha egy névtelen levélben megvádolnál mindenfélével… Talán hogy már nős vagyok.

– Semmi értelme.

– Lehet, hogy igazad van – mondta Ukridge borongósan, én meg néhány percnyi töprengő hallgatás után magára hagytam. A kapu előtt álltam, mikor meghallottam, hogy csattog utánam lefelé a lépcsőn.

– Corky, öreg fiú!

– Tessék!

– Azt hiszem, megvan – mondta Ukridge, mikor mellém ért. – Egy másodperccel ezelőtt jutott eszembe, mint egy villámcsapás. Milyen volna, ha valaki lemenne Claphambe, és mint egy detektív, érdeklődne irántam? Baromi rejtélyesen és baljósan, érted? Rengeteg jelentőségteljes bólintás, fejrázás, miegyéb. Azt a benyomást keltve, mintha valamiért köröznének. Érted már? Temérdek kérdést tennél föl, jegyezgetnél egy noteszbe…

– Hogyhogy jegyezgetnék?

Ukridge fájdalmas meglepődéssel nézett rám.

– De vén csataló, csak nem fogsz megtagadni egy ilyen csekélyke szolgálatot egy régi baráttól?

– De igen; mi az hogy. És különben is, mi haszna volna, ha odamennék? Hiszen láttak már!

– Igen, de nem ismernének meg. Az arcod – mondta Ukridge megnyerően – olyan jellegtelen tucatarc. Vagy valamelyik színházi sminkest megkérjük, hogy csináljon neked maszkot…

– Nem! – mondtam határozottan. – Bármit hajlandó vagyok megtenni, hogy kikerülj ebből a slamasztikából, de nem vagyok hajlandó álszakállt ragasztani sem a te kedvedért, sem senki másért.

– Hát jó – mondta Ukridge összetörve –, akkor nincs más hátra, mint…

És ebben a pillanatban eltűnt. Olyan gyorsan csinálta, hogy már-már azt hittem, tüzes szekéren ragadták el. Csak pipadohányának átható illata emlékeztetett rá, hogy Ukridge valaha mellettem állt, és csupán a bejárati ajtó csapódása adta tudtomra, hogy merre tűnt el. Körülnéztem, zavartan kutatva e hirtelen távozás okát, és közben rohanó lábak dobogása ütötte meg a fülemet. Zömök, szakállas, középkorú, hosszú szalonkabátot és keménykalapot viselő urat pillantottam meg. Azok közé tartozott, akiket ha egyszer lát az ember, nem felejt el egyhamar; én is azonnal felismertem. A hitelező volt: az a fickó, akinek Ukridge egy kis pénzmaggal tartozott; az az ember, aki a Haymarketen megpróbált beszállni a kocsinkba. Mellém érve a járdán megállt, levette a kalapot, és megtörölte a homlokát egy hatalmas, színes selyem zsebkendővel.

– Nem Mr. Smallweeddel beszélgetett az előbb? – zihálta. Szemlátomást légszomjjal küszködött.

– Nem – feleltem udvariasan. – Nem. Nem Mr. Smallweeddel.

– Maga hazudik, fiatalember! – ordította a hitelező a jól ismert hangon. És e szavakra, mintegy varázsigére az utca felpezsdült, mintha álmából ébredne. Zsongott benne az élet. Szobalányok kukucskáltak ki az ablakon, háziasszonyok özönlöttek ki a kapukon, mintha az utcakő is izgatott bámészkodókat izzadt volna magából. Magamat találtam az érdeklődés középpontjában, és ráadásul valamilyen okból, amely előttem teljes homályban maradt, nyilvánvalólag a negatív hős szerepet osztották rám a drámában. Hogy valójában mit tettem a szerencsétlen öreggel, azt senki sem vélte tudni, de az a gondolati iskola mondhatta magáénak a legtöbb követőt, amely szerint előbb megloptam, utána pedig brutálisan bántalmaztam; a kötetlen beszélgetésben az is szóba került, hogy esetleg meglincselnének. Szerencsémre egy kék flanellöltönyös fiatalember, a legelső nézők egyike békebíróként lépett fel.

– Jöjjön, öregem – mondta csillapítólag, karon fogva a forrongó hitelezőt. – Ugye maga sem akar feltűnést?

– Ott van benn! – ordította a hitelező, és a kapura mutatott.

A tömeg ráébredni látszott, hogy téves diagnózist állított fel. Egyszeriben az lett az uralkodó nézet, hogy elraboltam a köpcös férfi lányát, és ama baljós ajtó mögött tartom fogva. A meglincselésem érdekében szerveződő mozgalom immár csaknem mindenkit besorolt a tagjai közé.

– Ugyan, ugyan – mondta a fiatalember, akit percről percre jobban szerettem.

– Betöröm az ajtót!

– Ugyan, ugyan! Ne cselekedjék elhamarkodottan – unszolta a békéltető. – Mire kettőt pislant, itt lesz egy rendőr, és maga rém kínos helyzetbe kerülhet, ha közbotrányt okoz.

Meg kell vallanom, hogy ha én lettem volna a szakállas ember helyében, ha az igazság ilyen vitathatatlanul az én oldalamon áll, ez az érv nem tett volna rám különösebb hatást, de talán a jó hírnévnek örvendő, köztiszteletben álló polgárok más nézeteket vallanak a rendőrséggel való összeütközésről, bármennyire igazuk legyen is. A hitelező indulata is csillapulni kezdett. Tétovázott. Látni való volt, hogy a józan ész fényében próbálja megközelíteni a kérdést.

– Most már tudja, hol lakik a fickó – érvelt tovább a fiatalember. – Érti, mire gondolok? Márminthogy most már megtalálhatja, amikor csak akarja.

Nekem ez is erőtlennek hangzott, de a megsebzett embert sikerült meggyőznie. Engedte, hogy elvezessék, s most, hogy a sztár lelépett a színről, a dráma elveszítette a vonzóerejét. A közönség szétszéledt. Az ablakok becsukódtak, az előkertek kiürültek, és az utca ismét a csatornában ebédelő macskáé lett, meg a zöldségesé, aki a kelbimbójának kiválóságát énekelte meg.

Egy rekedt hang szólalt meg a levélbedobó nyíláson át.

– Elment, fiú?

Ajkamat a résre szorítottam; úgy váltottunk szót, mint Pyramus és Thisbe.

– El.

– Biztos?

– Biztos.

– Nem leselkedik valamelyik sarok mögött, arra várva, hogy előugorhasson?

– Nem. Elment.

Az ajtó kinyílt; egy megkeseredett Ukridge lépett elő.

– Ez azért sok! – sopánkodott. – Akár hiszed, akár nem, fiú, ezt az egész cirkuszt mindössze nyamvadt egy font két shilling három pennyért csinálta; ennyibe került az a rohadt kis felhúzható bádogemberke, amelyik ráadásul el is tört, amikor először felhúztam. A legelső alkalommal, öregem! Még ha egy kétszemélyes bicikli, egy nagyítókészülék, egy Kodak fényképezőgép és egy laterna magica lett volna, de így…

Nem tudtam követni.

– Miért volna egy felhúzható emberke kétszemélyes bicikli meg a többi mindenség?

– A helyzet a következő – kezdte Ukridge. – Ahol két évvel ezelőtt laktam, volt a közelben egy kerékpár- és fotóbolt, ahol megláttam egy kétszemélyes biciklit, és nagyon megfájdult rá a fogam. Úgyhogy feltételesen megrendeltem ettől az ürgétől. Szigorúan feltételesen, jól jegyezd meg. Továbbá egy nagyítókészüléket, egy Kodak fényképezőgépet meg egy laterna magicát. Azzal a kikötéssel, hogy az árut majd akkor szállítja le, ha elhatároztam magam, hogy megveszem-e. No jó, eltelt egy hét, és a pofa érdeklődött, hogy kíváncsi vagyok-e még egyéb részletekre is, mielőtt tényleg megveszem a javakat. Mondtam neki, hogy még gondolkodom, de addig is, nem adná-e ide a kirakatból azt a kis bádogemberkét, amelyik lépked, ha felhúzzák?

– És?

– És, a fene egye meg – mondta Ukridge bánatosan –, nem lépkedett. Eltört, már akkor, amikor először próbáltam meg felhúzni. Aztán eltelt néhány hét, és a pasas kezdett őrültmód kellemetlen lenni. Azt akarta, hogy pénzt adjak neki! Megpróbáltam szót érteni a marhájával. Azt mondtam: „Nézze, jóember, minek még erről beszélni? Komolyan mondom, maga rendkívül jól járt. Végül is – mondtam –, mi jobb magának? Ha egy bádogemberért tartozom, vagy ha egy kétszemélyes bicikliért, egy nagyítókészülékért, egy Kodak fényképezőgépért meg egy laterna magicáért?” Gondolhatnád, hogy ez a legalacsonyabb rendű intellektus számára is elég egyszerű, de nem; ő állandóan a nyakamra járt, úgyhogy végül el kellett költöznöm a környékről. Szerencsére hamis nevet mondtam neki…

– Miért?

– Csak a szokásos üzleti óvintézkedés – magyarázta Ukridge.

– Értem.

– A magam részéről ezzel lezártnak tekintettem az ügyet. De a pofa azóta is rám ront néha, és mindig olyankor, amikor a legkevésbé számítok rá. Egyszer, komolyan mondom, már majdnem lekapcsolt a Stranden, úgy szaladtam végig a Burleigh Streeten és át a Covent Gardenen, mint a nyúl. És még így is biztosan elcsípett volna, de átesett egy kosár krumplin. Ez már zaklatás, úgy éljek, ez már zaklatás!

– És miért nem fizeted ki a pasast? – javasoltam.

– Corky, vén csataló – szólt Ukridge, nem leplezve rosszallását e könnyelmű pénzügyi módszer iránt. – Legyen eszed. Hogyan fizethetném ki? Eltekintve attól a ténytől, hogy a karrieremnek ebben a szakaszában őrültség volna részemről, ha szanaszét szórnám a pénzt, itt az elveimről van szó!

E mozgalmas epizód közvetlen következménye az volt, hogy Ukridge egy kis bőröndbe csomagolta ingóságait, és – a felmondási idő letöltése helyett, kénytelen-kelletlen – kifizetve egy heti lakbért, néma csöndben elköltözött a lakásából az enyémbe, a legnagyobb örömére Bowlesnak, aki ünnepélyes örömmel fogadta érkezését, és első este együtt borongott vele a vacsora fölött, mint apa a rég elveszettnek hitt fiával. A szükség óráiban máskor is nyújtottam már menedéket barátomnak, így a szakképzett nomád gyakorlatával telepedett be hozzám. Volt szíves kicsiny hajlékomat második otthonának nevezni; sőt azt mondta, hogy már-már kedve volna tovább maradni, nálam élni le hanyatlásának éveit.

Nem állíthatom, hogy ez a kilátás ugyanolyan túláradó örömmel töltött el engem is, mint Bowlest, aki felindultságában majdnem elejtette a burgonyás tálat; azt viszont meg kell adni, hogy Ukridge nem volt nagy igényű vendég. Ebéd előtt sohasem kelt föl, s e szokása biztosította számomra a zavartalan magányban eltöltött délelőttöket, amelyek oly fontosak egy fiatal író számára, hogy Érdekességek innen-onnan című művében tudása legjavát adhassa. Ha pedig este akadt valami dolgom, Ukridge készségesen leslattyogott, hogy elszívjon egy pipát Bowlesszal, akit ugyanolyan elsőrangú társaságnak talált, mint amilyennek Bowles tartotta őt. Valójában az volt az egyetlen hibája, hogy az éjszaka legvalószínűtlenebb óráiban is képes volt bekukkantani a hálószobámba, hogy megvitassa velem legújabb arra vonatkozó ötletét, hogy miként szabaduljon meg becsületbeli kötelezettségeitől, amelyek Miss Mabel Price-hoz (Alsó-Clapham, Peabody Road, Balbriggan-ház) fűzték. E szokását kommentáló szókimondó megjegyzéseim negyvennyolc óra hosszat féken tartották, de a nálam tartózkodásának első hetét lezáró vasárnapon hajnali háromkor a fejem fölött felgyulladó lámpa azt tudatta velem, hogy már megint bent van a szobámban.

– Azt hiszem, fiú – hallottam egy elégedett hangot, miközben valami hatalmas súly ereszkedett le a lábujjaimra –, azt hiszem, fiú, hogy végre telibe találtam. Le a kalappal Bowles előtt, mert nélküle sosem támadt volna ez az ötletem. Akkor támadt világosság az agyamban, amikor elmesélte, hogy mit olvas. Figyelj csak, öregem – mondta Ukridge, kényelmesen elhelyezkedve a lábamon –, és mondd meg, ha szerinted nem jó, amit kieszeltem. Vagy két nappal azelőtt, hogy Lord Claude Tremaine feleségül vette volna Angéla Bracebridge-et, London legszebb lányát…

– Mi a fenéről beszélsz? Tudod egyáltalán, hogy hány óra?

– Sose érdekeljen, hogy hány óra, Corky fiam. Holnap a pihenés napja, alhatsz, ameddig csak tetszik. Annak a füzetes regénynek a cselekményét mesélem, melyet Bowles olvas.

– Komolyan azért ébresztettél fel hajnali háromkor, hogy elmesélj egy rohadt füzetes regényt?

– Nem figyeltél, öregem – korholt Ukridge gyengéden. – Azt mondtam, hogy ez a regény adta a nagy ötletet. Hogy rövidre fogjam, mert látom, különös hangulatban vagy, szóval ez a Lord Claude valami furcsa fájdalmat érez baloldalt; két nappal az esküvő előtt elmegy az orvoshoz, és a doki a srác legnagyobb megdöbbenésére közli: csak hat hónap van hátra az életéből. Persze utána tart még a dolog sokáig, és a végén kiderül, hogy a marha orvos tévedett, de én csak oda akarok kilyukadni, hogy ez a fejlemény tökéletesen betesz a házasságnak. Mindenki sajnálja Claude-ot, és mindenki azt mondja: álmában se jusson eszébe megnősülni. Úgyhogy hirtelen az jutott eszembe, te fiú, hogy itt a világ legnagyobb ötlete. Holnap elmegyek a Balbrigganbe vacsorázni, és tőled csak annyit kérek…

– Itt akár abba is hagyhatod – mondtam érzelemtől fűtötten. – Tudom, hogy mit kérsz tőlem. Azt akarod, hogy menjek oda veled álruhában, cilinderbe és sztetoszkópba öltözve, magyarázzam el azoknak az embereknek, hogy szívspecialista vagyok a Harley Streetről, és hogy most jöttem rá: súlyos szívbaj utolsó stádiumában vagy.

– Szó sincs róla, öregem, szó sincs róla. Álmomban sem kérnék tőled ilyet.

– De igen, ha véletlenül eszedbe jutna.

– Hát, ami azt illeti, most, hogy mondod – gondolkodott el Ukridge –, nem is volna rossz megoldás. De mivel úgy látom, nem szívesen mennél bele…

– Eltaláltad.

– Hát jó, szóval tőled csak annyit kérek, hogy kilenc körül gyere el a Balbrigganbe. Addigra már túl leszünk a vacsorán. Azt a vacsorát – gondolkodott el Ukridge – vétek volna kihagynom. Gyere el a Balbrigganbe, keress engem, és a banda színe előtt közöld velem, hogy a nénikém súlyosan megbetegedett.

– És annak mi értelme?

– Corky, te nem tanúsítod azt a tiszta, friss intelligenciát, amelyet annyiszor dicsérek. Hát nem érted? Ez a hír rettenetes megrázkódtatást jelent számomra. Valósággal kiborít. A szívemhez kapok…

– Egy másodperc alatt átlátnának rajtad.

– Vizet kérek…

– Aha, ez már meggyőzőbb. Ebből már látni fogják, hogy nem vagy magadnál.

– És egy idő múlva elmegyünk. Vagyis hát, amilyen hamar csak lehet. Érted, mi történik? Elhintettem a gondolatot, hogy gyenge a szívem, aztán néhány nap múlva írok egy levelet nekik, amelyben közlöm, hogy megvizsgáltak, és sajnos a házasságról szó sem lehet, mert…

– Határtalanul hülye ötlet!

– Corky fiam – mondta Ukridge komoran –, egy embernek, aki így neki van keseredve, mint én, semmilyen ötlet nem hülye, ha úgy néz ki, hogy működhet. Szerinted nem működhet?

– Működni működhet – hagytam rá.

– Hát akkor belevágok. Számíthatok rád?

– Hogyan tudom meg, hogy a nagynénéd beteg?

– Pofon egyszerű. Téged hívtak fel a házából, mert te vagy az egyetlen ember, aki tudja, hol töltöm ezt az estét.

– És megesküszöl, hogy semmi többet nem kell tennem?

– A világon semmit.

– Nem az lesz, hogy odacsalsz, aztán valami gyalázatba ugratsz bele?

– De édes öregem!

– Hát jó – mondtam. – Érzem a csontjaimban, hogy valami baj lesz, de azt hiszem, mégis meg kell tennem.

– Így beszél egy igaz barát – mondta Ukridge.

Másnap este kilenckor ott álltam a Balbriggan lépcsőjén, és vártam, hogy a csöngetésemre történjék valami. Macskák lopakodtak álnokul a bíbor alkonyatban, a ház egyik világos, földszinti ablakából pedig zongoraszó hallatszott, emberi énekkel vegyülve: valami különösen gyászos hangulatú zsoltárt adtak elő odabent. A hangok közül kihallottam Ukridge-ét, amely magasan a többiek fölé emelkedett. Szinte üvegrepesztő erővel adott kifejezést abbeli vágyának, hogy az Úr tisztítsa meg őt a titkos bűnöktől, s ez valahogy tovább mélyítette már eddig is jelentékeny mélabúmat. A Ukridge zseniális ötleteivel kapcsolatos, hosszas tapasztalat fatalistává tett ezen ötleteket illetően. Bármilyen szép kilátásokkal keltem segítségére ilyen alkalmakkor, előbb-utóbb szinte kivétel nélkül mindig valami lidércnyomásos kavarodás kellős közepében találtam magam.

Kinyílt az ajtó. Egy szolgáló jelent meg.

– Mr. Ukridge itt van?

– Igen, uram.

– Beszélhetnék vele?

Követtem a leányt a nappaliba.

– Ez az úr Mr. Ukridge-et keresi – mondta a szolgáló, aztán magámra hagyott, hogy tegyem a dolgomat.

Különös érzés kerített hatalmába; amolyan torokszorító pánik, amelyben hirtelen felismertem ugyanazt a fajta lámpalázat, amelyet sok évvel azelőtt éreztem az iskolában, amikor – feltehetőleg valódi tehetségek hiányában – az öreg alma mater engem jelölt ki szólóénekesnek az iskolaénekkar évenkénti koncertjén. Végignéztem a szobányi Price-on, és cserbenhagytak a szavak. A könyvespolc előtt egy elvetemült külsejű, kitömött sirályt vettem észre: kiterjesztett szárnyakkal lógott egy spárgán. Sárga gyantából készült csőrét szélesre tátotta, a szeme gúnyosan csillogott. Mintegy hipnotizálva meredtem rá. Úgy éreztem, egyetlen pillantással átlát rajtam.

Ukridge sietett segítségemre. Hihetetlen fesztelenséggel mozgott ebben az iszonyatos szobában: hozzám sietett, hogy üdvözöljön. Elegáns öltönyben, lakkcipőben feszített; mindezekben, valamint a nyakkendőjében is a saját tulajdonomat ismertem fel. Mint mindig, ha kifosztotta a ruhatáramat, most is sugárzott róla, hogy vagyonos és tiszteletre méltó ember.

– Engem keresel, fiú?

Jelentőségteljesen a szemembe nézett, és nekem ismét megjött a szavam. Az ebédlőasztal fölött nagyon aprólékosan elpróbáltuk már ezt a kis jelenetet; kezdett eszembe jutni a szöveg. El tudtam immár szakadni a sirálytól, és folytatni.

– Sajnos rossz hírem van, öregem – mondtam fojtott hangon.

– Rossz híred!

A próbák során figyelmeztettem, hogy ez úgy fog hangzani, mint a Régi Iskolatársak Civakodása valami kabarétréfából, de ő elvetette ezt az ellenérvet, mondván: erőltetett kifogás. Nos, most pontosan úgy hangzott, mint ahogy megjósoltam; éreztem is, hogy mélyen elpirulok.

– Miről van szó? – kérdezte Ukridge, és úgy megszorította a karomat, mintha egy ló harapott volna bele.

– Jaj! – ordítottam fel. – A nagynénéd!

– A nagynéném?

– Most telefonáltak a lakásáról – folytattam, belemelegedve a szerepbe –, és mondták, hogy az állapota súlyosra fordult, komoly visszaesés következett be. Arra kértek, hogy sürgősen vigyelek oda. Lehet, hogy már most is késő.

– Vizet! – hörögte Ukridge, hátratántorodott, és belemarkolt a mellényébe, pontosabban az én mellényembe, amelyet elmulasztottam elzárni előle. – Vizet!

Jól csinálta. Ezt még nekem is el kellett ismernem, pedig közben azon járt az eszem, hogy bárcsak abbahagyná már a nyakkendőm alaktalanná gyömöszölését. Valószínűleg az tette alakítását ilyen meggyőzővé, hogy amióta csak él, gyakorolja a tántorgást a sors csapásai alatt. A Price család az alapjaiig megrendült. A szobában nem lévén víz, ifjú Price-ok egész hordája rohant ki érte, s közben a család maradéka segítőkész együttérzéssel vette körül a porig sújtott embert.

– A nagynéném! Beteg! – nyögte Ukridge.

– Én nem aggódnék, öregem – szólalt meg egy hang az ajtóban.

Olyan ádázul gúnyos és kellemetlen volt ez a hang, hogy az első pillanatban azt hittem: a sirály szólalt meg. De ahogy megfordultam, egy kék flanellöltönyös fiatalembert láttam. Egy fiatalembert, akivel már találkoztam. Ő volt a Békéltető, az a fickó, aki lecsillapította és eltávolította Ukridge dühöngő hitelezőjét.

– Én nem aggódnék – ismételte, és közben rosszindulatú tekintettel nézte Ukridge-et. Belépése nagy felbolydulást keltett. Mr. Price, aki eddig az erős férfi néma együttérzésével Ukridge vállát nyomorgatta, most oly fenségesen feltornyosult, amennyire százhatvannyolc centis testmagassága csak engedte.

– Mr. Finch – szólott –, szabadna tudnom, mit keres a házamban?

– Jó, jó…

– Azt hiszem, világosan megmondtam…

– Jó, jó – ismételte Ernie Finch, akit jellemes fiatalembernek ismertem meg. – Csak azért jöttem, hogy leleplezzek egy szélhámost.

– Szélhámost?!

– Őt! – mondta az ifjú Finch, és vádló mutatóujját Ukridge-re szegezte.

Azt hiszem, Ukridge szólni akart, de meggondolta magát. Ami engem illet, én kihúzódtam az események középpontjából, és egy vörös plüssdívány mögött igyekeztem láthatatlanná válni. Szerettem volna teljesen elhatárolni magam az ügytől.

– Ernie Finch – fújta fel magát Mrs. Price –, hogy értsem ezt?

A fiatalember nem bátortalanodott el az általános ellenségesség láttán. Megpödörte kurta bajuszát, és fagyosan mosolygott.

– Úgy – felelte, miközben zsebéből egy borítékot húzott elő –, hogy ennek az embernek nincs nagynénje. Vagy ha van is, az nem Miss Julia Ukridge, az ismert és vagyonos írónő. Már az első pillanattól fogva gyanús volt nekem ez az ember, most már elárulhatom; úgyhogy amióta csak ide jár, érdeklődtem utána itt-ott. Első dolgom volt, hogy írtam a nagynénjének – pontosabban: a hölgynek, akiről azt állítja, hogy a nagynénje –, mondván, hogy régi iskolatársa vagyok az unokaöccsének, és érdeklődtem a lakcíme iránt. Itt a válasz; ha akarják, maguk is elolvashatják: „Miss Ukridge nyugtázza Mr. Finch levelét, és válaszként leszögezi, hogy nincs unokaöccse.” Nincs unokaöccse! Ugye ez eléggé egyértelmű? – Fölemelt kézzel hallgattatta el az esetleges hozzászólásokat. – És van még valami – folytatta. – Az autó, amelyben pöffeszkedik. Egyáltalán nem az övé, hanem egy Fillimore nevű ember tulajdona. Felírtam a rendszámot, és érdeklődtem. Ennek az embernek nem is Ukridge a neve, hanem Smallweed. Ágrólszakadt szélhámos, aki az orruknál fogva vezeti magukat, amióta csak belépett bbe a házba. Ha engedik, hogy Mabel hozzámenjen, életük legnagyobb baklövését követik el!

Döbbent csend támadt. Néma elképedéssel nézett össze Price a Price-szal.

– Nem hiszek magának – mondta végül a ház ura, de a hangjában nem csengett igazi meggyőződés.

– Akkor talán – vágott vissza Ernie Finch – hisz majd ennek az úrnak. Jöjjön be, Mr. Grindlay.

Szakállasan, szalonkabátosan, leírhatatlanul baljósan beosont a szobába a Hitelező.

– Mondja el nekik – szólt Ernie Finch.

A Hitelező több mint készségesen hajlott a szóra. Villogó szemét Ukridge-re függesztette; emelgette mellkasát a feltornyosuló indulat.

– Bocsánat, hogy megzavarom a család vasárnap esti nyugalmát – kezdte –, de ez a fiatalember azt mondta, hogy itt megtalálom Mr. Smallweedet, azért jöttem el. Már több mint két éve üldözöm ezt az urat egy font két shilling és három penny miatt, bizonyos leszállított, de ki nem fizetett áruk ellenértékéért.

– Tartozik magának? – hebegte Mr. Price.

– Rászedett – pontosított a Hitelező.

– Igaz ez? – fordult Mr. Price Ukridge-hez.

Ukridge már állt, és láthatólag azt kereste, hogy miként surranhatna ki a szobából észrevétlenül. E kérdésnél megállt, és a szája szélén fakó mosoly tűnt fel.

– Hát… – mondta Ukridge.

A család feje nem folytatta tovább a vizsgálatot. Már meghozta a határozatát. Mérlegelte a bizonyítékokat, és döntésre jutott. A szeme villámokat lövellt. Fölemelte a kezét, és az ajtóra mutatott.

– Hagyja el a házamat! – mennydörögte.

– Oké – mondta Ukridge szelíden.

– És soha többé ne lépje át ezt a küszöböt!

– Oké – felelte Ukridge.

Mr. Price ezután a lányához fordult.

– Mabel – szólott –, az eljegyzésedet ezennel felbontom. Felbontom, érted? Megtiltom, hogy valaha is találkozz ezzel a gazemberrel! Megértetted?

– Igen, papa. – Miss Price most szólalt meg először és utoljára. Könnyen kezelhető, képlékeny alkat lehetett. Rémlett, mintha titkon elismerő pillantást vetett volna Ernie Finch felé.

– Most pedig, uram – harsogta Mr. Price –, távozzék!

– Oké – felelte Ukridge.

Itt azonban a Hitelező szólalt fel, üzleti hangot ütve meg.

– Na de – tudakolta – mi lesz az én egy font két shilling három pennymmel?

– Egy pillanatig úgy tűnt, hogy a dolgok itt ismét összekuszálódnak, de a mindig fürge eszű Ukridge megtalálta a megoldást.

– Öregem, van nálad egy font két shilling három penny? – fordult hozzám.

És, amilyen az én szerencsém, volt.

Együtt sétáltunk végig a Peabody Roadon. Ukridge-en már nyoma sem látszott az iménti vereségnek.

– Ebből is látszik, fiú – mondta lendületesen –, hogy sohasem szabad elcsüggedni. Bármilyen sötét a helyzet, vén csataló, soha, de soha nem szabad elcsüggedni. Az én tervem talán működött volna, talán nem. De ahelyett, hogy végig kellett volna csinálni az ámítást, amit annyira gyűlölök, íme, itt a tiszta, szép megoldás, amely nem jár semmi veszéllyel. – Boldogan elmerengett egy darabig. – Sose hittem volna – folytatta –, hogy jön még idő, amikor rokonszenvet fogok érezni Ernie Finch iránt; de lelkemre, fiú, ha most itt volna, karjaimba zárnám. A keblemre ölelném, az angyalát neki! – Ismét elgondolkodott. – Különös dolog, vén csataló – mondta aztán –, hogy a dolgok mennyire összevágnak. Sokszor voltam már a határán annak, hogy odaadom a pénzét ennek a Grindlaynek, csak azért, mert nagyon bosszantott, hogy mindenütt felbukkant az utamban. De mindannyiszor meggátolt valami. Nem tudnám megmondani, hogy micsoda – talán valami megérzés. Majdnem mintha egy őrangyal állt volna a könyökömnél, hogy vigyázzon rám. Uramatyám, gondold el, hol lennék most, ha engedek a kísértésnek! Hiszen Grindlay belépése billentette át a mérleget. Lelkemre, Corky fiam, ez életem legboldogabb perce.

– Az én életem legboldogabb perce is lehetne – mondtam anyagiasan –, ha bíznék abban, hogy valaha viszontlátom az egy font két shilling három pennymet.

– De fiú, fiú – tiltakozott Ukridge –, ezek nem baráthoz méltó szavak. Ne ejts csorbát ezen a makulátlanul boldog pillanaton. Ne aggódj, vissza fogod kapni a pénzedet. Ezerszeresen!

– Mikor?

– A napokban – mondta Ukridge lelkesülten. – A napokban.

NYOLCADIK FEJEZET

Buggyant Coote keze messzire elér

Ha elegendő pénz áll rendelkezésükre, hogy kipárnázza őket az Élet jellemformáló pofonjaival szemben, az emberek meglepően keveset változnak fiúkorukhoz képest. Volt egy iskolatársam, bizonyos Coote. J. G. Coote. Mindközönségesen Buggyantnak neveztük, mert minden cselekedetét valami hívságos, eszelős babona szabályozta. Az iskolás fiúk keményfejű, gyakorlatias egyéniségek, kevéssé tűrik az olyan álláspontot, hogy valaki vonakodjék elvonulni a tornaterem mögé egy csöndes cigarettára, s ráadásul nem erkölcsi okok vezérlik – ezeket, ne legyünk igazságtalanok, ő maga is elítélte volna –, hanem pusztán azért dönt így, mert egy szarkát látott aznap reggel. J. G. Coote ezt tette, s ez volt az első alkalom, amikor ezzel a névvel hallottam illetni: Buggyant.

Ha már megkapta, a gúnynév rajta ragadt, annak ellenére, hogy az a szarka tudhatott egyet-mást: már az első cigaretta felénél rajtakaptak bennünket, és az izmos igazgató keményen bánt velünk. Öt boldog éven át, míg szét nem széledtünk, ki-ki a maga egyetemére, sohasem hívtam Coote-ot másnak, csak Buggyantnak, és Buggyantként üdvözöltem akkor is, amikor egy délután összefutottunk a sandowni lóversenypályán, a háromórai futam után.

– Összehoztál valamit? – kérdeztem, miután üdvözöltük egymást.

– Leégtem – felelte Buggyant csalódottan, de nem kétségbeesetten, amint egy plutokratához illik, aki megengedheti magának az ilyesmit. – Egy tízesem elúszott Komornyikon.

– Komornyikon! – kiáltottam fel; megdöbbentett, hogy valaki a pénzével támogassa azt az állatot, amelyik az előzetes felvezetésnél a kimerültség és letargia jeleit árulta el, arról a hajlamáról nem is beszélve, hogy minduntalan rálépett a saját lábára. – És mi okozta ezt nálad?

– Hát igen, azt hiszem, sosem volt esélye – bólogatott Coote –, de egy héttel ezelőtt az inasom, Spencer eltörte a lábát, és azt hittem, hogy ez előjel.

Ebből megtudtam, hogy hiába a bajusz és a pótlólagos testsúly, Buggyant még a régi.

– Te mindig ilyen szisztémával fogadsz? – érdeklődtem.

– Meglepődnél, ha tudnád, hogy milyen gyakran bejön. Aznap, amikor a nagynénémet beszállították egy magánszanatóriumba, ötszáz ficcset nyertem Bolond Margiton a Jubileumi Kupán. Rágyújtasz?

– Köszönöm.

– Ó, istenem!

– Most meg mi baj?

– Zsebtolvaj – hebegte Buggyant Coote, kihúzva remegő kezét a zsebéből. – Majdnem száz ficcs volt a tárcámban, és most nincs sehol!

A következő pillanatban meglepődve láttam, hogy halvány, rezignált mosoly tűnik föl az arcán.

– Ez már kettő – mormogta, mintegy maga elé.

– Kettő micsoda?

– Két szerencsétlenség. Ezek mindig hármasával járnak, tudod. Ha valami disznóság történik, egyszerűen fölkészülök a másik kettőre. Hát most már csak egy van hátra, hála istennek.

– Melyik volt az első?

– Mondtam, hogy az inasom, Spencer eltörte a lábát.

– Azt hittem volna, hogy ezt Spencer három szerencsétlensége között kell számon tartani. Hogy jössz te ehhez?

– De drága barátom, pokollá vált az életem, amióta a fickó kiesett. Az a balfácán, akit a közvetítőiroda küldött, nem ért semmihez. Nézz ide! – Kinyújtotta formás lábszárát. – Ezt te vasalásnak nevezed?

Saját kitérdesedettségem felől szemlélve pazar vasalásnak kellett volna neveznem, de ő annyira elégedetlen volt vele, hogy nem tehettem mást: azt tanácsoltam neki, szorítsa össze a fogát, és viselje el férfi módjára. Aztán, mivel a csengő a három harmincas futam kezdetét jelezte, elváltunk.

– Ó, apropó – mondta Buggyant búcsúzóban –, eljössz a Wrykinban végzettek vacsorájára jövő héten?

– Igen. Sőt Ukridge is.

– Ukridge? Nagy ég, évek óta nem láttam az öreg Ukridge-et.

– Hát most ott lesz. És azt hiszem, rövid lejáratú kölcsönt is fog kérni tőled. Ez lesz a harmadik szerencsétlenséged.

Meglepetésként ért Ukridge elhatározása, hogy részt vesz az iskola volt diákjainak évi vacsoráján, mivel – jóllehet maga a vacsora ízletes és tápláló szokott lenni – a jegyek darabjáért fél fontot kértek, és az ünneplő közönségnek frakkban kellett megjelennie. Mármost Ukridge-nek néha volt ugyan tíz shillingje, hogy frakkot béreljen, olykor pedig volt tíz shillingért bérelt frakkja, az mindenképpen szokatlan volt, hogy a kettő egyszerre legyen a birtokában. Mégis a szavának állt; a bankett estéjén makulátlan estélyi öltözékben, a lakomára készen állított be a lakásomra némi előzetes frissítő elfogyasztása céljából.

Megkérdeztem – meglehet, tapintatlanul –, hogy melyik bankot rabolta ki.

– Úgy emlékszem, egy héttel ezelőtt azt mondtad, hogy szűkében vagy a pénznek.

– Szűkében is voltam – mondta Ukridge –, szűkebb volt a pénzem, mint ez az átkozott nadrág. Ne vegyél konfekciót, Corky fiam. Az sose jó. De ennek már vége. Befordultam a célegyenesbe, öregem. Múlt szombaton hatalmasat arattunk Sandownban.

– Hogyhogy -tunk?

– Úgy értem: a cég. Mondtam, hogy csendestárs lettem egy bukmékerirodában.

– Az istenért, csak nem azt akarod mondani, hogy az tényleg jövedelmez?

– Hogy jövedelmez-e? De fiú, hát hogy az ördögbe ne jövedelmezne? Már az elején megmondtam, hogy egy aranybánya. A gazdagsággal nézek farkasszemet. Tegnapelőtt fél tucat inget vásároltam. Nem mond ez eleget?

– Mennyit söpörtél be?

– Bizonyos értelemben – érzékenyült el Ukridge – szomorú, hogy így feltörtem. Az a régi, pénztelen, gondtalan időszak nem is volt olyan rossz. Nem volt rossz, mi, Corky fiam? Akkor még íze volt az életnek. Gyors volt, vibráló, érdekes. A vagyonnal fennáll az a veszély, hogy az ember eltunyul, enerválttá válik. Persze azért megvannak az előnyei is. Mindent összevetve tulajdonképpen nem bánom, hogy meggazdagodtam.

– Mennyit söpörtél be? – kérdeztem újból. Most már egészen a hatása alá kerültem. A tény, hogy Ukridge inget vesz magának ahelyett, hogy az enyémet tulajdonítaná el, már-már Monte Cristó-i kincseket sejtetett.

– Tizenöt ficcset – mondta Ukridge. – Tizenöt aranyfontot, fiam! Egyetlen hét versenyeiből! És vedd eszedbe, hogy ez egész éven át így folyik. Hónapról hónapra, hétről hétre terjeszkedünk, növekedünk, fejlődünk. Nem is volna rossz figyelmeztetni a fiúkat a mai esti vacsoránál, hogy fektessék be nálunk a pénzüket. Isaac O’Brien a cég neve, St. James kerület, Blue Street hármas szám. Sürgönycím: „Ikobee, London”; képviselőnk részt vesz minden hivatalos ülésen. De azt ne említsd, hogy én milyen kapcsolatban állok a céggel, mert lehet, hogy ez rontana a társadalmi helyzetemen. Hanem fiú, ha nem akarunk elkésni erről a banzájról, ideje indulnunk.

Ukridge, mint már említettem, dicstelenül távozott az iskolából. Hogy ne merüljünk el túlságosan a részletekben, elég az hozzá, hogy azért csapták ki, mert éjszaka kiszökött a környékbeli búcsúba; sok éven át tartó bojkottálás után érte el azt is, hogy a puritán erkölcsű Öreg Fiúk Egyesületének tagja lehessen.

Lokálpatriotizmus tekintetében azonban senkinél sem volt alábbvaló. Míg a vendéglőbe hajtattunk, egyre jobban és jobban elérzékenyült a drága öreg iskolától, mire pedig véget ért a vacsora, és kezdetüket vették a pohárköszöntők, már abban a hangulatban volt, amikor komoly férfiak könnyeket hullatnak, és olyan embereket is meghívnak hosszú gyalogtúrákra, akik elől máskor, higgadt pillanatokban, bemenekülnének a mellékutcába. Hatalmas szivarral a szájában járt asztaltól asztalig, imitt emlékeket idézve föl, amott az egyház kebelében magasra jutott kortársainak tanácsolva, hogy kössenek fogadásokat Isaac O’Briennél, St. James kerület, Blue Street 3.; életerős, megbízható cég, sürgönycím: Ikobee, London.

Ezeken a vacsorákon a pohárköszöntőket mindig egy hosszú, statisztikai hangvételű elnöki beszéd nyitotta meg; az elnök titokban bele-belepillantva jegyzeteibe, felsorolta, hogy az Öreg Fiúk közül ki milyen eredményt ért el a legutóbbi találkozó óta. Ez alkalommal azzal kezdte, hogy bejelentette: A. B. Bodger („Jó öreg Bodger!” – így Ukridge) elnyerte az Oxfordi Egyetem Mutt-Spivis Arany Érdemérmét a Geológiai Kutatásokért; hogy C. D. Dodgert kinevezték a westchesteri székesegyház másodalesperesévé („Ez már beszéd, Dodger, vén csataló!”); hogy a strelsaui vízművek építkezésénél kifejtett tevékenységéért J. J. Swodgert a ruritaniai kormány kitüntette az Ezüst Vakolókanál Rend harmadik fokozatával (a keresztbe tett szekercékkel).

– Apropó – tette hozzá az elnök –, mielőtt befejezném, még valamit szeretnék mondani. Egyik Öreg Fiunk, B. V. Lawlor, a jövő héten indul a redbridge-i képviselő-választáson. Ha önök közül bárki volna szíves odautazni, és segíteni neki, bizonyára örömmel fogadná.

Ezzel leült, és a háta mögött álló, acéltüdejű ceremóniamester emelt szót: – Tisztelt Elnök úr, tisztelt uraim, kérem, fordítsuk figyelmünket Mr. H. K. Hodgerre, aki az egybegyűltek egészségére üríti poharát. – H. K. Hodger felállt, arcán azzal a céltudatos kifejezéssel, amelyet olyanok arcán látunk, akiknek az előttük szóló szavai eszükbe juttattak egy mulatságos történetet két skótról; a kellemesen jóllakott társaság pedig hátradőlt, hogy feszült figyelemmel kísérje szavait.

Nem így Ukridge. Ő érzelmektől túláradva bámult át az asztal fölött régi barátjára, Lawlorra. Ezeken a vacsorákon az ülésrendet úgy igazították, hogy az egykorúak közel kerüljenek egymáshoz, így Redbridge jövendő képviselője a mi csapatunkba került.

– Ubor, vén csataló – kérdezte Ukridge –, igaz ez?

Szép metszésű, de eléggé túlméretezett orrának köszönhette a jövendő alsóházi tag, hogy kis pajtásai ezt a játszi becenevet ragasztották rá. Ezek a kamaszkori kellemetlenségek sohasem múlnak el nyomtalanul, de én például sohasem szólítottam volna B. V. Lawlort ezen a néven, mert jóllehet velem egykorú volt, az évek rendkívül méltóságteljessé tették. Ukridge azonban fölötte állt az efféle gyöngeségnek. Harsányan ordítva ejtette ki e sértő nevet; olyannyira, hogy H. K. Hodger belebotlott egy „mireamásikaszongyá”-ba, és elveszítette története fonalát.

– Cssss! – mondta az elnök, megrovó pillantást vetve asztalunk felé.

– Cssss! – mondta B. V. Lawlor, és sima arca grimaszba rándult.

– Jó, jó, de igaz ez? – makacskodott Ukridge.

– Persze hogy igaz – suttogta Lawlor. – Maradj csendben!

– Hát akkor – ordította Ukridge –, rám számíthatsz, Uborkám! Melletted leszek! Nem kímélem az erőmet, hogy sikerhez segítselek. Bízhatsz benne, hogy…

– Kérem! Uraim, annál az asztalnál! – emelkedett föl az elnök, míg H. K. Hodger, aki beszédében épp ekkor tartott ott, hogy „Emelem tehát poharamat…”, mélyen megsebezve elhallgatott, és az abroszt kezdte húzogatni.

Ukridge elült. Hanem a segítségre vonatkozó ajánlata nem volt múló szeszély, mit elmosnak az éji álmok. Pár nap múlva egy reggelen még ágyban voltam, amikor berontott hozzám, utazáshoz öltözve, kezében ütött-kopott bőrönddel.

– Indulok, fiú, indulok!

– Remek! – mondtam. – Isten veled.

– Corky fiam – harsogta Ukridge, nagy nyikorgással az ágyamra ülve, és bűzös dohányával mérgezve a levegőt –, boldog vagyok ma reggel. Felpezsdült. És miért? Mert emberbaráti tettre készülök. Mi, elfoglalt üzletemberek, Corky fiam, túlságosan is hajlunk arra, hogy az önzetlenséget kirekesszük életünkből. Könnyen rájár a szánk arra, hogy „Hol jó ez nekem?”, és ha kiderül, hogy sehol sem jó, nagyon is hamar ejtjük az egészet. Ezért vagyok ma ilyen irgalmatlanul boldog. Költséget és fáradságot nem kímélve leutazom ma Redbridge-be, és vajon hol jó ez nekem? Sehol. Sehol, fiam; a legtisztább öröm átsegíteni egy régi iskolatársat az akadályon. Ha tehetek valamit, bármi csekélységet, hogy a kis Ubor győztesként végezzen a választáson, az épp elég jutalom lesz nekem. Megteszem a magamét, Corky, és meglehet, épp az én részem lesz az az apró többlet, amitől Ubor kikotorhatja a gesztenyét. Odautazom, beszélek…

– Ezt akármibe lefogadtam volna.

– Igaz, a politikához nem sokat értek, de annyit mégis, hogy elboldoguljak. A szidalmazás megfelelőnek látszik, márpedig szidalmazásban eléggé jó vagyok. Értek az ilyesmihez. A világon mindenféle aljas cselekedettel vádolja meg az ember az ellenjelöltet, de annyira mégsem, hogy becsületsértési pert indíthasson. Mármost, Corky, öreg fiú, tőled csak azt kérem…

– Ó, egek – nyögtem az ismerős szavak hallatán.

– …hogy fésüld át ezt a választási indulót. Fél éjszaka kotlottam rajta, de látom, hogy még mindig sántít imitt-amott. Te fél óra alatt rendbe tudod tenni. Csiszold ki, fiú, és továbbítsd még ma délután a redfordi Bika Szállóba. Lehet, hogy épp ez adja majd meg Ubornak azt a bizonyos orrhossznyi előnyt.

Sietve elcsattogott, s mivel aludni immár nem lehetett, fölvettem az ott hagyott papírlapot, és elolvastam a versezetet.

A szándék jó volt, de ezzel nem ment sokra. Ukridge nem volt költő, különben aligha rímeltette volna a „Lawlor” névre azt, hogy „nekünk”. A reggelizőasztalnál egy eléggé tetszetős szófordulat jutott eszembe, s ugyanekkor az a gondolat is, hogy talán Ukridge-nek igaza van: a régi iskolatársaknak valóban kötelességük a jelölt segítségére sietni; így tehát a délelőttöt egy új költemény megírására fordítottam. Délre befejezvén, a Bika Szállóba címezve postára adtam, és azzal az elégedettséggel indultam ebédelni, amely – mint Ukridge rámutatott – az önzetlen emberek osztályrésze. A Piccadillyn baktattam, ebéd utáni cigarettámat szíva, mikor összefutottam Buggyant Coote-tal.

Buggyant rokonszenves arcán szomorúság és öröm kifejezése elegyedett.

– Megtörtént – közölte.

– Micsoda?

– A harmadik szerencsétlenség. Mondtam, hogy várható.

– Most mi a baj? Spencer eltörte a másik lábát is?

– Ellopták az autómat.

Az udvarias együttérzés kétségkívül helyénvaló lett volna, de a legkorábbi idők óta nem tudtam ellenállni a kísértésnek, hogy Buggyant Coote-tal könnyed és játszi hangnemben tárgyaljak. Ez az ember illetlenül gazdag volt, semmi jogot sem formálhatott arra, hogy bajai legyenek.

– Jó, jó – mondtam –, vegyél egy másikat. Fordot manapság szinte ingyen adnak.

– Nem Ford volt – mekegte Buggyant magából kikelve –, hanem egy vadonatúj Winchester-Murphy. Ezerötszáz fontot fizettem érte egy hónappal ezelőtt, és most ellopták.

– Hol láttad utoljára?

– Nem láttam utoljára. A sofőröm hozta a lakásomhoz ma reggel, és ahelyett, hogy szépen megvárt volna mellette, azt mondja, beugrott a sarki kávézóba egy csésze kávéra! És mire visszaért, már eltűnt.

– A kávé?

– A kocsi, te őrült. A kocsi tűnt el. Ellopták.

– Gondolom, már értesítetted a rendőrséget.

– Most megyek a Scotland Yardra. Nemrég jutott eszembe. Mondd csak, te tudod, hogyan folyik ott az ügymenet? Most először keveredem ilyesmibe.

– Megadod nekik a kocsi rendszámát, ők meg értesítik az összes őrszobát az országban, hogy keressék.

– Értem – derült fel Buggyant Coote. – Ez eléggé ígéretesnek hangzik, mi? Úgy értem, előbb-utóbb valaki okvetlenül fölfedezi valahol.

– Igen – mondtam. – Persze a tolvajnak első dolga, hogy leszedje a rendszámot, és hamisat tegyen föl helyette.

– Te jó isten! Csak nem?

– Aztán pedig átfesti a kocsit.

– Hűha!

– Persze azért a rendőrség általában megtalálja a végén. Évek múlva rábukkannak egy elhagyott pajtában; addigra már az üléseket feltüzelték, a motort kiszerelték. Akkor aztán visszaadják neked, és fölveszik a jutalmat. De tulajdonképpen azon kellene imádkoznod, hogy sohase lásd viszont. Tudniillik csak akkor igazi a szerencsétlenség. Ha néhány napon belül sértetlenül visszakapod, akkor egyáltalán nem is szerencsétlenség, és te megint várhatod a harmadikat, ugyanúgy, mint annak előtte. És ki tudja, mi lesz az a harmadik? Tulajdonképpen, ha úgy vesszük, kihívod magad ellen a Gondviselést, ha a Scotland Yardhoz fordulsz.

– Igen – tanakodott Buggyant Coote –, de mégis, azt hiszem, azért, tudod, elmegyek én a Yardra. Szóval, hogy mondjam, egy ezerötszáz fontos Winchester-Murphy mégis egy ezerötszáz fontos Winchester-Murphy, ha úgy vesszük, vagy nem?

Ebből is látszik, hogy még a legbabonásabb emberben is maradnak valahol rejtett morzsái a kemény, gyakorlatias, józan észnek.

Eredetileg nem volt szándékomban bármilyen részt vállalni a redbridge-i körzet pótválasztásaiban, leszámítva azt, hogy megírom a Lawlor Uborról szóló dicshimnusz három strófáját, és gratuláló táviratot küldök neki, ha befut. Két dolog azonban együttesen arra sarkallt, hogy változtassam meg elhatározásomat. Az egyik: eszembe jutott – hiába, a szemfüles ifjú újdondász… –, hogy pár fontnyi készpénzt kereshetek itt Érdekességek innen-onnan ügyben („Hogyan zajlik egy választás napjainkban, avagy A szavazás humora”); a másik: Ukridge az elutazása óta táviratok szakadatlan áradatával borított el, és ezek oly érdekfeszítőek voltak, hogy végül is fellobbantották a szikrát.

Néhány szemelvény.

„haladunk. ma haarom beszeedet mondtam. dalod szenzaacioos. utazz ide. ukridge.”

„ubor seetaalva is megnyeri. ma neegy beszeedet tartottam. dalod ellenaallhatatlan. utazz ide. ukridge.”

„gyoezelem a laathataaron. tegnap szinte aallandooan beszeeltem. dalod mindent elsoepoer. gyerekek duudoljaak boelcsoeben. utazz ide. ukridge.”

Bármelyik fiatal író a megmondhatója, hogy valaki, akinek mindössze egyetlen politikai dal tartozik az életművéhez, ellen tud-e állni ennek. Egy szál kabarékuplé kivételével („Mama, valaki belém csípett”; bemutatta Tim Sims, A Szégyenlősz Komikusz, majd közkívánatra, egyetlen előadás után elhagyta műsorából) soha semmilyen írásművem nem hangzott el emberi ajakról. Természetes, hogy izgatott lettem, amint elképzeltem Redbridge választópolgárságát – legalábbis annak helyesen gondolkodó tagjait –, amint ezrivel sereglenek egybe, és e nemes veretű sorokat harsogják:

Nem leendhet úrrá rajtunk

Semmiféle ármány,

Ha a brit állam hajóján

LAWLORnál a kormány.

Hogy helyesen jártam-e el, amikor az állam hajójának kormányosaként aposztrofáltam valakit, aki talán mandátumának egész ideje alatt teljes csöndben marad majd, és gyáván úgy szavaz, ahogyan előírják neki – ezt egy pillanatig sem firtattam. Csak annyit tudtam, hogy a szöveg jól hangzik, és szerettem volna hallani is. Ráadásul itt volt az alkalom, amely aligha tér vissza: hogy lássam Ukridge-et, amint óriási közönség előtt csinál bolondot magából.

Leutaztam Redbridge-be.

Amint kiléptem a vasútállomásról, az első dolog, amely a szemembe ötlött, egy rendkívül nagy plakát volt, rajta Lawlor Ubor kifejező arcvonásaival, s ezzel a felirattal:

lawlort

redbridge-nek

Ez rendben is lett volna, csakhogy közvetlenül mellette, nyilván az ellenfél keze által felragasztva, ott díszelgett a plakát még nagyobb méretű karikatúrája, amely régi barátom előreugró orrát olyan mértékben túlhangsúlyozta, hogy az érzésem szerint túlment a sportszerűség határán. S alatta e szavak voltak olvashatók:

ezt

akarjátok

képviselőnek?

Amire, ha a választókörzet habozó választója lettem volna, okvetlenül ezt felelem: „Nem!”, mert ez az ormótlanná megnyújtott orr kérlelhetetlenül meggyőzte a szemlélőt arról, hogy viselője rendelkezik mindazon tulajdonságokkal, amelyek a parlamenti képviselő számára nem kívánatosak. Az első pillantásra világos volt: itt van valaki, aki, ha megválasztják, mindent elkövet, hogy gyöngítse a flotta ütőerejét, megadóztassa a szegények betevő falatját, és csapások sorozatát mérje a haza szilárd alapjaira. És ha ez még nem lett volna elég, néhány méterrel odább, az egyik ház falát csaknem teljesen elborító plakáton, öles, fekete betűkkel ez az egyszerű, lényegre törő szöveg állt:

vesszen

ubor,

az emberi elefánt!

Hogy szegény kortársam, akinek egy hete a személyes megjelenését érő inzultusok tömege között kell élnie, hogyan képes reggelente a borotválkozótükörbe nézni, azt elképzelni sem tudtam. Meg is említettem ezt Ukridge-nek, aki egy hatalmas luxusautóban kijött elém az állomásra.

– Ó, ez semmi – mondta Ukridge rekedten. Először arra figyeltem fel, hogy hangszalagjai kissé megereszkedtek, amióta legutóbb találkoztunk. – Ez csak a választásoknál szokásos adok-kapok. A következő sarkon túl majd meglátod azt a plakátot, amelyiken mi készítjük ki a másik pasast. Az az igazi csemege.

Megláttam; valóban csemege volt. Az elsuhanóban rávetett, egyetlen pillantás is elég volt hozzá, hogy átérezzem: Redbridge választói szokatlanul kínos helyzetben vannak, amikor választaniuk kell: az előző utcában kiállított Ubor legyen-e a képviselőjük, vagy ez a rémkép, aki most áll előttem. Mr. Herbert Huxtable, az ellenjelölt fül dolgában állhatott ugyanolyan jól, ahogyan ellenfele orrilag, és a plakát rajzolójának ez a körülmény nem kerülte el a figyelmét. Sőt, eltekintve gonosz, keskeny arctól, a közel ülő szemektől és a gyilkos szájtól, Mr. Huxtable mintha csupa fül lett volna. Úgy lengtek-lobogtak körülötte, mint két szőnyeg, én pedig iszonyodva elfordítottam róla a tekintemet.

– Azt állítod, hogy ilyesmit szabad csinálni? – hitetlenkedtem.

– Elvárják az embertől, vén csataló. Ez puszta formaság. Az ellenpárt kínosan érezné magát, és csalódott lenne, ha nem tennénk.

– És honnan tudták meg, hogy Lawlort Ubornak hívjuk? – faggattam tovább, mert ez a kérdés valóban adolkodóba ejtett. Tulajdonképpen nemigen lehetett volna más csúfnévvel illetni, de ez a magyarázat nem elégített ki.

– Ez – ismerte be Ukridge – főként az én hibám. Kissé elragadtattam magam, amikor először szóltam a léghez, és véletlenül a becenevével utaltam az öreg fiúra. Persze az ellenpárt azonnal belekapaszkodott. Ubor egy darabig neheztelt is miatta.

– El tudom képzelni.

– De ennek már vége – repesett Ukridge. – A legjobb cimborák vagyunk. Mindenben rám hagyatkozik. Tegnap elismerte, ezekkel a szavakkal, hogy ha bejut, azt legalább annyira az én segítségemnek köszönheti, mint bármi másnak. Az a helyzet, öregem, hogy meglehetős sikert értem el az ezerfejűnél. Úgy látszik, szeretik hallgatni, ha beszélek.

– Jókat röhögnek, mi?

– De fiú – korholt Ukridge –, ez nem a megfelelő tenor. Amíg itt vagy, meg kell nyirbálnod a cinizmusodat. Ez átkozottul komoly dolog, Corky, öreg fiú, és minél hamarabb belátod, annál jobb. Ha azért jöttél, hogy gúnyt űzz és piszkálódj…

– Azért jöttem, hogy halljam, amint az indulómat éneklik. Mikor éneklik?

– Ó, szinte mindig. Mondhatni: szüntelenül.

– A fürdőkádban is?

– A legtöbb itteni szavazó nem fürdik. Majd meglátod, ha a Kétszersült sorra érünk.

– Mi az a Kétszersült sor?

– Az a városnegyed, ahol a Fitch és Weyman-féle kétszersültgyár dolgozói laknak. Ők azok, akiket – mondta Ukridge fontoskodó hangsúllyal – a hely kétes elemeinek nevezhetnénk. A lakosság többi része rendes, tiszta, és vagy szilárdan Ubor mögött áll, vagy Huxtable-ért bolondul, de ezek a kétszersültes fickók ingadoznak. Azért kell őket alaposan megagitálnunk.

– Szóval agitálni mégy?

– Megyünk – igazított ki Ukridge.

– Én ugyan nem.

– Corky – mondta Ukridge keményen –, szedd össze magad. Elsősorban azért hívtalak ide, hogy segíts megagitálni ezeket a kétszersültes ürgéket. Hová lett belőled a hazafiasság? Talán nem akarod, hogy az öreg Ubor bekerüljön a parlamentbe, vagy mi van? Minden követ meg kell mozgatnunk. Bele kell feszülnünk a hámba. Neked a gyerekcsókolást szántam…

– Nem fogom végigcsókolni a gyerekeiket!

– De fogod, fiú, hacsak nem akarod életed hátralevő részét úgy leélni, hogy átkozod magad, amiért a nyúlszívűséged miatt Ubor kipottyant a választáson. Gondolkozz, ember! Láss! Légy önzetlen! Lehet, hogy éppen a te erőfeszítésed dönti el ezt az átkozottul szoros versenyt.

– Hogyhogy átkozottul szoros? A táviratodban azt olvastam, hogy Ubor sétálva is megnyeri.

– Azt csak azért írtam, hogy átejtsem a távírdást, mert azt gyanítom, hogy az ellentábor embere. Köztünk szólva borotvaélen táncolunk. Egyetlen kis lökés bármelyik oldalról, és eldől a dolog.

– És miért nem te csókolod végig azokat a nyamvadt gyerekeket?

– Van bennem valami, amitől megijednek. Egyszer-kétszer megpróbáltam, de csak az lett az eredménye, hogy elidegenítettem több értékes szavazót, mert idegrohamba kergettem a leszármazottaikat. Azt hiszem, a szemüvegemet nem szeretik. De te… te aztán – mondta Ukridge émelyítő mézesmázossággal – ideális gyerekcsókoló vagy. Amikor először láttalak, azt mondtam magamban: „Ezt az embert az isten is gyerekcsókolónak teremtette.” Amikor elkezdtem korteskedni, és rájöttem, mibe vágtam bele, azonnal rád gondoltam. „Corky a mi emberünk” – mondtam magamban. Corky kell ide, senki más. Jóképű. De nemcsak jóképű: megnyerő.” Zabálni fognak, öregem. A te arcod olyan, hogy a csecsemő is megbízik benned…

– Hát hallgass ide!

– És nem is fog sokáig tartani. Két utca az egész. Hát húzd ki magad, fiú, és vágj neki férfi módjára. Ubor ma este nagyszerű bankettet rendez a szállodájában. Történetesen tudomásom van róla, hogy pezsgő is lesz. Ezt tartsd szem előtt, és menni fog minden, mint a karikacsapás.

A korteskedés kérdése olyan téma, amellyel valamikor kedvem volna részletesebben is foglalkozni. Mindenestül gyűlöletes gyakorlatnak tartom. Az angol ember számára az ő háza az ő vára; megengedhetetlennek tartom, hogy amikor éppen ingujjra vetkőzve kényelembe helyezi magát, és rágyújt egy idegnyugtató pipára, vadidegenek törjenek rá, elárasszák undok hízelgéssel, és tűrhetetlen kotnyelességgel kifaggassák, hogy kire akar szavazni. És, jóllehet nem akarok hosszan elidőzni a Kétszersült soron szerzett tapasztalataimnál, annyit elmondhatok, hogy ennek a sivár negyednek a lakói ugyanígy gondolkodtak ebben a kérdésben. Sohasem találkoztam még olyan embercsoporttal, amelynek tagjai egyöntetűbben lettek volna barátságtalanok. Összeráncolt homlokkal néztek rám, sántikáló udvariaskodásomra zord, egytagú szavakkal válaszoltak, a sikoltozó gyerekeket elragadták előlem, és elrejtették őket a ház távol eső zugaiban. Mindenestül igencsak kiábrándító élmény volt, és azt a következtetést vonhattam le belőle, hogy ami a Kétszersült sort illeti, Lawlor Ubor a rövidebbet fogja húzni.

Ukridge elhessentette ezt a borúlátó nézetet.

– De kedves, vén csataló – kiáltotta túláradó érzelmekkel, mikor az utolsó ház ajtaját is becsapták mögöttünk, és én elébe tártam, hogy mit vontam le a történtekből. – Ezt nem szabad zokon venni. Ok ilyenek. Mindenkivel ugyanígy bánnak. Hiszen Huxtable egyik emberének épp ebben a házban taposták meg a kalapját! Én igenis nagyon sokat ígérőnek ítélem a kilátásainkat.

És, meglepetésemre, a jelölt is ugyanígy vélekedett. Aznap a vacsora utáni szivar mellett beszélgettünk, miközben Ukridge egy fotelben zajosan szendergett.

Lawlor Ubor rekedten, de magabiztosan ecsetelte a kilátásait.

– És, bármily különös – mondta Ubor, hitelesítve azt, amit én Ukridge léha hencegésének tartottam –, ha bejutok, ezt egyetlen embernek sem köszönhetem oly nagy mértékben, mint az öreg Ukridge-nek. A beszédeiben talán egy hangyányit túlságosan is közel jár a rágalmazás határához, de azt nem lehet elvitatni, hogy tud hatni a hallgatóságra. A hét folyamán meglehetősen népszerű emberré vált itt Redbridge-ben. Meg kell mondjam, időnként már aggaszt is ez a népszerűség. Tudom, milyen esendő figura; ha most valami szörnyű botrány közepébe keveredne, az halálbiztosan a vereségemet jelentené.

– Miféle botrányra gondolsz?

– Néha az a rémlátomásom támad – borzongott meg Ubor –, hogy a közönség soraiból hirtelen fölemelkedik valamelyik hitelezője, és a szemére lobbantja, hogy nem fizette ki a nadrágját, vagy hasonló.

Nyugtalan pillantást vetett a szunyókáló figurára.

– Ha továbbra is ezt az öltönyt hordja – mondtam csillapítólag –, akkor nyugodt lehetsz, mert ezt történetesen épp tőlem csórta. Épp azon gondolkoztam, hogy honnan olyan ismerős.

– No mindegy – mondta Ubor eltökélt optimizmussal –, azt hiszem, ha valami ilyesminek kellene történnie, az már eddig megtörtént volna. Egész héten nagy tömegek előtt beszélt, és nem fordult elő semmi ilyesmi. Holnap vele nyittatom meg az utolsó gyűlést. Valahogy fel tudja hangolni a közönséget. Ugye te is eljössz?

– Ha láthatom, amint Ukridge felhangolja a közönséget, akkor semmi sem tarthat távol.

– Az emelvényen foglalok neked helyet. Ez lesz a legnagyobb gyűlésünk. Holnapután kezdődik a szavazás, és ez az utolsó alkalom, hogy megnyerjük a határozatlanokat.

– Nem tudtam, hogy a határozatlanok is eljárnak ezekre a gyűlésekre. Azt hittem, hogy a közönség mindig egyöntetűen a szónokok híveiből tevődik össze.

– Lehet, hogy némelyik választókerületben így van – mondta Ubor gondterhelten –, de Redbridge-ben nem, az biztos.

A Lawlor Ubor megválasztása érdekében rendezett nagyszabású tömeggyűlést a Gépészegyesület székházának, e népszerű szépséghibának a nagytermében tartották. Miközben a kiválasztottak között ültem az emelvényen, és vártam az események megindulását, orromba por, ruházat, narancshéj, kréta, fa, gipsz, pomádé és egyesült gépészek szaga csapott; éreztem, hogy ez az aroma túlságosan is dús a számomra. Átültem helyemről egy kicsi, de sokat ígérő ajtó közelébe, amelyen át szükség esetén észrevétlenül visszavonulhatok.

Az elv, amelynek alapján az efféle gyűlések elnökét megválasztják, túlságosan is ismert ahhoz, hogy e helyt hosszasan ismertessem, de ha olvasóim közül néhányan nem volnának tisztában a politikai gépezet működésével, annyit mégis elmondhatok, hogy nyolcvanöt éven aluliak nem választhatók, és az orrpolippal rendelkezők előnyt élveznek. Lawlor Ubor kedvéért az illetékesek kitettek magukért, és olyat választottak, aki bajnok volt ebben a nemben. Cricklewood nagyméltóságú márkija nemcsak polipot mondhatott magáénak, hanem – legalábbis a beszédéből úgy véltem – egy túlméretezett, forró burgonyát is tartott a szájában, a szónoklástan művészetét pedig olyan tanfolyamon sajátíthatta el, amelyik levelezés útján képezi hallgatóit. Első mondatát – miszerint csupán egy percet vesz el az időnkből – még megértettem, de a következő tizenöt percben mondottak tartalmát illetően teljesen tanácstalan vagyok. Hogy még mindig beszél, azt csupán ádámcsutkájának ugrálásából gyanítottam, de hogy mit mond, arról sejtelmem sem volt. Végül, engedve a mellettem lévő ajtó néma hívásának, csendben kisurrantam, és becsuktam magam mögött.

Attól eltekintve, hogy az elnök immár nem volt a látóteremben, a helyzetem nem javult számottevően. A csarnok belsejének látványosságai nem hízelegtek különösképpen az ember szemének, de itt sem kínálkozott semmi látnivaló, ami felpezsdített volna. Kőpadlós folyosón találtam magam, egészségtelenül zöld falak között; a folyosó végén egy lépcsősor vezetett valahová. Pillanatnyi felfedezői szeszélytől vezérelve már éppen lefelé indultam volna, amikor lépések hangzottak, és egy pillanat múlva egy sisak tűnt elő, egy vörös arc, egy kék egyenruha, és egy pár nagy, súlyos csizma kíséretében – ezek együttesen egy rendőrt tettek ki: kimért lépésekkel rótta a folyosót, mint aki őrjáratot tart. Úgy láttam: az arca szigorú és rosszalló, S ezt annak a ténynek tulajdonítottam, hogy az imént gyújtottam rá egy cigarettára – feltehetőleg olyan helyen, ahol a dohányzást nem támogatják. Elejtettem a cigarettát, és bűntudatos sarokkal eltapostam – e tettemet a következő pillanatban már megbántam, mert a rendőr maga is előhúzott egy cigarettát tunikája rejtekéből, és tőlem kért tüzet.

– Szolgálatba nem szabad – mondta barátságosan –, de hát egy-két szippantás senkinek se árt.

Most már láttam, hogy amit szigorú és rosszalló arcnak véltem, az pusztán a hivatalosság álarca volt. Helyeseltem: egy-két szippantás szerintem sem árt a világon senkinek.

– Elkezdődött a ülés? – kérdezte a rendőr, fejével az ajtó felé bökve.

– Igen. Épp az elnök mondott pár bevezető szót, amikor kijöttem.

– Aha! Akkor hadd melegedjenek bele egy kicsit – mondta talányosan. Néhány percnyi nyugalmas csend következett, ezalatt egy olcsó cigaretta szaga mérkőzött a folyosó egyéb illataival.

Végül is megtört a csend. A teremből gyér taps hallatszott ki, aztán énekszó tört fel. Összerezzentem. A szöveget lehetetlenség volt kivenni, de az eleven ritmust tévedhetetlenül felismertem:

Pampa pampa pampa pampa,

Pampapampa pam pam,

Pampa pampa pampa pampa

PAMPApampa pam pam.

Ez az! Nem lehet más! Szemérmes büszkeség ragyogta be egész valómat.

– Ez az enyém – jegyeztem meg, amennyire csak tudtam, hanyagul.

– He? – érdeklődött a közeg, aki közben merengésbe süppedt.

– Amit énekelnek. Az enyém. Az én választási indulóm.

Úgy láttam, hogy a rendőr különösen néz rám. Lehetett elismerés is, de nekem inkább úgy tűnt, mintha kiábrándulás és undor volna.

– Maga Lawlor pártján van? – kérdezte elkomorodva.

– Igen. Én írtam a választási indulóját. Most épp azt éneklik.

– Én meg testestül-lelkestül totál ellene vagyok – mondta a rendőr nyomatékkal. – Nem tetszenek a nézetei. Fölforgató, az a én véleményem. Fölforgató.

Ehhez nem lehetett mit hozzátenni. Ez a véleménykülönbség sajnálatos volt ugyan, de fennállt. Végül is nem láttam okot, hogy politikai ellentétek miért vetnének véget egy szépen induló barátságnak. Könnyedén átsiklani fölötte – ez volt a követendő taktika. Megpróbáltam a társalgás folyamát finoman valami kevésbé vitatható mederbe terelni.

– Először járok Redbridge-ben – csevegtem.

– Há? – mondta a rendőr, de láttam rajta, hogy ez nem érdekli. Három gyors szippantással végigszívta a cigarettáját, és eltaposta. S így tevén, valami különös, feszült elszántság ült kí az arcára. A főtt haléhoz hasonló szeméből mintha azt olvastam volna ki: vége a henyélésnek, kezdetüket veszik a rendőri teendők. – Itt jutok a emelvényre, uram? – kérdezte, és sisakjával az ajtó felé bökött.

Nem tudom, miért, de baljós előérzet vett rajtam erőt.

– Miért akar az emelvényre jutni? – kérdeztem nyugtalanul.

Most már félreismerhetetlenül a kegyvesztettségemet közölte a pillantása. Oly hidegen nézett rám, hogy némi rémülettel egészen az ajtóig hátráltam.

– Sose érdekelje – mondta szigorúan –, mér akarok fölmenni a emelvényre. Bár, ha éppen tudni akarja – folytatta, a nagy elmékre oly jellemző, enyhe következetlenséggel –, letartóztatok valakit.

Meglehet: Ukridge-re nézve nem hízelgő, hogy ilyen hamar megérett bennem a bizonyosság: ha le akarnak tartóztatni valakit azon az emelvényen, ahol ő is található, akkor csak ő lehet az illető. Ott az ajtó mögött Ubornak legalább még húsz lelkes követője csoportosult az elnök háta mögött, de egy pillanatra sem jutott eszembe valós lehetőségként, hogy ezek egyike volna, akire a törvény keze le akar sújtani. És egy pillanat múlva ösztönöm helyessége igazolódott. Az éneklés abbamaradt, és egy sztentori hang csendült fel, betöltve a ház minden zugát. Beszélt, aztán nevetés szakította félbe, majd ismét beszélt.

– Pont ezt – mondta a rendőr tömören.

– Valami tévedés lesz – mondtam. – Ez a barátom, Mr. Ukridge.

– Nem tudom a nevét, de nem is érdekel – mondta a rendőr keményen. – De ha az a hosszú, szemüveges fickó, aki a Bikába lakik, akkor ő az, akit keresek. Lehet, hogy szellemes meg szórakoztató a beszélőkéje – mondta a rendőr keserűen, miközben a teremben újabb harsány kacagásorkán üdvözölt egy újabb tréfát, kétségkívül az ő pártja rovására –, de akárki legyen, velem köll jöjjön a őrszobára, és meg köll magyaráznia, hogy hogy kerül hozzá egy lopott autó, amelyiket a Scotland Yard kőröz.

A szívem a torkomba ugrott. Hirtelen megvilágosodott előttem minden.

– Autó? – hebegtem.

– Autó – mondta a rendőr.

– Nem egy Coote nevű úr tett feljelentést a kocsi ellopása miatt? Mert…

– Nem tudom, kinek a lopott kocsija ez – felelte a rendőr. – Csak azt tudom, hogy a autót kőrözik, és hogy ennél a embernél van.

Ebben a pillanatban valami kemény tárgy nyomódott az ajtónak szorított hátamba. Lopva odanyúltam, és ujjaim a kulcsot érintették. A rendőr éppen lehajolt, hogy elejtett jegyzetfüzetét fölemelje. Csendben elfordítottam a kulcsot, és a zsebembe dugtam.

– Ha volna szíves félreállni onnét, hogy odaférjek ahhoz a ajtóhoz – mondta a rendőr, mikor fölegyenesedett. Kísérletezni kezdett a kilinccsel. – Hé, ez be van zárva!

– Tényleg? – álmélkodtam. – Tényleg?

– Hogy gyött ki ezen a ajtón, ha zárva van?

– Akkor még nem volt, amikor kijöttem.

Néma gyanakvással nézett rám egy percig, aztán vastag, erős ujjával parancsolóan bekopogtatott.

– Csss! Csss! – hangzott egy megbotránkozott suttogás a kulcslyukon keresztül.

– Semmi „Csss! Csss!” – mondta a rendőr nyersen. – Kinyitni, de azonnal! – És az ujja helyett báránycomb méretű öklét vetette be. A dörömbölés végighömpölygött a folyosón, mint a távoli mennydörgés.

– Kérem – tiltakoztam –, megzavarja a gyűlést.

– Azt akarom! Megzavarni a gyűlést! – válaszolta ez erős, de nem hallgatag ember, és jeges pillantást vetett hátra a válla fölött. Majd a következő pillanatban, hogy bizonyítsa, ura a szavának, hátrált egy lépést, fölemelte hatalmas, súlyos csizmáját, és rúgott.

A Gépészegyesület székházának építője az általános használat szempontjából megfelelően végezte a munkáját, de arra nem gondolt, hogy mi lesz, ha az ajtói egy rendőrcsizmával kerülnek összeütközésbe. Kisebb bántalmakkal még dacolt volna, de erre nem volt meg az ellenszere. Éles reccsenéssel, mint aki hivatalos tiltakozást jelent be, az ajtó beszakadt. Félrelendült az útból, és mögüle megdöbbent arcok tűntek elő. Hogy a zaj elért-e a közönséghez is, azt nem tudom, de az emelvényen helyet foglalókra kétségtelenül mély benyomást tett. Egy pillanatra megláttam, hogy alakok sietnek a zavar epicentrumába, hogy az elnök tátog, mint egy meglepődött juh, hogy Ukridge összevonja a szemöldökét; aztán a romokon előrehaladó rendőr eltakarta a belátást.

Egy pillanat múlva már nem maradt kétségem afelől, hogy a közönség érdeklődik-e. A terem minden pontján zűrzavaros kiáltozás kezdődött, és az emelvényre sietve megláttam, hogy a Törvény keze lesújtott: Ukridge vállát markolta keményen, mindenki szeme láttára.

Volt egy töredék másodperc, mielőtt a felzúdulás a tetőpontjára hágott volna; a rendőrnek ezalatt lehetősége nyílt, hogy hallassa szavát. Fürgén lecsapott a kínálkozó alkalomra. Hátravetette a fejét, és bömbölni kezdett, mintha egy süket rendőrbíró előtt tenne tanúvallomást.

– Ellopott – egy – gépkocsit! Letar-tóz-tatom, auttó-lopás-alapos-gyanú-jával! – harsogta mindenki által jól hallhatóan. Aztán, mint akinek nagy gyakorlata van abban, hogy gyanútlan egyéneket szerettei köréből elragadjon, már el is tűnt, és Ukridge is vele.

Zavar és ámulat uralkodott el a következő pillanatokban. Soha még hasonló eset sem fordult elő a redbridge-i politikai gyűléseken; a közönség nem tudta, mitévő legyen. Az első ember, akibe visszatért az értelem, az a komor kis emberke volt a harmadik sorban, aki az elnök beszéde alatt elszánt, kellemetlenkedő közbeszólásaival vétette észre magát. Most felpattant székéből, és felállt rá.

– Redbridge-i polgárok! – kiáltotta.

– Üjjle! – morajlott fel a közönség automatikusan.

– Redbridge-i polgárok! – ismételte az emberke olyan hangerővel, amely ellentétben állt testmagasságával –, akartok-e támogatni… beléhelyezitek-e bizalmatokat… akarjátok-e ügyeinket egy olyan ember kezébe tenni, aki bűnözőket alkalmaz…

– Üjjle! – ordította száz torok, de sokan mások azt kiáltották: – Hajjuk! Hajjuk!

– Aki bűnözőket alkalmaz szóvivőjeként? Redbridge-i polgárok, én…

Itt valaki galléron ragadta a kis embert, és a földre rántotta. Valaki egy esernyővel fejbe vágta a galléron tagadót. Egy harmadik egyén eltörte az esernyőt, és tulajdonosát orron ütötte. Ezt követőleg a fentiek általános tevékenységgé váltak. Mintha mindenki verekedett volna mindenki mással; a terem végében néhány radikális gondolkodó, akikben a Kétszersült sor lakosait ismertem fel, elkezdte a székek lábait amputálni és találomra szanaszét hajigálni. Amikor az első roham megindult az emelvény bevételére, a gyűlést egyértelműen feloszlottnak lehetett nyilvánítani. A kis ajtóm felé rohanókat az elnök vezette – a korához képest jól mozgott –, és szorosan a sarkában nyomultak a többi kiválasztottak. Én valahol a mezőny közepe táján haladtam, jócskán a vezetők mögött, de még többel a sereghajtók előtt. Lawlor Ubor jelölő nagygyűléséből Ubor fájdalomtól eltorzult arcát láttam utoljára, mert bevágta a sípcsontját egy felborult asztalba, amikor hármasugrási rekorddal próbálta elérni a kijáratot.

Felvirradt a következő, szép, fényes nap; ahogy a vonat London felé robogott velünk, a napfény kedvesen bemosolygott harmadosztályú kupénkba. Ukridge arcán azonban nem kelt válaszmosoly. A fülke sarkába húzódva gondterhelten, rosszindulattal szemlélte a zöldellő tájat. Egyáltalán nem látszott hálásnak azért, hogy börtönélete véget ért, meg sem köszönte, hogy ilyen fürgén és leleményesen kieszközöltem a szabadon bocsátását.

Öt shilling ára sürgönyt küldtem Buggyant Coote-nak; ez volt a célhoz vezető megoldás. Reggeli után nem sokkal Ukridge szabad emberként érkezett a szállodámba, azzal a hírrel, hogy Buggyant táviratilag utasította a redbridge-i rendőrséget: nyissák meg a börtöncellát. A szabadsága azonban apróságnak tűnt az őt ért méltatlanságokhoz képest; most csak ült a vonaton, és gondolkozott, gondolkozott, gondolkozott.

Nem lepődtem meg, amikor a Paddington pályaudvarra befutva első dolga volt taxiba szállni, és megkérni sofőrt, hogy haladéktalanul szállítson bennünket Buggyant Coote címére. A magam részéről, bár volt bennem annyi tapintat, hogy ezt elhallgassam, Coote pártján álltam. Ha Ukridge-nek kedve támad se szó, se beszéd, autókat csórni a barátaitól, ezt, gondoltam, a saját veszélyére teszi. Nem láttam be, miféle telepátia útján tudhatta volna Buggyant Coote, hogy az eltűnt Winchester-Murphy egy régi iskolatárs kezére került. Ukridge azonban, hidegen kifejezéstelen tekintetéből, összeszorított szájából, valamint abból a tényből ítélve, hogy a gallérja elszabadult a gombjáról, és ő kísérletet sem tett a megigazítására, alkalmasint másképp gondolkodott. Némán borongva ült a taxiban, mikor pedig megérkeztünk úticélunkhoz, és bevezettek Buggyant fényűző szalonjába, hosszú, mély lélegzetet vett, mint az ökölvívó, ha meghallja az első menet kezdetét jelző gongot.

Buggyant a szomszéd szobából perdült elő pizsamában és virágos házikabátban. Nyilvánvalóan későn kelő ember volt.

– Ó, hát itt vagy! – mondta örömmel. – Nahát, öregem, borzasztóan örülök, hogy minden rendben.

– Minden rendben! – Elgyötört horkantás hagyta el Ukridge ajkát. Keble hevesen hullámzott az esőkabát alatt. – Minden rendben!

– Rémesen sajnálom a kellemetlenséget.

Ukridge csak nehezen találta meg a megfelelő szavakat.

– Tudod, hogy egy rohadt priccsen töltöttem az éjszakát? – kérdezte rekedten.

– Csak nem? Nahát!

– Tudod, hogy ma reggel hatóságilag fürdettek meg?

– Ne beszélj!

– És még azt mondod, hogy minden rendben!

Szemlátomást elért arra a pontra, amikor hosszú beszédbe akart fogni, Buggyant Coote-ban rémületet és csüggedtséget előidézendő; ezt onnan láttam, hogy fölemelte öklét, szenvedélyesen megrázta, és nyelt egyet-kettőt. De még mielőtt belefoghatott volna a kétségkívül meghallgatásra érdemes szónoklatba, vendéglátónk a szavába vágott.

– Nem látom be, hogy ez miért volna az én hibám – hebegte Buggyant Coote, az én érzelmeimnek is hangot adva.

– Nem látod be, hogy ez miért volna a te hibád! – dadogta Ukridge.

– Figyelj ide, öregem – szóltam közbe békítőleg. – Mostanáig nem akartam erről beszélni, mert úgy láttam, nem vagy olyan kedvedben, de hát mi mást tehetett volna szegény ördög? Se szó, se beszéd, elviszed az autóját…

– Micsoda?

– …Mi sem természetesebb, mint hogy azt hitte: ellopták, és értesítette a rendőrséget, hogy körözzék. Ami azt illeti, épp én tanácsoltam neki, hogy ezt tegye.

Ukridge vad dühvei nézett Buggyantra.

– Se szó, se beszéd? – visszhangozta. – És a levelem, a szépen megfogalmazott, hosszú levelem, amelyben mindent elmagyaráztam?

– Leveled?

– Az.

– Nem kaptam semmiféle levelet – mondta Buggyant Coote.

Ukridge gonoszul kacagott.

– Azt akarod elhitetni, hogy eltévedt a postán, mi? Gyenge, nagyon gyenge. Bizonyosan tudom, hogy a levél a postára került. Emlékszem, ebbe a zsebembe tettem, abból a célból, hogy feladjam. Most nincs ott, márpedig én ezt a ruhát hordom azóta, amióta elutaztam Londonból. Tessék. A zsebemben nincs semmi más, csak…

A hangja elhalt, a szeme a kezében tartott borítékra meredt. Hosszú csend támadt. Ukridge álla lassan leesett.

– Hát ez hogy az ördögben történhetett? – mormogta.

Meg kell mondanom: Buggyant Coote ebben a bonyolult helyzetben olyan nagylelkűséget tanúsított, amilyenre én sohasem lettem volna képes. Együttérzően bólintott.

– Velem is gyakran előfordul – mondta. – Mindig elfelejtem feladni a leveleket. No de most, hogy így minden kiderült, igyál valamit, öreg fiú, és felejtsük el az egészet.

Ukridge szemében fény villant, ami azt jelentette, hogy a kínálás nem érte kellemetlenül, de porrá tört lelkiismeretének maradványai arra sarkallták, hogy ne térjen el a szóban forgó témától, amint a házigazda javasolta.

– Komolyan mondom, Buggyant, vén csataló – dadogta –, én… tényleg nem is tudom, mit mondjak, szóval…

Buggyant Coote a pohárszékben matatott, hogy összeszedje a békepohár kellékeit.

– Szót se többet, öregem, szót se többet – mondta. – Ilyesmi bárkivel megtörténhet. És különben is, ez az egész ügy még jót is tett nekem. Fene nagy szerencse ért, és végső soron ennek köszönhetem. Tudod, amolyan előjelnek tekintettem. A Kempton Park-i versenyen, azután egy nappal, hogy a kocsi eltűnt, indult egy tökéletes outsider, Lopott Holmi nevű, és nekem úgy tűnt, hogy ez jelent valamit, ennek valami oka van. Harminc ficcset tettem rá, egy a huszonöthöz. Az emberek körülkacagtak, amikor látták, hogy ezt a lerobbant gebét fogadom meg, és, isten az atyám, az a dög sétálva megnyerte a futamot! Egy kalap pénzt gyűjtöttem be.

Kinyilvánítottuk gratulációnkat a szerencsés fordulat miatt. Ukridge különösen lelkes volt.

– Bizony – mondta Buggyant Coote. – Hétszázötven ficcset nyertem, egy pillanat alatt. Annál az új bukmékernél fogadtam, akit az iskolatalálkozón ajánlottál, Isaac O’Briennél. Az ürge tökéletesen tönkrement bele, föl kellett számolnia az üzletét. Mostanáig csak hatszáz ficcset tudott fizetni, de azt mondja, van valami csendestársa, akin behajthatom a többit.

KILENCEDIK FEJEZET

Bunyós Billson távozik

A llunindnnói Royal Színház a visszataszító városka főutcáján áll, és nyomorúságos bejárata előtt egy lámpaoszlop található. Ahogy közeledtem felé, e lámpaoszlop alatt egy embert pillantottam meg. Nagydarab férfi volt, és úgy festett, mint aki nemrég valami komoly megpróbáltatáson ment keresztül. Ruházatát por lepte, a kalapját elveszítette valahol. Lépéseim zajára megfordult, és a lámpa fényében régi barátom, Stanley Featherstonehaugh Ukridge arcát ismertem fel.

– Nagy ég! – kiáltottam fel. – Mit keresel itt?

Nem lehetett szó hallucinációról: ez ő volt, a maga hús-vér valójában. Hogy mit keres Llunindnnóban Ukridge, aki, szabad ember lévén, oda mehet, ahová akar – e kérdés meghaladta képzelőerőmet. Mint a neve is mutatja, a város Walesben fekszik, s mint ilyen, sötét, kietlen, barátságtalan hely, lakói kemény, baljós emberek, gyanakvó tekintettel és háromnapos szakállal; számomra, aki eddig csupán negyven percet töltöttem itt, elképzelhetetlen volt, hogy olyasvalaki is idejöjjön, akinek nem muszáj.

Ukridge hitetlenkedve tátotta el a száját.

– Corky, vén csataló! – mondta. – Hát ez a legváratlanabb esemény a világtörténelemben. Ha valakire számítottam itt, akkor az te vagy.

– Részemről ugyanez. Valami baj van? – kérdeztem, meghurcolt külsejére mutatva.

– Baj? Meghiszem azt! – horkant fel Ukridge, s a meglepődés helyét önérzetes felháborodás váltotta fel. – Kihajítottak!

– Kihajítottak? Kicsoda? Honnan?

– Ebből a redves színházból, fiú. Miután elfogadták a pénzemet. A végén az arcomba vágták ugyan, de itt elvről van szó. Corky fiam, sohase keress igazságot a földön, mert ilyen nevű dolog nem létezik az ég kárpitja alatt. Az első felvonás után kijöttem levegőzni egy kicsit, és amikor visszamentem, azt kellett látnom, hogy egy emberbőrbe bújt vadállat elfoglalta a helyemet. És pusztán azért, mert megpróbáltam a fickót a két fülénél fogva kiemelni onnan, egy tucat bérgyilkos rontott rám, és kilökött. Engem, könyörgök! A sértettet! Lelkemre – mondta hevesen, a csukott ajtóra vetve egy vágyakozó pillantást –, nagy kedvem volna…

– Inkább ne – csitítottam. – Végül is mit számít ez? Mindenkivel előfordulhat ilyesmi. A rugalmas ember könnyed kacajjal túlteszi magát rajta.

– Igen, de…

– Gyere, igyál valamit.

Ez az ajánlat megingatta. A harcias tűz kilobbant a tekintetében. Egy percig még gondolatokba merülve állt.

– Azt mondod, nem kéne egy féltéglát belevágni az ablakba? – kérdezte kétkedve.

– Azt.

– Lehet, hogy igazad van.

Karját az enyémbe öltötte, s így mentünk át a túloldalra, ahol egy kocsma fényei intettek felénk hívogató világítótoronyként. A válság megoldódott.

– Corky – mondta Ukridge, óvatosan helyezve korsaját a pultra, nehogy drága tartalmából egy csepp is kiloccsanjon –, egyszerűen nem fogom fel, hogy itt vagy, ebben a rémes városban.

Elmagyaráztam a helyzetemet. Jelenlétem Llunindnnóban annak a ténynek volt köszönhető, hogy az újság, amelyik néha igénybe vette különtudósítói szolgálataimat, elküldött, hogy teljesebb és tudományosabb beszámolót írjak annál, amilyenre helybeli tudósítójuk képes volna, egy bizonyos Evan Jones itteni tevékenységéről. Ez a Jones egyike volt azoknak a prédikátoroknak, akik felkavarják a walesi bányászati dolgozók lelkivilágát. Utolsó, legnagyobb gyűlését másnap délelőtt tizenegyre hirdette meg.

– De te mit csinálsz itt? – kérdeztem.

– Hogy én mit csinálok itt? – mondta Ukridge. – Még hogy én? Miért, mit gondoltál, hol lehetnék? Hát te nem hallottál semmit?

– Mit kellett volna hallanom?

– Nem láttad a plakátokat?

– Miféle plakátokat? Alig egy órája érkeztem.

– De kedves, vén csataló! Hát akkor persze hogy nem lehetsz tisztában a helyi eseményekkel. – Kiitta korsaja tartalmát, elégedetten sóhajtott, és kivezetett az utcára. – Íme!

Egy hatalmas, piros és fekete betűkkel nyomtatott plakátra mutatott, amelyet a Sikk Kalapszalon oldalfalára ragasztottak. Llunindnno közvilágítása sok kívánnivalót hagy, de ezt azért el tudtam olvasni:

oddfellows’ csarnok

Különleges Tízmenetes Mérkőzés

lloyd thomas

(Llunindnno)

és

bunyós billson

(Bermondsey)

– Holnap este lesz – mondta Ukridge. – És nem bánom, öregem, neked elárulom: hatalmas vagyonra számítok.

– Még mindig menedzseled a Bunyóst? – kérdeztem, meglepődve ettől a bulldogszívósságtól. – Azt hittem volna, hogy a legutóbbi két eset elvette tőle a kedvedet.

– Ó, most már komolyan veszi a dolgot. Úgy beszéltem vele, mint atya a fiával.

– És mennyit kap?

– Húsz ficcset.

– Húsz ficcset? És hol itt a hatalmas vagyon? A te részed csak egy tízes.

– Nem, fiam. Nem számoltál az én sátáni ravaszságommal. Most nem a díjból részesedem. Én vagyok a rendezőség.

– A rendezőség?

– Pontosabban: részben. Ugye emlékszel Isaac O’Brienre, a bukmékerre, akinek a társa voltam, amíg Buggyant Coote fel nem robbantotta az üzletet? Ennek a srácnak Izzy Previn az igazi neve. Most erre társultunk. Izzy ideutazott egy héttel ezelőtt, kibérelte a termet, elintézte a reklámot meg a többit, én az öreg Billsonnal ma délután érkeztem. Neki húsz ficcset adunk, a másik fickónak is húszat, és a maradékon Izzy meg én osztozunk, fele-fele alapon. Ez már maga a bőség, fiú! Gróf Monte Cristo képzeletét is felülmúló bőség! E miatt a Thomas miatt rengetegen ideutaztak; minden sportbarát ott lesz; mármost egy jegy öt shilling, az olcsóbbik kettő és fél, az állóhely egy shilling. Add ehhez hozzá a limonádé- és sülthal-jutalékot, és olyan üzletet látsz, amely példa nélkül áll a gazdaságtörténetben. Jobban járok, mintha beszabadítanának a pénzverdébe egy zsákkal meg egy lapáttal.

Illendőképpen gratuláltam neki.

– Bunyós hogy van? – érdeklődtem.

– Csúcsformában. Gyere el holnap délelőtt, és nézd meg.

– Délelőtt nem tudok. El kell mennem ennek a Jonesnak a gyűlésére.

– Persze, persze. Hát akkor kora délután. Három után már ne, mert akkor pihenni fog. A Caerleon Street hetes szám alatt lakunk. Keresd a Tollas Süveghez címzett kocsmát, és ott fordulj balra.

Másnap délután, mikor elindultam, hogy tiszteletetmet tegyem Billson úrnál, különösen emelkedett hangulatban voltam. Először vettem részt prédikátor által tartott gyűlésen, és a hatás, amelyet rám gyakorolt, olyan volt, mintha nagy mennyiségű pezsgőt ittam volna meg, egy nagyon hangos zenekar muzsikájának kíséretében. Még mielőtt a prédikátor szólásra emelkedett volna, az események máris úgy felpezsdültek, hogy a józan elme is nyugtalanná vált; az óriási gyülekezet ugyanis azonnal dalra fakadt, mihelyt elfoglalta a helyét; és, habár Llunindnno lakosairól nem volt különösebben nagy véleményem, hangbeli képességeiket nem lehetett eltagadni. Az éneklő walesiek hangjában van valami, amit bárki máséban hiába keresnénk; valami megkapó, szívbe markoló tulajdonság, amely egyenest az ember tudattalanjába hatol, és felkavarja egy nagy rúddal. És mindennek a tetejébe jött Evan Jones prédikációja.

Hamar megértettem, miért tudott ez az ember futótűzként végigsöpörni az országon. Valami delejesség, átható erő volt benne, a hangja pedig a pusztába kiáltó prófétáé. Tüzes szeme mintha egyenként kiválasztott volna mindenkit a hallgatóságból, és valahányszor szünetet tartott, sóhajok és nyögések emelkedtek az égnek, mint füst a kohóból. Végül, miután – órámra nézve, meglepődve állapítottam meg – több mint egy óra hosszat beszélt, befejezte. Pislogtam, mint a felriasztott alvajáró, megráztam magam, hogy megbizonyosodjam: ott vagyok-e még, aztán eljöttem. Most pedig, amint a Tollas Süveget kerestem, mint mondom, különös élénkség lett rajtam úrrá; mintegy transzban közlekedtem, mikor hirtelen lárma riasztott fel gondolataimból. Körülnéztem, és a Tollas Süveg cégtábláját pillantottam meg az utca fölött, egy ház homlokzatán.

Kétes külsejű vendéglátó hely volt ez egy kétes környéken; a belsejéből érkező zajok sem bátorították a békeszerető járókelőt. Nagy és hangos kiáltozás zajlott odabent, tetemes üvegmennyiség zúzódott ízzé-porrá, s amint ott álltam, kivágódott az ajtó, és egy ismerős alak jelent meg, meglehetős sietséggel. Egy pillanat múlva az ajtóban egy asszony is felbukkant.

Alacsony termetű nő volt, de a legnagyobb és legfélelmetesebb külsejű felmosórudat hozta magával, amit csak valaha láttam. Ahogy megrázta, a végén a rongyból piszkos lé csöpögött; a férfi pedig, miután aggodalmasan hátranézett, fürgén folytatta útját.

– Jó napot, Billson úr! – köszöntem rá, mikor mellettem elsüvített.

Lehet, hogy nem a legmegfelelőbb pillanat volt ez egy kis könnyed csevegés kezdeményezésére, mert semmi jelét nem mutatta a hajlandóságnak, hogy elidőzzék. Eltűnt a sarkon, az asszony pedig néhány szárnyas szó kíséretében diadalmasan meglóbálta a felmosórudat, és visszament a kocsmába. Továbbmentem; kissé távolabb egy hatalmas alak lépett elő egy sikátorból, hogy mellém szegődjék.

– Nem ismertem meg – magyarázkodott Billson úr.

– Úgy láttam, sietett is – nyugtatgattam.

– Mmm! – mondta Billson úr, és egy ideig töprengő csendbe burkolózott.

– Ki – kérdeztem, meglehet, tapintatlanul – volt ez a hölgyismerőse?

Billson úr röstelkedni látszott – szükségtelenül, hiszen még a hősök is teljes joggal hátrálnak meg egy mérges asszony által lengetett felmosórúd elől.

– Előgyött a hátsó szobábó – mondta zavartan. – Irtó zűrt csinát, mikor látta, micsinátam. Én meg elgyöttem. Nőt nem csap meg az ember – érvelt Billson úr lovagiásan.

– Persze, persze – helyeseltem. – De mi volt a baj?

– Jót cselekettem – mondta az erényekben gazdag Billson úr.

– Jót cselekedett?

– Kiöntöttem a sörüket.

– Kiknek a sörét?

– Mindenkinek. Bementem, és ott volt az a sok bűnös ürge, és csak itták a sörüket. Én meg kiöntöttem. Mind. Odamentem körbe mindenkihez, és kiöntöttem, egyiket a másik után. Nem mondhatnám, hogy szegény bűnösök nem lepőttek meg – mondta Billson úr, és a hangjában mintha ledér kacagást hallottam volna megcsendülni.

– El tudom képzelni.

– Mmm! – jelentette ki Billson úr. Aztán összevonta a szemöldökét. – Sört inni – folytatta hideg eltökéltséggel – nem helyes. Bűnös dolog a sör. Mar, miként a kígyó, és harap, miként a mérges vipera.

Összefutott a számban a nyál. Ilyen sörért kutattam végig az országot évek óta. Mégsem éreztem helyénvalónak, hogy ezt meg is mondjam. Útitársam, aki korábban éppúgy híve volt a maga fél pintjének, mint bárki más, valami kifürkészhetetlen okból puritán utálatot fejlesztett ki magában e kitűnő ital iránt. Úgy döntöttem, hogy témát változtatok.

– Este elmegyek, megnézem, hogy verekszik – mondtam.

Faarccal rám nézett.

– Kit? Engem?

– Igen. Tudja, az Oddfellows’ Csarnokban.

Megrázta a fejét.

– Nem verekszek az Oddfellows’ Csarnokba – felelte. – Se az Oddfellows’ Csarnokba, se sehol. Se ma este, se semmikor. – Egykedvűen eltöprengett, aztán, mintha arra a végkövetkeztetésre jutott volna, hogy még nyomatékosabbá kell tennie mondókáját, hozzátette: – Nem én!

Ezt mondván hirtelen megtorpant, megmerevedett, mint a kopó, ha állja a vadat; mikor felnéztem, hogy megtudjam, miféle látnivaló keltette föl ennyire az érdeklődését, megláttam, hogy egy másik kocsmacégér alatt állunk: a Kék Vadkan előtt. Az ablakok hívogatólag nyitva, bentről dallamos pohárcsengés hallatszott. Billson úr némán, gusztussal megnyalta a szája szélét.

– Bocsánat – mondta, és minden átmenet nélkül magamra hagyott.

Egyetlen gondolatom az volt, hogy a lehető leghamarabb el kell érnem Ukridge-et, hogy értesítsem e, baljós fejleményekről. Meg voltam ugyanis riadva. Sőt rémült voltam és nyugtalan. Billson úr viselkedése – hozzászámítva, hogy az aznap estére meghirdetett, különleges tízmenetes mérkőzés egyik hőséről volt szó – különösnek, mi több, aggasztónak tűnt. Így, annak ellenére, hogy a Kék Vadkanból kihallatszó, hirtelen – recsegés-ropogás és ordítozás arra intett volna, hogy maradjak, továbbsiettem anélkül, hogy lassítottam, néztem vagy hallgattam volna, egészen addig, míg a Caerleon Street hetes szám elé nem értem. Nagy sokára, miután a hosszas csöngetés és dörömbölés arra bírt egy előrehaladott korú nőszemélyt, hogy előjöjjön, és ajtót nyisson, Ukridge-et a nappaliban találtam; a szoba legtávolabbi sarkában hevert egy lószőr díványon.

Előhozakodtam a rossz hírekkel. Kíméletesen közölni őket merő időpocsékolás lett volna.

– Most találkoztam Billsonnal – mondtam –, és úgy láttam, nagyon fura hangulatban van. Ami azt illeti, öregem, sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de az volt a benyomásom…

– Hogy nem akar verekedni ma este? – vágott közbe Ukridge különös nyugalommal. – Az értesülés helyes. Nem akar. Most volt itt nálam, hogy megmondja. Azt szeretem ebben az emberben, hogy tekintettel van azokra, akik közel állnak hozzá. Ő nem akarja felborítani mások terveit.

– De hát mi a baj? Kevesli a húsz fontot?

– Nem. Az a véleménye, hogy a verekedés bűnös dolog.

– Micsoda?

– Nem több, nem kevesebb, Corky fiam. Voltunk olyan hülyék, és fél másodpercre levettük róla a szemünket ma reggel, mire elszökött ennek a prédikátornak az előadására. Nem sokkal a könnyű és egészséges reggeli után ment el, és fél órával ezelőtt más emberként jött meg. Tele jósággal és szeretettel, hogy a fene enné meg. Randa, vibráló fény táncolt a szemében, közölte, hogy szerinte verekedni bűnös dolog, és részéről ugrott az ügy, aztán továbbment, hogy hirdesse az Igét.

Lelkem legmélyéig fel voltam indulva. Wilberforce Billson, a páratlan, temperamentumos Bunyós sohasem volt könnyű menedzselnivaló, de eddig a határig még nem jutott el. Egyéb apró problémáit, amelyekkel menedzseréhez fordult, türelemmel és tapintattal meg lehetett oldani, de ezt nem. Billson úr lelke nyitott könyvként állt előttem. Azzal a fajta, egyvágányú elmével áldotta meg a természet, amelyet egyszerre csak egy dolog képes foglalkoztatni; az egyszerű lelkek konoksága jellemezte őt is. Az érvek nem ingathatták meg. Ezen a gyémántkemény koponyán a Józan Ész hiába is dörömbölt volna. És, a helyzet így állván, nem leltem magyarázatot Ukridge rendkívüli nyugalmára. A romlás óráján tanúsított lelkiereje elképesztett.

Következő kijelentése aztán meghozta a magyarázatot.

– Helyettesíteni fogjuk – mondta.

Megkönnyebbültem.

– Ó, hát van helyettes? Ezt nevezem szerencsének. És hol tettél rá szert?

– Az a helyzet, fiú, hogy úgy döntöttem: én magam állok ki.

– Micsoda? Te?!

– Nincs más kiút, fiam. Ez az egyetlen.

Csak bámultam. S. F. Ukridge-dzsel való sokéves ismeretségem csaknem meglephetetlenné tett, de ez azért mégis sok volt.

– Azt akarod mondani, hogy föltett szándékod ma este odamenni és szorítóba lépni? – hüledeztem.

– Tökéletesen egyenes üzleti megoldás, öregem – mondta Ukridge rendíthetetlenül. – Kitűnő formában vagyok. Az edzési időszak alatt mindennap öklöztem Billsonnal.

– Igen, de…

– Úgy látom, fiú, hogy nem vagy tisztában a képességeimmel. Igaz, az utóbbi időben kissé elengedtem magam, mondhatni: eltunyultam, de az ördögbe is, amikor azon a tehergőzösön utaztam, alig múlt el hét anélkül, hogy valakivel alaposan össze ne különböztem volna. És ott minden meg volt engedve – mondta Ukridge, elábrándozva a gondtalan múlton –, kivéve a harapást és a rumosüveget.

– Jó, de hát… mégis, egy profi bokszolóval…!

– Hát, hogy egészen pontosak legyünk, fiú – mondta Ukridge, hirtelen félrevetve a hősi pózt, és bizalmas hangnemre váltva –, előre ki van csinálva a dolog. Izzy Previn beszélt ennek a Thomasnak a menedzserével, és megállapodást kötött vele. A menedzser, ez a minőségi vérszopó ragaszkodott hozzá, hogy a meccs után még húsz fontot kap, de hát ezt nem lehetett elkerülni. Cserében Thomas megígéri, hogy három meneten át könnyedén ütöget, és a harmadik végén megpöccinti oldalt a fejemet, mire én kinyúlok, és én leszek a közkedvelt vesztes. Mi több, én erősen is megüthetem – egyszer –, azzal a megszorítással, hogy az orrát nem szabad. Szóval, látod, egy kis tapintat, egy kis diplomácia, és az egész ügy közmegelégedésre el van rendezve.

– De mi lesz, ha a közönség visszaköveteli a pénzét, mikor rájön, hogy helyettest fog látni?

– De vén csataló – tiltakozott Ukridge –, csak nem képzeled, hogy az üzleties gondolkodásommal megfeledkeztem erről? Mi sem természetesebb, mint hogy Bunyós Billson néven állok ki. Senki sem ismer a városban. Jó nagydarab fickó vagyok, ugyanúgy nehézsúlyú, mint ő. Nem, fiú, keresd, ahogy akarod, ebben nem találsz hibát.

– Miért nem ütheted meg az orrát?

– Azt nem tudom. Az embereknek vannak különös szeszélyeik. És most, Corky fiam, azt hiszem, jobb, ha magamra hagysz. Pihennem kell.

Az Oddfellows’ Csarnok valóban zsúfolt volt, mire este odaértem. Úgy tűnt, Llunindnno sportrajongói a mennyezetig megtöltötték. Elfoglaltam helyemet a pénztárablak előtt kígyózó sorban, majd, túlesvén a tranzakció üzleti részén, bementem, és megkérdeztem, merre találom az öltözőket. Végül aztán különféle folyosókon való vándorlás után rábukkantam a verekedéshez öltözött Ukridge-re, aki sárga esőkabátját borította magára.

– Nagyszerű a ház – mondtam. – Csapatokban özönlik a népesség.

Különös módon minden lelkesedés nélkül fogadta ezt az örömhírt. Aggódva néztem rá; elveszettnek láttam, s ez nyugtalanítani kezdett. Arca, amely legutóbbi találkozásunkkor oly diadalmasan sugárzott, most sápadt volt és feszült. Szemét, amelyben általában az optimizmus lángja égett, most fátyolosnak és gondterheltnek láttam. És miközben néztem, mintha kábulatból ocsúdna, kinyúlt a fogason lógó ingéért, leakasztotta, majd a fején áthúzva elkezdett belebújni.

– Mi baj? – kérdeztem.

Feje kibukkant az ingből; ólomszínű arccal nézett rám.

– Megyek – jelentette ki kurtán.

– Hogyhogy mégy? – Megpróbáltam megnyugtatni, úgy véltem, hogy az utolsó pillanatban elővette a lámpaláz. – Nyugodj meg, minden rendben lesz.

Ukridge üres kacajt hallatott.

– Amint megszólal a gong, elfelejted a közönséget.

– Nem a közönségről van szó – mondta Ukridge fakó hangon, miközben a nadrágját húzta. – Corky, öreg fiú – folytatta hevesen –, ha egyszer a haragod olyan fokra hág, hogy vadidegen embert nyilvános helyen inzultálni akarsz, tartsd vissza magad. Semmi jóra nem vezet. Az a Thomas nevű pók volt itt az előbb a menedzserével, hogy megbeszéljük az utolsó részleteket is. Ő az a fickó, akivel tegnap összekülönböztem a színházban!

– Akit a fülénél fogva emeltél ki a székből? – hápogtam.

Ukridge bólintott.

– Azonnal felismert, az ördög vigye, és csak a menedzsere (rendes ürge, nagyon megszerettem), csak ő tudta megakadályozni, hogy ott, helyben nekem ne essen.

– Szent Isten! – mondtam halálra váltan, de közben azon járt az eszem: mennyire hasonlít ez Ukridge-re. Egy egész városra való ember áll a rendelkezésére, hogy összevesszen velük, és erre ő az egyetlen hivatásos ökölvívót választja ki.

Ebben a pillanatban, miközben Ukridge a bal cipőjét fűzte, nyílt az ajtó, és egy férfi lépett be.

Az újonnan jött zömök, fekete, gombszemű emberke volt; komázó beszédmódjából és abból, hogy szavait lendületes kézmozdulatokkal is kísérte, arra következtettem, hogy ez csakis Mr. Izzy Previn lehet, aki az utóbbi időben Isaac O’Brien néven vesz részt az üzleti életben. Maga volt a vidámság.

– Na – kérdezte, rosszul időzített kedélyességgel –, hogy évzi magát a fiú?

A fiú savanyúan nézett rá.

– Voskadásig tele van a ház – mondta Mr. Previn, szinte már megható lelkesedéssel. – Egy vavvótűt nem lehetne leejteni. A csillávokvól is lógnak. A falat majdnem kiütötték.

A körülményeket tekintve ezt az állítmányt aligha választhatta volna meg rosszabbul. Ukridge kínjában összerándult, de utána egészen határozott hangon azt mondta:

– Nem verekszem!

Mr. Previn lelkesedése úgy lefoszlott, mint holmi jelmez. Szivarja kiesett a szájából, és gombszeme hirtelen megdöbbenést tükrözött.

– Hogy évted ezt?

– Eléggé szerencsétlen eset – magyaráztam. – Kiderült, hogy Ukridge tegnap összekülönbözött Thomasszal a színházban.

– Hogyhogy Ukvidge? – vágott közbe Mr. Previn. – Ez Bunyós Billson.

– Corky mindent tud – szólt hátra Ukridge, miközben jobb cipőjét fűzte. – Régi cimbora.

– Ó! – lélegzett fel Mr. Previn. – Hát pevsze ha Mv. Covky a bavátod, és belátja, hogy ez a dolog szigovúan bizalmas, kívülállók kövében nem tevjeszthető, akkov vendben van. De mit is akavtál mondani? Egy ávva szót sem évtek belőle. Hogyhogy nem vevekszel? Nem kévdés, hogy vevekszel-e.

– Thomas most volt itt – mondtam. – Ukridge tegnap összeveszett vele a színházban, és természetes, hogy Ukridge attól tart: Thomas megszegi a megállapodást.

– Ővültség! – mondta Mr. Previn, mintha egy makacs gyereket nyugtatgatna. – Nem fogja megszegni a megállapodást. Megígévte, hogy ávnyékbokszol, és ávnyékbokszolni is fog. Úviembevi becsületszavát adta.

– Nem úriember – mutatott rá Ukridge rosszkedvűen.

– De évtsd meg…!

– Elmegyek innen, amilyen hamar csak lehet!

– Az isten szevelméve! – jajongott Mr. Previn, két kezével hatalmas darabokat szaggatva ki a levegőből.

Ukridge a gallérját kezdte gombolni.

– Pvóbálj észve tévni! – nyöszörgött Mr. Previn. – Ott ül kint az a kedves közönség, összetömövödve, mint a szavdíniák, és csak avva vávnak, hogy kezdjétek. Azt akavod, hogy álljak ki eléjük, és mondjam meg, hogy a mévkőzés elmavad? Meg vagyok döbbenve! – mondta Mr. Previn, és megpróbált Ukridge büszkeségére apellálni. – Hol mavad a févfiúi bátovságod? Ekkova nagy mavha ember, váadásul még bunyóztál is annak idején…

– Csakhogy – mutatott rá Ukridge hidegen – nem profi bokszolóval, pláne olyannal, aki dühös rám.

– Nem fog bántani.

– Nem lesz rá alkalma.

– Olyan biztonságban leszel vele a vingben, mintha a kishúgoddal labdáznál.

Ukridge közölte, hogy nincs kishúga.

– De hát gondolkozz! – unszolta Mr. Previn, úgy csapkodva, mint egy fóka. – Gondolj a pénzve! Tisztában vagy vele, hogy minden pennyt vissza kell tévítenünk?

Ukridge arca görcsbe rándult, de tovább gombolta a gallérját.

– És nemcsak evvől van szó – mondta Mr. Previn –, de szevintem, ha megtudják, hogy elmavad a meccs, levágják a fejemet.

Ukridge nyugalommal fogadta ezt a lehetőséget.

– És a tiédet is – tette hozzá Mr. Previn.

Ukridge összerezzent. Ez bizony hihető feltevés volt, s ráadásul eddig nem jutott eszébe. Tétován megállt. És ekkor egy ember lépett be sietve az öltözőbe.

– Mi van már? – tudakolta izgatottan. – Thomas öt perce a ringben van. A te embered még nincs kész?

– Fél másodpevc – mondta Mr. Previn, aztán jelentőségteljesen Ukridge-re nézett. – Jól mondom, ugye? Fél másodpevc alatt elkészülsz?

Ukridge hamuszürke arccal bólintott. Némán ledobott inget, nadrágot, cipőt, gallért, úgy válva meg tőlük, mint megannyi régi baráttól, akiket sohasem remél viszontláthatni többé. Még egy vágyakozó pillantást vetett esőkabátjára, amely elhagyatottan hevert szék támláján, aztán megindultunk a nagyterembe vezető folyosón, mint egy temetési menet. Ezernyi hang mormolása jutott fülünkbe, aztán hirtelen fényárba léptünk: megérkeztünk.

Meg kell hagyni: Llunindnno sportrajongói nem részrehajlók. Lett légyen bár idegen a körükben, nagyszerű fogadtatásban részesítették a szorítóba mászó Ukridge-et; egy pillanatig – lám, mit tesz a kellő mennyiségű taps! – mintha nyomott kedélye is földerült volna. Halvány, elégedett mosoly tűnt fel összeszorított szája szélén, és azt hiszem, szégyenlős vigyorrá szélesedett volna, ha meg nem pillantja Mr. Thomas rettentő alakját az útban tornyosulni. Láttam, hogy pislogni kezd, mint aki szórakozottan gondolkozgat erről-arról, és közben hirtelen nekimegy egy villanyoszlopnak; arcára vissza is tért a korábbi boldogtalan kifejezés.

Vérzett érte a szívem. Ha szerény bankbetétem árán azon nyomban kiválthattam volna onnan, és visszarepíthettem volna londoni lakásába, habozás nélkül megteszem. Mr. Previn eltűnt, otthagyott a szorító mellett, s mivel senki sem emelt kifogást ellenem, ott is maradtam; kitűnő rálátásom nyílt innen arra a csont- és izomtömegre, amely Lloyd Thomast alkotta. Volt rajta mit nézni.

Mr. Thomas, úgy gondolom, azok közé az emberek közé tartozott, akik polgári ruhában nem mutatják meg teljes nagyszerűségüket; különben elképzelni sem tudom, hogy Ukridge kezet emelt volna rá – akár elfoglalta a székét, akár nem. A szorítóban viselt, csekély öltözékben olyannak látszott, akitől minden épelméjű ember szinte minden bántalmat megadóan tűrne. Magassága jóval meghaladta a száznyolcvan centit, és ahol egy emberen izmok egyáltalán duzzadhatnak, ott rajta duzzadtak. Ukridge sorsa iránt érzett aggodalmamat egy pillanatra felváltotta az a vágyakozással elegy sajnálkozás, hogy sohasem láthatom ezt az inakban bővelkedő honpolgárt akcióban Bunyós Billsonnal. Olyan látvány lett volna ez, véltem, amiért még Llunindnnóba is érdemes leruccanni.

A bíró időközben a bírók tömör, lényegre szorítkozó módján bemutatta a közönségnek a résztvevőket. Mostanra már visszavonult, és a szorító túlsó sarka felől felhangzott egy gong balsejtelmeket sugalló hangja. A segítők sietve kibújtak a küzdőtérről a kötelek alatt. Ez a Thomas nevű ember töprengve előjött a szorító sarkából; én úgy láttam, heves indulatokkal viaskodik.

Mozgalmas és változatos pályafutásának e krónikájában Stanley Featherstonehaugh Ukridge-et többnyire mély gondolkodóként volt alkalmam ábrázolni. Most rá kellett ébredjek: nemcsak gondolkodó, hanem cselekvő is. Mr. Thomas még el sem ért a középre, Ukridge bal ökle máris kivágódott, és puffanva beérkezett ellenfele bordáira. Röviden: ebben a kényes és bonyolult helyzetben Ukridge meglepően jól feltalálta magát. Tiltakozott légyen bár mégoly hevesen a mérkőzésen való részvétel ellen, most, hogy már benne volt, jól csinálta a dolgát.

Aztán, az első menet közepe táján hirtelen megvilágosodott előttem az igazság. Bármennyire sértve érezte is magát Mr. Thomas, tartotta magát a megállapodáshoz. Egy Thomas szava szent. Bármennyire heves volt is Ukridge iránti ellenszenve, megfogadta volt, hogy gyengédséget és önuralmat tanúsít az első három menetben, és most igyekezett e fogadalomhoz tartani magát. Talán a Ukridge öltözőjében tett látogatása és a szorítóban való megjelenése között a menedzsere intézett hozzá néhány szenvedélyes szót. Mindegy; akár a menedzseri utasítás, akár a tulajdon nemeslelkűsége tette, a tény tény marad: feltűnő béketűréssel kezelte Ukridge-et, úgyhogy barátom az első menet végén gyakorlatilag érintetlenül térhetett vissza a maga szorítósarkába.

És ez lett a veszte. Alig hangzott el a második menet kezdetét jelző gongszó, önmagán felülemelkedve pattant elő a sarokból, és olyan heves mozdulatokkal vetette magát Mr. Thomasra, mint egy dervis.

Úgy olvastam a gondolataiban, mintha fennhangon kimondta volna őket. Mi sem volt világosabb, mint hogy tökéletesen félreérti a dolgok valódi állását. Ahelyett, hogy annak fogta volna fel ellenfele jámborságát, ami, és illően hálás lett volna érte, bűnös gőg szállta meg. Itt van – mondta magában – egy fickó, aki haragszik rá, és lám, hozzá sem tud érni. Az egész abban csúcsosodott benne, hogy ő, Ukridge jobb, mint gondolta; olyan ember, akivel számolni kell, aki tud az egybegyűlt sportbarátoknak néznivalót nyújtani. Ennek az lett a következménye, hogy – amikor minden épeszű ember azonnal felismerte volna a helyzetet, és gyengéd játszadozással érzékeltette volna háláját, a belharcokban megnyugtató bókokat sugdosott volna ellenfele fülébe, és általában, megpróbálta volna lefektetni egy gyönyörű barátság alapjait, arra az esetre számítva, ha netán csorbát szenvedne a megállapodás –, Ukridge elkövette a megbocsáthatatlant. Egy röpke pillanatnyi csoszogás, vacakolás után a ring közepén felhangzott egy éles csattanás, egy megdöbbent kiáltás, Mr. Thomas pedig, fokozatosan vérbe boruló szemmel, a kötélnek támaszkodva magában motyogott valamit walesi nyelven.

Ukridge orron ütötte.

Ismételten elismerésemet kell kifejeznem Llunindnno sportbarátainak elfogulatlansága iránt. A megütött ember közülük való volt – feltehetőleg Llunindnno dédelgetett kedvence –, mégsem lehetett volna szívélyesebb az a mód, ahogyan a vendégnek ezt a sportsikerét üdvözölték. Olyan ordítás harsant fel, mintha Ukridge minden jelenlévőnek külön tett volna személyes szívességet. A rivalgás folytatódott, amint Ukridge nagy dérrel-dúrral ellenfele után indult, és – bizonyítékául annak, hogy Llunindnno lakosságától mennyire idegen mindenfajta részrehajlás, személyeskedés – tetőfokára hágott, amikor Mr. Thomas meglendítette sonkaszerű öklét, és ütése nyomán Ukridge elterült a földön. Történt légyen bármi, ha kellő mennyiségű erőszakos elemet tartalmazott, akkor megfelelt ennek a széles ízléskörű nézőseregnek.

Ukridge nagy nehezen fél térdre emelkedett. Érzékei meginogtak ettől a váratlan ütéstől, amely körülbelül tizenötször olyan erős volt, mint bármelyik addigi a viaskodás kezdete óta, de ő elszánt ember volt, legény a gáton. Meglehet: meghunyászkodott egy-egy fenyegető szállásadónő előtt; meglehet: be-besurrant a mellékutcába egy-egy közelgő hitelező láttán; ám ha férfi és férfi közötti, egyenes összecsapásra került sor, amelyben anyagi meggondolások nem játszottak szerepet, semmi baj sem volt a küzdőszellemével. Elkínzottan lábra állt, Mr. Thomas pedig, immár szemmel láthatólag feledve a megállapodást, készenlétben tartott öklökkel tornyosult fölötte – csak az a tény tartotta féken, hogy Ukridge egyik kesztyűje még érintette a padlót.

Ebben a legfeszültebb pillanatban egy hang szólalt meg a fülem mellett: – ’Csánat, uram!

Egy kéz gyengéden félretaszított. Valami hatalmas dolog eltakarta előlem a fényt. És Wilberforce Billson, átpréselve magát a kötelek között, a ringbe szállt.

A krónikás szempontjából szerencsés körülmény, hogy a Bunyós meglepő felbukkanása után néhány percig kábult némaság kerítette hatalmába a közönséget. Ha ez nem így történik, utólag nehéz volna megmagyarázni az indítóokokat, kitapintani a mélyben húzódó erővonalakat. Azt hiszem, a nézők vagy annyira meglepődtek, hogy elfelejtettek kiabálni, vagy néhány másodpercig azt hitték, hogy Billson úr előfutára egy titkosrendőrosztagnak, amely meg fogja szállni az épületet. Mindegy: a lényeg, hogy csendben maradtak, s így Bunyós Billson elmondhatta mondókáját.

– Verekedni – bömbölte Billson úr – nem helyes!

A közönség nyugtalanul mozgolódni kezdett. A bíró fakó hangon megjegyezte: – Hé! Hohó!

– Bűnös dolog! – magyarázta Billson úr olyan hangon, mint a hajókürt.

Szónoklatát Mr. Thomas szakította félbe; szeretett volna Bilisont megkerülve Ukridge közelébe jutni. A Bunyós gyengéden visszanyomta.

– Emberek! – ordította. – Én is erőszakos voltam! Ha megharaguttam, ütöttem. Igen! De én megláttam a világosságot! Testvéreim…

Megjegyzéseinek hátralevő része elveszett a krónikás számára. Meglepő hirtelenséggel megolvadt a fagyos csend. A teremben szerteszét izgatott nézők emelkedtek szólásra, hogy kifejtsék álláspontjukat.

Persze kétséges, hogy ha továbbra is részeltetik figyelmükben, Billson úr sokat beszélt volna még; ebben a pillanatban ugyanis Mr. Thomas, aki addig a fogával rángatta kesztyűje zsinórjait, és olyan benyomást keltett, mint aki épp ennyit volt képes még kibírni, de most átlépte tűrőképessége határait, hirtelen levetkőzve magáról a szabad önkifejezés gátjait, immár puszta kézzel nekiindulva erőteljesen beleütött Billson úr állkapcsába.

Billson úr megfordult. Fájt neki az ütés, ez meglátszott rajta, de inkább lelkileg, mint fizikailag. Egy pillanatig bizonytalankodott, mitévő legyen. Aztán odanyújtotta a másik orcáját is.

A tajtékzó Mr. Thomas azt is megütötte.

Wilberforce Billson magatartásában nyoma sem maradt immár habozásnak, bizonytalanságnak. Arra gondolhatott: megtett mindent, ami egy pacifistától ép ésszel elvárható. Egy embernek csak két orcája van. Föllendítette árbocnyi karját, hogy kivédje a harmadik ütést, s olyan visszaütéssel hárított, hogy az agresszor a kötelekig tántorodott; majd fürgén levetve zakóját, azzal a határt nem ismerő lendülettel vetette magát a cselekménybe, amely ünnepelt hőssé tette száz tengerek partjain. Én pedig, gyöngéden felkanalazva a szorítóból kihulló Ukridge-et, sietve végigtámogattam a folyosón az öltözőjéig. Sokat adtam volna azért, ha maradhatok, és végignézhetem a csatát, amely minden idők legnagyobb összecsapásának ígérkezett, ha a rendőrség be nem avatkozik – de hát a barátság kötelmei mindenekfelett.

Tíz perc múltán azonban, amikor Ukridge – megmosakodva, felöltözködve, és helyreállítva abba a normálishoz legközelebb eső állapotba, amely egy olyan embernél elérhető, aki Lloyd Thomas teljes testsúlyát volt kénytelen elviselni egy életfontosságú ponton – az esőkabátjáért nyúlt, a teremből a közbeeső ajtókon és folyosókon át hirtelen ordítás hangzott fel, oly parancsoló erővel, hogy sportbaráti lelkem nem maradhatott érzéketlen iránta.

– Egy perc, és itt vagyok, öregem – mondtam.

És a mind erősebbé váló ordítás által sürgetve visszaügettem a terembe.

Azalatt, míg én gyengélkedő barátomat istápoltam, bizonyos rendszeresség költözött az eseményekbe. A konfliktus elveszítette korábbi, mértéktelen szabadosságát. A vita tisztaságának őrzői visszavétették Mr. Thomasszal a kesztyűjét, és adtak egy párat a Bunyósnak is. Nyilvánvalóvá vált az is, hogy sportszerű illemszabályokat iktattak be, például a küzdelmet menetekre osztották, és az egyik épp akkor fejeződött be, amikor megpillantottam a szorítót. Billson úr az egyik sarokban ült hátradőlve, segítőinek gyógyító keze alatt, a szemközti sarokban Lloyd Thomas sötétlett, és a két ember megpillantása elég volt ahhoz, hogy megtudjam, mi okozta Llunindnno polgáraiban ezt a hirtelen indulatkitörést. Az épp befejeződött menet végső szakaszában a bennszülött legény alighanem jókora előmenetelt tanúsíthatott. Alkalmasint egy kósza ütése utat találhatott a Bunyós védelmén keresztül, nyílttá és védtelenné téve a végső támadással szemben. A sarokban kókadozó védencünk olyan ember benyomását keltette, akinek percei meg vannak számlálva. A szemét csukva tartotta, a száját nyitva, és egész valója a kimerültség bélyegét viselte. Mr. Thomas viszont kezét térdén nyugtatva, előredőlve ült türelmetlenül, mintha ez a menetek közti szünet pusztán idegesítő formaság volna számára.

Megszólalt a gong, és Mr. Thomas felpattant a helyéről.

– Fiú! – lehelte egy rekedt hang, és egy kéz megragadta a karomat.

Homályosan úgy láttam, mintha Ukridge állna mellettem. Leráztam a kezét. Ez a pillanat nem alkalmas beszélgetésre. Minden figyelmet a szorítóban zajló cselekményre kell összpontosítanom.

– Fiú, figyelj ide!

A kötelek között arra a pontra jutott az ügy, amikor a közönség elveszíti önmérsékletét – amikor az erős férfiak felállnak a székre, a gyengék pedig ezt kiáltják: „Üjjle!” A levegő megtelt azzal az elektromos feszültséggel, amely a kiütést szokta megelőzni.

És ez egy pillanat múltán be is következett. De nem Thomas részéről. Wilberforce Billson, Bermondsey büszkesége, aki eddig úgy vergődött ellenfele csapásai alatt, mint egy rozoga bárka a hurrikánban, valami rejtélyes erőforrásból merítve meglendítette azt az ütést, amely csatákat nyer. Süvítve szállt az ütés célja felé; fantasztikus, csodálatos jobbhorog volt, amely éppen akkor találta el Mr. Thomast, amikor az előrelendült, hogy bevégezze küldetését. Ez volt az utolsó szó. Bármit, ami ennél gyengébb, Llunindnno kedvenc fia játszi könnyedséggel elviselt volna, hiszen mahagónikeménységű alkata ellenállt mindennek a dinamiton kívül, de ez számára is végzetes volt. Nem hagyott helyet kibúvónak, köntörfalazásnak. Lloyd Thomas megfordult a tengelye körül, két kezét leejtette, és lassan a padlóra süllyedt.

Egyetlen, hatalmas ordítás hangzott a közönségből, aztán csend szállt alá. S ebben a csendben Ukridge hangja ismét megszólalt a fülem mellett.

– Figyelj, már, fiú! Az az aljas Previn olajra lépett a teljes bevétellel!

A Caerleon Street hetes számú ház nappalijában nagy csend uralkodott, és a helyiség azt a benyomást keltette, mintha sötét volna. Attól támadt ez a jelenség, hogy a szoba kicsi volt, Ukridge pedig nagy, és ő olyannyira a szívére veszi a sors csapásait, hogy ha bármi rosszra fordul, bánata úgy betölti a helyiséget, mint a köd.

Az Oddfellows’ Csarnokból való visszatértünk után pár percig tartott ez a súlyos csend. Ukridge kimerítette Mr. Previnre vonatkozó szavainak tárházát, számomra pedig a katasztrófa oly nagynak tűnt, hogy az együttérző szavakat otromba gúnyolódásnak éreztem volna.

– És most jut eszembe még valami – mondta a díványon ülő Ukridge tompa hangon.

– Mi? – kérdeztem betegápolói hangsúllyal.

– Az a Thomas. Még húsz font jár neki.

– Aligha fogja kikövetelni, nem gondolod?

– De bizony ki fogja – mondta Ukridge kedvetlenül. – Habár, az ördögbe is – folytatta, és hangjában váratlan optimizmus csendült –, nem tudja, hol vagyok. Erről megfeledkeztem. Szerencse, hogy el tudtunk szelelni a csarnokból, mielőtt elcsípett volna.

– Nem gondolod, hogy Previn, mikor megbeszélte a dolgot Thomas menedzserével, megmondta, hogy hol szálltai meg?

– Nem valószínű. Miért tette volna? Mi oka lett volna rá?

– Egy úr keresi – turbékolta az éltes nőszemély az ajtóban.

Az úr belépett. Azonos volt azzal az emberrel, aki bejött az öltözőbe, közölni, hogy Thomas már a szorítóban van; és jóllehet akkor nem mutattak be neki hivatalosan, Ukridge halk hördülésére sem volt szükség ahhoz, hogy kitaláljam, kicsoda.

– Mr. Previn? – kérdezte a jövevény. Serény ember volt; viselkedésben, szavakban egyaránt célratörő.

– Nincs itt – felelte Ukridge.

– Maga is elég. Elvégre a társa. A húsz fontért jöttem.

Kínos csend támad.

– Nincs – szólalt meg Ukridge.

– Mi nincs?

– Pénz nincs, a fene egye meg. Previn sincs. Meglépett.

A vendég tekintete megkeményedett. Gyér volt ugyan a világítás, de annyit mégis lehetett látni, hogy arckifejezése nem barátságos.

– Nem lesz ez jó – mondta fémes ridegséggel.

– De kedves, vén csataló…

– Semmi értelme, hogy ezt próbálja beadni nekem. A pénzemet akarom, különben rendőrt hívok. Szóval?

– De fiú, legyen belátással.

– Hiba volt, hogy nem kértem el előre. De jó lesz azért most is. Elő vele!

– De hát mondom, hogy Previn megszökött!

– Valóban megszökött – szóltam közbe segítőkészen.

– Úgy is van – szólalt meg egy hang az ajtóban. – Talákoztam vele, amikó elhordta az irháját.

Wilberforce Billson volt, aki szólt. Félszegen állt az ajtóban, mint aki nem biztos benne, hogy vajon szívesen látják-e. Egész magatartása egy merő bocsánatkérés volt. Bal arcán csúnya zúzódás éktelenkedett, és a fél szemét csukva tartotta, de az iménti konfliktusnak semmi egyéb jele nem látszott rajta.

Ukridge kidülledő szemmel bámult rá.

– Találkozott vele! – nyögte. – Találkozott vele!

– Mmm – válaszolta Billson úr. – Mikó gyöttem ki a terembő. Láttam, hogy beleteszi a sok pénzt egy kicsi táskába, aztá elrohant.

– Magasságos ég! – kiáltottam fel. – És nem sejtette, hogy mire készül?

– Mmm! – tiltakozott Billson úr. – Én mindig tuttam, hogy rosszba sántikál.

– Hát akkor – tört ki Ukridge –, hát akkor, maga pamutfejű véglény, miért nem állította meg?

– Az nem is jutott eszembe – mentegetőzött Billson úr.

Ukridge hátborzongató kacajt hallatott.

– Éppen csak beletenyereltem az arcába – folytatta Billson úr –, és elvettem tőle a kicsi táskát.

Az asztalra helyezett egy kis méretű, viharvert bőröndöt, amelyben dallamosan csörgött valami, ahogy megmozdította; aztán, mint aki lerázta egy apró elintéznivaló gondját, az ajtó felé indult.

– ’Csánat, urak – mondta Bunyós Billson rosszalló hangsúllyal –, de nem bírok maradni. Terjesztenem köll a világosságot.

TIZEDIK FEJEZET

Ukridge egyenesbe jut

A néhai Sir Rupert Lakenheath, a Szent Mihály és Szent György Rend parancsnoki keresztjének, a Bath-i Lovagrend Érdemérmének és a Királyi Viktória Rendjelnek birtokosa olyan férfiú volt, akire büszkén tekint a haza. 1906-ban bekövetkezett nyugdíjba vonulásáig a Brit Birodalom különböző, egészségre ártalmas, az egyenlítő környékén fekvő helyein volt kormányzó, és mint ilyen, tiszteletet és megbecsülést vívott ki mindenekben. Kedves ismerősöm, egy könyvkiadó beajánlott e nagy államhivatalnok özvegyéhez, hogy segítsek a férje emlékiratait sajtó alá rendezni; egy nyári délutánon éppen befejeztem az előkészületeket, hogy méltó külsővel jelenhessek meg bemutatkozó látogatáson az özvegy dél-kensingtoni, Thurloe Square-i házában, amikor kopogtattak az ajtómon, és háziuram, Bowles lépett be: ajándékot hozott.

Az ajándék két részből állt: egy rikító címkéjű palackból és egy jókora papundekli kalapdobozból. Tanácstalanul néztem őket; egyik sem mondott számomra semmit.

Bowles a maga nagyköveti modorában leereszkedett hozzám egy magyarázat erejéig.

– Mr. Ukridge – mondta, hangjában azzal az atyai elfogultsággal, amely mindig előbukkant, valahányszor Bowles erről a közellenségről tett említést – volt itt egy perccel ezelőtt, és azt a kívánságát fejezte ki, hogy ezeket adjam át önnek.

Megközelítve az asztalt, amelyre a tárgyakat helyezte, a palack rejtélyét meg tudtam fejteni. Kövér, hasas üveg volt, és a rekeszizma táján vörös betűkkel ez a szó állt a címkéjén: NYÜZSI. Alatta fekete betűkkel a következő szövegű olvasnivaló: „Ez az, ami feldobja az embert!” Ekkor már vagy két hete nem láttam Ukridge-et, de eszembe jutott, hogy legutóbbi találkozásunk alkalmával említette: valami új csodagyógyszer ügynöke lett. Ez lehetett az.

– És a kalapdobozban mi van? – kérdeztem.

– Nem tudnám megmondani, uram – felelte Bowles.

A kalapdoboz, amely eddig nem beszélt, a társalgásnak ezen a pontján hirtelen egy vaskos matrózkáromkodást hallatott, és közleményét az Annie Laurie című dal néhány kezdő taktusával folytatta. Ezt követőleg ismét rosszkedvű némaságba burkolózott.

Néhány adag Nyüzsi kétségkívül képessé tett volna rá, hogy ezt a figyelemre méltó eseményt lelkierővel és flegmatikusan tűrjem. Mivel azonban nem szedtem a szerből, az eset pusztító hatást gyakorolt az idegközpontjaimra. Hátratántorodtam, és feldöntöttem egy széket, Bowles pedig, félredobva méltóságát, némán a mennyezet felé szökkent. Először láttam tőle, hogy leveti a maszkját, és még ebben a megpróbáltatásokkal terhes pillanatban is hálás voltam a sorsnak a látványért. Olyan élmény volt ez, amely csak egyszer adódik az életben.

– Jesszus! – kiáltotta Bowles.

– Tessék, finom dió – jegyezte meg a kalapdoboz vendégszeretőén. – Tessék, finom dió.

Bowles rémülete elült.

– Madár van benne, uram. Egy papagáj!

– És vajon hogy a fenében képzeli Ukridge – kiáltottam, magamra vállalva a felbőszült házigazda szerepét –, benépesíti a lakásomat a tetves papagájaival? Jó lenne, ha végre megtanulná…

Ukridge nevének említése olyan hatással volt Bowlesra, mint a hűsítő légvonat. Visszanyerte önuralmát.

– Nem kétséges, uram – mondta, hangjában egy csipetnyi hidegséggel, amely visszaverte előbbi kitörésemet –, hogy Mr. Ukridge-nek jó oka volt a madarat önre bízni. Úgy vélem, azt kívánja, hogy ön viselje gondját.

– Hát felőlem kívánhatja – kezdtem volna, de a pillantásom az órára esett. Ha nem akartam munkaadómat már az első alkalommal elidegeníteni, azonnal indulnom kellett.

– Vigye át a kalapdobozt a másik szobába, Bowles – mondtam. – És azt hiszem, meg is kéne etetni valamivel azt a madarat.

– Igen, uram. Teljes bizalommal átadhatja nekem az ügy intézését.

A Thurloe Square-i házba lépve bevezettek a szalonba, amelyet a néhai Sir Rupert kormányzói pályafutásának emlékei töltöttek meg. Ezenkívül ott volt még egy kicsi, zavarbaejtően csinos, kék ruhás lány, aki kedvesen mosolygott rám.

– A nénikém egy perc múlva itt lesz – mondta, majd az ezt követő rövid időszakban közhelyeket váltottunk egymással. Aztán nyílt az ajtó, és megjelent Lady Lakenheath.

Az Államhivatalnok özvegye magas volt, sovány és szögletes; napbarnított arcán annyi határozottság látszott, hogy valószínűnek véltem: az 1906-ot megelőző időkben jócskán kivehette a részét férje oldalán a kormányzásból. Egész megjelenése azé az asszonyé volt, akit a természet arra alkotott, hogy a rend és a törvény tiszteletét plántálja a zabolátlan emberevő törzsfőnökökbe. Vizsga tekintettel mért végig, aztán – mintha arra a következtetésre jutott volna, hogy silány portéka vagyok ugyan, de ezért a pénzért jobbat úgysem kap – befogadott; ezt úgy nyilvánította ki, hogy csöngetett, és teát hozatott.

Megjött a tea, és én megpróbáltam a szellemes társalgást összeötvözni annak a nehéz feladatnak a teljesítésével, hogy csészémet egyensúlyban tartsam a világ legkisebb csészealján. Vendéglátóm, akinek pillantása az ablakon át az utcára esett, olyan hangot hallatott, amely valahol félúton helyezkedett el a sóhajtás és a ciccentés között.

– Már megint itt az a különös ember!

A kék ruhás leány, aki nem kért teát, és egy távoli sarokban varrogatni kezdett, e szavakra kissé közelebb hajolt a munkadarabhoz.

– Millie! – szólította meg az államhivatalnokné fájdalmas hangon, mint aki bajában együttérzésért folyamodik.

– Igen, Elizabeth néni.

– Már megint jön az az ember!

Rövid, de észrevehető csend támadt. A leány orcáján finom rózsaszín árnyalat jelent meg.

– Igen, Elizabeth néni?

– Mr. Ukridge – jelentette be a szobalány.

Úgy éreztem: ha ez így megy tovább, ha a létezés átalakul megrázkódtatások és meglepetések sorozatává, akkor a Nyüzsit életem alapvető tényezőjévé kell tennem. Némán meredtem Ukridge-re; barátom annak az embernek félreismerhetetlen, derűs önbizalmával lejtett be, aki ismerős talajon jár. Ha Lady Lakenheath szava nem tanúsították volna, Ukridge viselkedéséből akkor is kitalálom, hogy gyakori látogató ebben a szalonban, de hogy miként kerülhetett ilyen meghitt viszonyba ezzel a fölöttébb tiszteletreméltó hölggyel, az meghaladta a képzelőerőmet. Bénultságomból arra riadtam, hogy bemutatnak bennünket egymásnak, és hogy Ukridge, az ő csavaros esze számára bizonyára nyilvánvaló, de előttem teljesen ismeretlen okból úgy kezel, mint egy vadidegent. Udvariasan, de a távolságot tartva bólintott felém, én pedig, engedelmeskedve ki nem mondott óhajának, ugyancsak bólintottam. Ekkor, látható megkönnyebbüléssel, Lady Lakenheathhez fordult, és fejest ugrott a bizalmas beszélgetésbe.

– Jó hírem van – mondta. – Jó hírt hozok Leonardról.

Vendéglátónk viselkedésében e szavakra szembetűnő változás ment végbe. Némiképp elutasító modora egy pillanat alatt elolvadt, és helyét repeső öröm váltotta fel. Oda volt a fennkölt stílus, amellyel az imént „különös ember”-nek aposztrofálta Ukridge-et. Most teát és süteményt tukmált rá.

– Ó, Mr. Ukridge – mondogatta közben.

– Nem szeretnék hamis reményeket kelteni, vagy semmi ilyesmi, de lelkemre, fiú… akarom mondani, Lady Lakenheath, komolyan azt hiszem, nyomon vagyok. Igen kiterjedt kérdezősködést folytattam.

– Milyen kedves öntől!

– Ugyan, ugyan – szerénykedett Ukridge.

– Annyira aggódtam – mondta Lady Lakenheath –, hogy aludni sem tudtam.

– Be sajnálatos!

– Az éjjel ismét elővett az az átkozott maláriám.

Ezt hallva, mintha a végszóra várt volna, Ukridge a széke alá nyúlt, és mint valami bűvész, előhúzott a kalapjából egy üveget, amely ikertestvére lehetett volna az én lakásomon hagyott példánynak. Ültő helyemből is el tudtam olvasni a biztató szavakat a hivalkodó címkén.

– Akkor épp erre van szüksége – harsogta. – Pont ez kell önnek. A legjobb tanúsítványok a világ minden tájáról. Két adagtól a nyomorékok eldobják mankójukat, és beneveznek a szépségversenyre.

– Nyomorék talán mégsem vagyok, Mr. Ukridge – jegyezte meg Lady Lakenheath, egy pillanatra visszacsúszva a korábbi ridegségbe.

– Ó, nem, nagy ég, dehogy! De Nyüzsit szedni akkor sem árt.

– Nyüzsi? – gyanakodott Lady Lakenheath.

– Ez az, ami feldobja az embert.

– Gondolja, hogy jót tenne nekem? – ingadozott a szenvedő. A szemében megcsillanó fény elárulta, hogy vérbeli hipochonder; olyan nő, aki egyszer mindent kipróbál.

– Nem vitás.

– Igazán kedves figyelmesség, hogy hozta. Az a sok aggodalom Leonard miatt…

– Tudom, tudom – dünnyögte Ukridge háziorvosi hangon.

– Oly különös – mondta Lady Lakenheath -; meghirdettem az összes lapokban, és mégsem találta meg senki.

– Lehet, hogy valaki mégis megtalálta – mondta Ukridge sötéten.

– Arra gondol, hogy ellopták?

– Meggyőződésem. Egy ilyen szép papagáj, mint Leonard, amelyik hat nyelven beszél…

– És énekel – morogta Lady Lakenheath.

– …és énekel – tette hozzá Ukridge –, sok pénzt ér. – De ne aggódjék, vén csa… ööö… ne aggódjék. Ha a kutatások, amelyeket folytatok, sikerrel járnak, holnap épen és egészségesen visszakapja Leonardot.

– Holnap?

– Bizony, már holnap. De most meséljen a maláriájáról.

Úgy éreztem, itt az ideje, hogy távozzam. Nemcsak azért, mert a beszélgetés itt tisztán orvosi fordulatot vett, és engem kirekesztettek belőle; valójában az a parancsoló szükség szólított el, hogy kijussak a szabadba gondolkodni. Kóválygott a fejem. A világ mintha egy csapásra megtelt volna jelentőségteljes és zűrzavaros papagájokkal. Vettem a kalapomat, és felálltam. Vendéglátóm csupán szórakozott érdeklődést tanúsított távozásom iránt. Amikor az ajtó becsukódott mögöttem, még megláttam Ukridge-et; buzgó gyengédséggel előrehajolt, hogy egy szót se veszítsen el partnere klinikai beszámolójából. Megpaskolni épp nem paskolta meg Lady Lakenheath keze fejét, azt mondogatván neki, hogy legyen bátor asszonyka, de ettől eltekintve alighanem megtett mindent, amit egy férfi megtehet, hogy érzékeltesse: a durva külső érző szívet takar, amely sajog a hölgy szenvedései miatt.

Gyalog mentem haza. Lassan sétáltam, gondolataimba merülve, és időnként bele-beleütközve a lámpaoszlopokba meg a járókelőkbe. Megkönnyebbültem, amikor az Ebury Steetre érve lakásomon találtam Ukridge-et, aki a díványon hevert és dohányzott. El voltam szánva rá, hogy addig innen nem megy el, amíg meg nem magyarázza, mi történik itt, még ha kínvallatásnak kell is alávetnem.

– Helló, fiú! – köszöntött rám. – Lelkemre, vén csataló, hallottál már életedben ilyen döbbenetet, mint hogy így összetalálkoztunk? Remélem, nem vetted zokon, hogy úgy tettem, mintha nem ismernélek. Arról van szó, hogy az én helyzetem abban a házban… Tényleg, tulajdonképpen mi az ördögöt kerestél te ott?

– Segítek Lady Lakenheathnek sajtó alá rendezni a férje emlékiratait.

– Ó, igen, persze. Emlékszem, mondta is, hogy befog majd valakit erre a munkára. Azért milyen fantasztikus véletlen, hogy épp te legyél az! De hol is tartottam? Igen. A helyzetem abban a házban olyannyira kényes, hogy egész egyszerűen nem merem kocára tenni mindenféle bonyolult viszonylatokkal. Mit akarok mondani; ha egymás karjaiba rohantunk volna, és az öreg hölgy úgy könyvel el, mint az én barátomat, aztán egyszer csak elkövetsz valami baklövést – amit bizony elkövethetsz, fiú –, és az utcára tesznek, hogy a füleden csúszol… ugye, látod már, hogy akkor velem is mi történne? Márpedig ünnepélyesen kijelentem, fiú, hogy egész létem attól függ, milyen a viszonyom ezzel az asszonnyal. Muszáj megszereznem a beleegyezését!

– A mijét?

– A beleegyezését. A házassághoz.

– A házassághoz?

Ukridge füstfelhőt fújt, és azon át bámulta elérzékenyülten a mennyezetet.

– Hát nem egy tökéletes angyal? – lehelte lágyan.

– Kicsoda? Lady Lakenheath? – kérdeztem a legnagyobb zavarban.

– Dehogy, te őrült! Millie.

– Millie? A kék ruhás lány?

Ukridge álmatagon felsóhajtott.

– Ezt a kék ruhát viselte akkor is, amikor megismertem, Corky. Meg egy mindenfélés kalapot, A földalattin. Átadtam neki a helyemet, és ahogy ott lógtam fölötte a kapaszkodón, egy szempillantás alatt beleszerettem. Becsületszavamat adom, fiú, hogy örökké tartó szerelembe estem a Sloane Square és a Dél-Kensington állomás között. Dél-Kensingtonnál szállt ki. Én is. Követtem a házig, becsöngettem, a szobalánnyal bevezettettem magam, és amikor már odabent voltam, elkezdtem szövegelni, hogy rossz címet kaptam, elirányítottak, nem is ide akartam jönni, meg minden ilyesmi. Azt hiszem, bolondnak néztek vagy biztosítási ügynöknek, de nem bántam. Pár nap múlva meglátogattam őket, és aztán is ott ácsingóztam, szemmel tartottam a mozgásukat, összefutottam velük, ahová csak mentek, köszöntem, mondtam pár szót, és egyáltalán: éreztettem a jelenlétemet. De hogy ne nyújtsam túl hosszúra: az lett a vége, vén csataló, hogy eljegyeztük egymást. Rájöttem ugyanis, hogy Millie minden délelőtt tizenegytől a Kensington parkban futtatja a kutyáját, és ettől kezdve mozgásba lendültek a dolgok. Persze az se volt akármi, olyan korán felkelni, de mindennap a helyszínen voltam, beszélgettünk, botokat dobáltunk a kutyának, és… mint mondom: eljegyeztük egymást. Hihetetlenül csodálatos lány, a legfantasztikusabb, akit életedben láttál.

Némán hallgattam a beszámolót. A kataklizma meghaladta elmém teherbíró-képességét. Letaglózott.

– De… – kezdtem.

– De – mondta Ukridge – a hírt még nem tudattuk az idős hölggyel, és én testem minden idegszálával, agyam minden sejtjével arra törekszem, vén csataló, hogy magamhoz édesgessem. Ezért is vittem neki a Nyüzsit. Nem sok, mondhatnád, de hát minden apróság számít. Az igyekezet jele. Az igyekezet a legfontosabb. De persze leginkább a papagájra számítok. Az az adu ászom.

Tenyerembe fogtam barázdált homlokomat.

– A papagáj! – rebegtem. – Magyarázd meg a papagájt.

Ukridge őszinte megdöbbenéssel kapta fel a fejét.

– Azt akarod mondani, hogy ezt nem láttad át? A te intelligenciáddal! Corky, elképesztesz. Hát elloptam, természetesen. Vagyis inkább hogy együtt loptuk el Millie-vel. Millie (millió között nincs párja annak a lánynak!) egy este, amikor a nénikéje meg volt híva vacsorára, egy szatyorba tette a madarat, és leeresztette nekem a nappali ablakából. Én meg szépen elrekkentettem a háttérben, amíg meg nem érik az idő a látványos visszaszolgáltatásra. Nem lett volna helyes azonnal visszaadni. Rossz stratégia. Okosabb tartalékolni pár napig, közben igyekezetet tanúsítani, felcsigázni az érdeklődést. Millie meg én arra építünk, hogy az öreg hölgy bele van bolondulva a madarába, és ha visszakapja, semmit sem tud tőlem megtagadni.

– De miért az én lakásomban rekkentetted el? – faggattam, mert eszembe jutottak délutáni keserveim. – Életemben nem ijedtem úgy meg, mint amikor az az elátkozott kalapdoboz egyszer csak feleselni kezdett velem.

– Sajnálom, öregem, de nem tehettem mást. Sose lehet tudni, nem jut-e eszébe az öreg hölgynek, hogy valami okból felugorjon hozzám látogatóba. Egyszer elejtettem egy megjegyzést (hiba volt, most már látom), hogy egy délután el kell jönnie teára. Ezért voltam kénytelen nálad letétbe helyezni a madarat. De holnap elviszem.

– Ma viszed el!

– Ma nem, öregem – rimánkodott Ukridge. – De holnap az első dolgom lesz. Nem lesz vele baj, meglátod. Csak vess oda neki néha egy-két szót, adj neki teába vagy akármibe áztatott kenyeret, és nem kell aggódnod miatta. Legkésőbb délben itt leszek, és elviszem. Az Ég meg fog jutalmazni, fiú, amiért ma mellettem álltál!

Olyan ember lévén, akinek a nyolc óra alvás múlhatatlanul szükséges a diáklányosan üde arcbőr megőrzéséhez, szerencsétlenül érintett, hogy Leonard, a papagáj túlfeszített temperamentumú, izgulékony madár volt. Mint rá kellett jönnöm, az elraboltatása óta szerzett élmények kikezdték az idegrendszerét. A lefekvés előtti órákban példás nyugalmat tanúsított; én még nem is fordultam a fal felé, ő már aludt; hanem hajnali kettőkor valami rémlátomása támadhatott, mert álmomból rekedtes monológgal riasztott fel; alkalmasint valamilyen egzotikus nyelven. Ez szünet nélkül negyed háromig tartott; ekkor néhány percig a szögecselőgép hangjához hasonló zörejeket hallatott, ezután pedig, hallhatólag megnyugodva, ismét álomba merült. Én három tájban szunnyadhattam el, és fél négykor egy tengerésznóta dallamára ébredtem. Ettől kezdve alvási periódusaink sohasem estek egybe. Megpróbáltatásokkal teli éjszaka volt ez; mikor reggeli után elmentem otthonról, szigorúan meghagytam Bowlesnak: ha Ukridge megérkezik, és azt mondja, hogy hiba csúszott a számításába, mert mégsem tudja ma elvinni a vendéget, akkor a papagájok halálozási görbéje meredeken felszökik. Este hazatérve örömmel láttam, hogy ennek a kiáltványnak foganatja lett. A kalapdoboz eltűnt, és hat órakor megjelent Ukridge, olyan boldogan sugárzó arccal, hogy még mielőtt megszólalt volna, már tudtam, mi történt. – Corky fiam – szólott lelkesülten –, ez a legboldogabb, legbolondabb nap ebben a boldog új évben; jobb, ha tőlem tudod!

– Lady Lakenheath megadta a beleegyezését?

– A beleegyezését? Az áldását, öregem, méghozzá vidoran, örömmel.

– Nem fér a fejembe – mondtam.

– Mi nem fér a fejedbe? – kérdezte Ukridge, felfigyelve a disszonáns hangra.

– Hát, nem akarok rágalmakat szórni senkire, de azt képzeltem volna, hogy előbb részletesen kikérdez a vagyoni helyzeted felől.

– A vagyoni helyzetem? Miért, mi van a vagyoni helyzetemmel? Jóval több, mint ötven ficcsem van a bankban, és épp a határán vagyok, hogy mérhetetlen vagyont keressek a Nyüzsivel.

– És Lady Lakenheath beérte ennyivel? – hitetlenkedtem.

Ukridge egy pillanatig habozott.

– Hát, hogy egészen őszinte legyek, fiú – ismerte be –, azt hiszem, a hölgy úgy képzeli, pénzügyi dolgokban a nénikém a hónom alá nyúl, amíg talpra nem állok valahogy.

– A nénikéd! De hát a nénikéd egyszer s mindenkorra kitagadott!

– Úgy van. Ez egész pontosan így igaz. Csakhogy ezt az öreg hölgy nem tudja. Gondot fordítottam rá, hogy elhallgassam előtte. Tudod, úgy fordult a helyzet, hogy a nénikémet adu ászként kellett kijátszanom.

– Azt mondtad, hogy a papagáj az adu ász.

– Tudom. De a dolgok az utolsó pillanatban is változnak. A madárért buzgón hálálkodott, de amikor megragadtam az alkalmat, hogy a beleegyezéséért folyamodjam, döbbenetemre hátracsapta a fülét, és vicsorgott. Az az undok, acélos csillogás tűnt fel a szemében, titkos találkákról kezdett beszélni, meg arról, hogy a háta mögött történnek a dolgok. A helyzet villámgyors agymunkát követelt, fiú. És megszállt az ihlet. Kijátszottam a nénikémet. Hatott is, mint valami varázslat. Kiderült, hogy az idős hölgy rajongója a nénikém regényeinek, és már régóta szeretne megismerkedni vele. Tökéletesen odalett, amikor szóba hoztam Julia nénit, és azóta sem volt vele bajom.

– Gondoltál rá, mi történik, ha ezek tényleg találkoznak? Nem tudom elképzelni a nénikédet, amint szárnyaló szavakkal magasztalja az érdemeidet.

– Ez igaz. Csakhogy ebben az egész ügyben döbbenetes módon mellém szegődött a szerencse. Úgy áll a helyzet, hogy a nénikém nincs Londonban. A sussexi házában most fejezi be az új regényét, és szombaton felolvasó körútra indul Amerikába.

– Honnan tudod?

– Ez újabb szerencse. Múlt szombaton a Savage Klubban összefutottam az új titkárával, egy Wassick nevű pofával. Úgyhogy semmi esély a két hölgy találkozására. Amikor a nénikém egy regény befejezésén dolgozik, sem levelet, sem táviratot nem olvas el, tehát az idős dáma nem tudja felvenni vele a kapcsolatot. Most szerda van, Julia néni szombaton elutazik, és hat hónapig távol marad… lelkemre, mire megtudja, már öreg házas leszek.

Előzetes megbeszélésünk során úgy állapodtam meg munkaadómmal, hogy délutánjaimat szentelem az emlékiratoknak, és mindennap három órakor megjelenek a Thurloe Square-i házban. Másnap éppen hogy elhelyezkedtem a földszinti dolgozószobában, amikor belépett a Millie nevű leányka, a kezében papírokkal.

– A néni küldi ezeket – mondta. – Ezek Rupert bácsi hazaírt levelei 1889-ből.

Érdeklődéssel és némi tisztelettel néztem rá. Ez volt az a leány, aki komolyan megfogadta, hogy vállalja a visszataszító szerepet: Mrs. Stanley Featherstonehaugh Ukridge-ként éli le az életét, sőt mi több, örül is neki. Ilyen anyagból gyúrják hát a hősöket.

– Köszönöm – mondtam, és az íróasztalra tettem a leveleket. – Apropó, engedje meg, hogy… Remélem… Szóval: Ukridge mindent elmondott. Remélem, nagyon boldogok lesznek.

A lány arca kigyúlt. Valóban, minden lányok közül, akikkel valaha találkoztam, ő nyújtotta a legkellemesebb látványt. Nem hibáztathattam Ukridge-et azért, mert beleszeretett.

– Nagyon köszönöm – mondta. Leült egy hatalmas fotelbe, és nagyon kicsi volt. – Stanley már mesélte, hogy milyen jó barátok. Nagyon szereti magát.

– Nagyszerű fickó! – mondtam szívből. Bármit kimondtam volna, amiről azt gondolom, hogy örömet szerez neki. Bűvös kisugárzása volt ennek a lánynak. – Együtt jártunk iskolába.

– Tudom. Mindig arról mesél. – Rám nézett nagy, kerek szemével, amely épp olyan volt, mint egy perzsa cicáé. – Ugye maga lesz a tanúja az esküvőn? – Kibuggyant belőle a nevetés. – Egy ideig úgy nézett ki, nem lesz szükség tanúra, nem lesz esküvő. Gondolja, hogy helytelen volt ellopni Elizabeth néni papagáját?

– Helytelen? – kérdeztem vissza határozottan. – A legkevésbé sem. Micsoda ötlet!

– Rémesen aggódott – érvelt a leány.

– Az csak jót tesz – biztosítottam. – A túlzásba vitt lelki nyugalom korai öregedéshez vezet.

– Pedig én még sosem éreztem magam ennyire gonosznak, soha életemben nem szégyelltem magam ennyire. És tudom, hogy Stanley is így volt vele.

– Lefogadom! – helyeseltem nagy lelkesen. Olyan varázsa volt ennek a meisseni porcelán babának, hogy tőle még azt az esztelen gondolatot is elfogadtam: Ukridge-nek lelkiismerete van.

– Ő olyan csodálatos és lovagias és figyelmes.

– A számból vette ki a szót!

– Csak hogy lássa, milyen nagyszerű jelleme van, most például elkísérte a nénikémet bevásárolni.

– Ne mondja!

– Csak hogy jóvá tegye azt a sok aggodalmat, amit okoztunk neki.

– Milyen nemes! Ez a helyes kifejezés. Abszolúte nemes!

– Pedig ha egy dolgot utál a világon, az az, ha csomagokat kell cipelnie.

– Ez az ember – kiáltottam fanatikus buzgalommal – valóságos Grál-lovag!

– Ugye? A múltkor például…

Beszéde itt félbeszakadt. Odakint becsapódott a bejárati ajtó. A folyosón hatalmas lábak dobogtak. A dolgozószoba ajtaja kitárult, és berontott maga a Grál-lovag, a karja teli csomagokkal.

– Corky! – kezdte. Aztán, megpillantva jövendőbeli feleségét, aki rémülten pattant fel a fotelből, dúltan, szánalommal bámult rá, mint aki rossz hírt hozott. – Millie, vén csatalány – mondta lázasan –, benne vagyunk a pácban!

A lány megkapaszkodott az asztalban.

– Ó, Stanley, drágám!

– Már csak egy reményünk maradt. Ahogy idefelé rohantam, az jutott eszembe…

– Csak nem azt akarod mondani, hogy Elizabeth néni meggondolta magát?

– Még nem. De – tette hozzá Ukridge keserűen – nagyon hamar meg fogja gondolni, hacsak nem intézkedünk a lehető legsürgősebben.

– Mégis, mi történt?

Ukridge leszórta a csomagokat. Ez a cselekedet mintha máris lecsillapította volna.

– A Harrod áruházból jöttünk ki éppen – mesélte –, és már éppen jöttem volna ide ezekkel a csomagokkal, amikor a nyakamba zúdította. Csak úgy, a derült égből!

– A nyakadba zúdította? Mit, Stanley, drágám?

– Ezt a szörnyűséget. Azt a rettenetes hírt, hogy péntek este el akar menni a Toll és Tinta Klub vacsorájára. Láttam, hogy beszélget egy mopszliorrú nővel a gyümölcs-, zöldség-, díszmadár- és kutyaosztályon, de nem is sejtettem, hogy miről. Hát az a perszóna képes volt meghívni az idős hölgyet arra a rühes vacsorára!

– De Stanley, hát miért ne menne el Elizabeth néni a Toll és Tinta Klub vacsorájára?

– Mert a nagynéném pénteken külön azért felutazik Londonba, hogy beszédet mondjon azon a vacsorán, a te nénikéd meg arra készül, hogy bemutatkozzon neki, és hosszan elbeszélgessen vele – rólam!

Némán néztük egymást. Ennek a hírnek a komolyságát nem lehetett elkendőzni. Mint két nem összeillő vegyszer találkozásából, nagynéni és nagynéni megismerkedéséből is elkerülhetetlenül robbanás származhatott. És ebben a robbanásban odaveszett volna két szerető szív minden reménye.

– Ó, Stanley! Mit csináljunk?

Ha a kérdést felém irányozta volna, én aligha tudok válaszolni rá, de Ukridge-et, ezt a leleményes embert csak elpusztítani lehet, megtörni nem.

– Csak egy lehetőségünk maradt. Akkor jutott eszembe, amikor a Brompton Roadon loholtam idefelé. Fiú – folytatta, és keze a vállamra súlyosodott –, a te közreműködésedre is szükség van.

– Ó, milyen remek! – kiáltott fel Millie.

Én szívem szerint nem ezt a megjegyzést tettem volna. Millie azonban folytatta a magyarázatot.

– Mr. Corcoran olyan okos. Biztos vagyok benne, hogy ha valamit meg lehet tenni, akkor ő megteszi.

Ez elejét vette esetleges tiltakozásomnak. Ukridge-nek még csak ellenálltam volna, de ennek a lánynak a varázsa úgy hatott rám, hogy olyan lettem a kezében, mint a viasz.

Ukridge felült az íróasztalra, és a pillanathoz illő feszültséggel a hangjában beszélni kezdett.

– Az a legfurább ebben az életben, fiú – kezdte, moralizáló stílusában –, hogy az élet legzűrösebb szakaszai is hasznot hozhatnak az embernek a végén. Nem hiszem, hogy életemben többet szenvedtem volna, mint azok alatt a hónapok alatt, amikor a nagynénémnél laktam Wimbledonban. De figyeld a folytatást, vén csataló! Ebben az irtózatos időszakban ismertem meg azt a szokását, amelyik most meg fog menteni bennünket. Emlékszel Dora Masonre?

– Ki az a Dora Mason? – kérdezte Millie gyorsan.

– Egy csúnyácska, idősecske nőszemély, aki egykor a nénikém titkárnője volt – vágta rá Ukridge ugyanilyen fürgén.

A magam részéről Dora Masonre mint rendkívül csinos és vonzó lányra emlékeztem, de úgy éreztem: nem volna helyénvaló ezt szóba hoznom. Beértem azzal, hogy elmémben följegyeztem: Ukridge, bár férjként temérdek hátránya van, rendelkezik a házaséletben oly szükséges tapintattal.

– Miss Mason – folytatta, úgy vettem észre, most már egy árnyalattal óvatosabban és megfontoltabban – mesélt néha a munkájáról. Sajnáltam szegény öreglányt, tudjátok, mert szürke volt az élete, és olykor megpróbáltam egy kis vidámságot csempészni bele.

– Mennyire rád vall ez, drágám!

Ezt nem én mondtam, hanem Millie. Ragyogó, bámuló szemmel nézte jegyesét; láttam, hogy úgy érzi: amikor korunk Grál-lovagjának neveztem Ukridge-et, túlságosan mértéktartóan fogalmaztam.

– Többek között azt is elmondta – folytatta Ukridge –, hogy a nénikém, jóllehet minden alkalommal beszél ezeken a vacsorákon, egy szót sem képes kiejteni a száján, ha a beszédét előre meg nem írja valaki, és ő be nem tanulja. Miss Mason ünnepélyesen megesküdött nekem, hogy az utóbbi két évben ő írt minden szót, amit a nénikém a nyilvánosság előtt kiejtett. Kapiskálod már a tervet, fiú? Elég az hozzá, hogy meg kell szereznünk azt a beszédet, amelyet a Toll és Tinta banzájon akar elmondani. Le kell csapnunk rá, még mielőtt megkapja. Így hatástalanítjuk a fegyverét. Begyűjtjük a beszédet, Corky fiam, mielőtt rátenné a kezét, és hidd el nekem: pénteken fejfájás fogja kínozni, nem vehet részt a vacsorán.

Kezdett hatalmába keríteni az a gyomorszorító érzés, amely akkor lesz úrrá az emberen, ha rájön, hogy veszély fenyegeti.

– De lehet, hogy már késő – hebegtem, utolsó tétova önvédelmi kísérletként. – Lehet, hogy már megkapta a beszédet.

– Szó sincs róla. Tudom, milyen Julia néni, amikor a könyv befejezéséhez közeledik. Semmiféle figyelemelterelést nem tűr. Wassick, a titkár gyerek kétségkívül azt az utasítást kapta: küldje el ajánlva a beszédet, hogy péntek reggel odaérjen, ő meg majd a vonaton hazafelé megtanulja. És most figyelj jól, fiú, mert a legapróbb részletekig kigondoltam az egészet. A nénikém a sussexi Market Deepingben van most a kulipintyójában. Nem ismerem a menetrendet, de biztosan van még ma este egy vonat, amelyikkel eljutok Market Deepingbe. Amint odaérek, táviratozom Wassicknak, „Ukridge” aláírással – mondta ez a nagy gondolkodó –, elvégre jogomban áll „Ukridge”-ként aláírni a távirataimat – tette hozzá erényesen –, és a táviratban az lesz, hogy adja át a beszédet annak az úrnak, aki jelentkezik érte, mert meg van beszélve vele, hogy magával viszi Market Deepingbe. Neked csak az a dolgod, hogy menj el Wimbledonba a nénikém házához, keresd Wassickot (rendes fickó, az a fajta, amelyik soha nem fog gyanút), vedd magadhoz a kéziratot, és tűnj el. Amint befordultál a sarkon, dobd bele az első szemétládába, és máris minden rendben.

– Hát nem csodálatos ember, Mr. Corcoran? – kiáltotta Millie.

– Számíthatok rád, Corky? Ugye nem hagysz cserben?

– Ugye megteszi a kedvünkért, Mr. Corcoran? – csengett Millie.

Ránéztem. Perzsacica-szeme az enyémbe villant – derűsen, bizakodva, barátian. Nyeltem egyet.

– Jó – mondtam rekedten.

A közelgő végromlás ólomsúlyú előérzete nehezedett rám, amikor másnap reggel taxiba szálltam, hogy Wimbledonba menjek. Megpróbáltam elhessenteni ezt a hideglelős pánikot; azt mondogattam magamban, hogy csak azért érzek így, mert az eszemben van még, mit kellett kiállnom, amikor legutóbb itt jártam – a pánik azonban megmaradt. A rettegés sötét démona ült a vállamon egész idő alatt, és amikor becsöngettem a házba, úgy hallottam, hogy baljósabb kacajt hallat, mint bármelyik korábbi alkalommal. És ahogy vártam az ajtónyitásra, egyszerre megértettem.

Nem csoda, hogy kikacagott a sátán! Egy pillanat alatt megláttam az egész vállalkozás végzetes hibáját. Igen, ez volt Ukridge, erre a szerencsétlen, lobbanékony, vattaagyú hülyére vallott, hogy nem jött rá, az azonban, hogy az én figyelmemet is elkerülte, igen szomorú. Arra a végtelenül egyszerű dologra nem gondoltunk, hogy – mivel már jártam a háznál előzőleg – az inas fel fog ismerni. Lehet, hogy sikerül eloroznom a kéziratot, de a Magasságos Asszonynak meg fogják jelenteni, hogy a rejtélyes látogató, aki eljött a beszédért, azonos a gyűlöletes emlékű, undorító Corcorannal – és akkor mi lesz? Meghurcolás? Börtön? Társadalmi helyzetem összeomlása?

Már azon voltam, hogy megfutamodom, amikor feltárult az ajtó, és a legmélyebb megkönnyebbülés vett rajtam erőt, amelyet életemben tapasztaltam.

Egy másik inas állt előttem.

– Nos?

Kiejteni épp nem ejtette ki ezt a szót, de volt két kifejező, előreugró szemöldöke, azok elmondták helyette. Rideg, távolságtartó ember, ugyanolyan komor és barátságtalan, mint az elődje.

– Mr. Wassickot keresem – mondtam határozottan. Az inas modora nem árult el szívélyességet, de annyit nyilván megértett már, hogy velem nem lehet packázni. Végigkísért az ismerős halion, míg végül bejutottam a szalonba, és ismét vizsgálat alá vett a hat pincsi: akárcsak az előző alkalommal, kihömpölyögtek a kosarukból, megszagoltak, konstatálták a csalódást, és visszatértek a kosárba.

– Milyen nevet mondhatok, uram?

Ezzel engem nem lehetett lépre csalni.

– Mr. Wassick vár engem – feleltem hidegen.

– Igenis, uram.

Hányaveti léptekkel körüljártam a helyiségben, megnézegettem ezt-azt. Könnyedén dudorásztam. Enyelegtem a pincsikkel.

– Szerbusztok, pincsiek – mondtam.

A kandallóhoz ténferegtem, amelynek párkányán tükör állott. Megnéztem benne magam, és épp arra gondoltam, hogy nem is olyan rossz arc ez – nem szép, meglehet, de azért van benne valami –, amikor a tükör váratlanul valami mást is elém tárt.

A valami más a népszerű regényíró és ismert vacsora utáni beszédmondó, Miss Julia Ukridge alakja volt.

– Jó reggelt – köszönt rám.

Különös, hogy az istenek, akik sportot űznek szegény földi halandók tönkretételéből, néha mennyire túllőnek a célon. Bármilyen, kevésbé iszonyú válsághelyzet, bármilyen kicsivel kevésbé iszonyú, kétségkívül olyan ernyedtté tett volna, mint egy ív másolópapír, hebegő ronccsá váltam volna, elsőrangú tárgyává mindennemű szeszélynek. De ebben a helyzetben különös nyugalmat tapasztaltam magamon. Tudattalanul ott munkált bennem az érzés, hogy ennek később megjön még a böjtje; ha legközelebb belenézek a tükörbe, azt fogom látni, hogy a hajam őszbe csavarodott – de pillanatnyilag már-már természetellenesen összeszedett voltam, az agyam úgy zümmögött, mint körfűrész a jégszekrényben.

– Jó reggelt – hallottam a saját hangomat. Mintha távolról jött volna, de nem reszketett, és a színezete még kellemesnek is volt mondható.

– Engem keres, Mr. Corcoran?

– Igen.

– Akkor miért mondta – kérdezte Miss Ukridge lágyan –, hogy a titkáromat keresi?

Szavaiban ismét ott volt az a maró felhang, amelyet az ugyanezen a pályán lejátszott, korábbi mérkőzésünkből már ismertem. Különös éberségem azonban kitartott.

– Úgy tudtam, hogy ön nincs a városban – mondtam.

– Ezt ki mondta önnek?

– A minap hallottam a Savage Klubban. – Ez mintha visszavetette volna.

– És miért keresett? – kérdezte, meghátrálva víkard fürgeségű intelligenciám elől.

– Reméltem, hogy megtudok néhány részletet a tervezett amerikai felolvasó körútjáról.

– Honnan tudta, hogy Amerikába készülök?

Felvontam a szemöldökömet. Ez azért gyerekes.

– A Savage Klubban hallottam – feleltem.

Megint visszavertem.

– Az a benyomásom támadt, Mr. Corcoran – mondta ekkor, kék szemében gonosz fénnyel –, hogy talán maga az az ember, akire Stanley öcsém távirata utal.

– Távirat?

– Igen. Ma este helyett már tegnap hazajöttem Londonba, és alig érkeztem meg, befutott egy Ukridge aláírású távirat abból a faluból, ahol tegnapig laktam. A táviratban az állt, hogy a titkárom adja át egy úrnak, aki ma délelőtt jelentkezik, annak a beszédnek a szövegét, amelyet a Toll és Tinta Klub vacsoráján fogok elmondani. Úgy gondolom, ez valami ízetlen tréfa az unokaöcsém részéről. És úgy gondoltam, Mr. Corcoran, hogy ön az az úr, akiről a szöveg beszél.

Ezt a fajtát akár egy napig is állni tudtam volna.

– Milyen különös feltevés! – mondtam.

– Különösnek gondolja? Akkor miért mondta azt az inasnak, hogy a titkárom várja önt?

Ez volt eddig a legrosszabb, de hamar útját álltam.

– Az inas félreérthetett. Eléggé ostoba fickónak láttam – tettem hozzá gőgösen.

Tekintetünk néma párharcban csapott össze, de nem történt baj. Julia Ukridge civilizált nő volt, és ez komoly hátrányt jelentett számára a küzdelemben. Mert mondjanak az emberek bármit a modern civilizáció, mesterkéltségéről, mutassanak vádló ujjal az elburjánzó őszintétlenségre, azt nem lehet letagadni, hogy egy hatalmas előnyt azért hozott. Lehet, hogy megvannak a hátrányai is a civilizációnak, azt mégsem engedi meg, hogy egy finom nevelésben részesült nő, aki magasan áll az irodalmi világban, hazugnak nevezzen egy férfit, és orrtövön üsse, bármennyire meg legyen is győződve arról, hogy az illető rászolgált. Miss Ukridge keze ökölbe szorult, a szája elvékonyodott, a szeme kéken villogott – de visszafogta magát. Vállat vont.

– Mit szeretne tudni a felolvasó körutamról? – kérdezte.

Ez már a fehér zászló volt.

Úgy beszéltem meg Ukridge-dzsel, hogy aznap a Regent Grillben vacsorázunk, megünneplendő a bajok szerencsés elmúltát. Én érkeztem először a találkára, és vérzett a szívem szegény barátomért, amikor megláttam, milyen gondtalanul közeledik az asztalok között. Olyan gyengéden tártam elébe a történteket, ahogyan csak tudtam, és Ukridge összetöppedt, mint egy kifilézett hal. A vacsora nem lett vidám. A vendéglátó szerepében dús ételekkel és alkoholban gazdag, fiatal borokkal traktáltam, de ő vigasztalhatatlan volt. Időnként közbebökött, egytagú szavak kivételével akkor járult hozzá először a beszélgetéshez, amikor a pincér eltávozott a szivaros dobozzal.

– Mennyi az idő, öregem?

Az órámra néztem.

– Mindjárt fél tíz.

– Körülbelül most – mondta Ukridge tompán –, most kezdi a nénikém teletömni az öreg hölgy fejét.

Lady Lakenheatht még a legjobb formájában sem neveztem volna sziporkázó teremtésnek, de ahogy másnap délután a tea mellett ültem nála, a szokásosnál is komorabb volt. Minden ismertetőjegye megvolt rajta annak az asszonynak, aki nyugtalanító híreket kapott. Valóban olyannak látszott, mint akit egy nagynéni tájékoztatott a jóhírű családjába benősülni készülő fiatalember igazi jelleméről.

Ilyen körülmények között nem volt könnyű a beszélgetés fonalát a ’Mgomo-’Mgomo törzs témáján tartani, de derekasan küzdöttem, és egyszer csak megtörtént az, amire a legkevésbé számítottam.

– Mr. Ukridge – jelentette a szobalány.

Már önmagában az is megdöbbentő volt, hogy Ukridge egyáltalán idejön, de az, hogy ugyanúgy, a ház kedvencének magatartásával viharzik be a szobába, ahogyan első itteni találkozásunkkor, ez már a kozmikus méretű rejtélyek birodalmába tartozott. Megtépázott hajóroncsként hagytam magára tegnap ezt az embert; attól, hogy most így látom itt, magabiztosan, mint a család megbecsült tagját, elkövettem azt, ami azóta fenyegetett, amióta Lady Lakenheath vendégszeretetét élveztem – kiöntöttem a teámat.

– Szerintem – mondta Ukridge, ugyanolyan könnyedén fejest ugorva a beszélgetésbe, mint régen – ez a szer biztosan jó lesz. Próbáld ki, Elizabeth néni.

Amikor beszélni kezdett, éppen sikerült egyensúlyba hoznom a csészémet, de ettől a megszólítástól már borult is megint. Csak egy nagy gyakorlattal rendelkező zsonglőr tudta volna Lady Lakenheath csészéit olyan erős érzelmi sztressz hatása alatt kezelni, amilyet én éltem át.

– Mi ez, Stanley? – kérdezte Lady Lakenheath felcsillanó érdeklődéssel.

Összedugták a fejüket egy palack fölött, amelyet Ukridge a zsebéből húzott elő.

– Ez egy új szer, Elizabeth néni. Most került a piacra. Azt mondják, papagájoknak elsőrangú. Szerintem érdemes kipróbálnod.

– Milyen kedves, hogy elhoztad, Stanley – mondta Lady Lakenheath melegen. – Ha Leonardnak megint rohama lesz, okvetlenül beadom neki. De szerencsére ma délután már mintha teljesen magánál volna.

– Ez pompás!

– A papagájom – vont be engem is a társalgásba Lady Lakenheath – tegnap este rendkívül sajátos rohamon esett át. Nem is tudom megmagyarázni. Hiszen mindig tökéletes volt az egészsége. Éppen a vacsorához öltöztem, úgyhogy a roham kezdetén nem voltam mellette, de az unokahúgom, aki szemtanúja volt az eseményeknek, azt mondja, hogy Leonard teljesen szokatlanul viselkedett. Mint hallom, hirtelen nagyon izgatottan énekelni kezdett, aztán egy taktus közepén abbahagyta, és szenvedni látszott. Az unokahúgom, ez a melegszívű leány természetesen nagyon megrémült. Értem szaladt, és mikor lejöttem, szegény Leonard a kalitka oldalának támaszkodott, teljes kimerültségben; csak annyit volt képes mondani, hogy „Tessék, finom dió!” Ezt többször, egyre halkabban megismételte, aztán lehunyta a szemét, és lefordult a rúdjáról. Fél éjszaka virrasztottam mellette, de most már úgy látom, hál’istennek túl van a válságon. Ma délután már ismét a régi, derűs önmaga volt, és szuahéli nyelven beszélt, ami mindig azt jelenti, hogy jókedve van.

Kinyilvánítottam részvétemet és jókívánságaimat.

– Különös balszerencse – mondta Ukridge együttérzően –, hogy ez épp tegnap este történt, ezért Elizabeth néni nem tudott elmenni a Toll és Tinta Klub vacsorájára.

– Micsoda? – Szerencsére a csészémet már letettem.

– Bizony – szomorkodott Lady Lakenheath. – Pedig annyira vártam, hogy ott majd megismerkedem Stanley nagynénjével. Miss Julia Ukridge-dzsel, az írónővel. Évek óta a tisztelője vagyok. De tegnap, hogy Leonard ilyen szörnyű állapotba jutott, természetesen nem voltam képes elmenni itthonról. Neki nagyobb szüksége volt rám. Így most meg kell várnom, míg Miss Ukridge visszatér Amerikából.

– Jövő áprilisban – mormogta Ukridge gyengéden.

– Azt hiszem, ha megbocsát, Mr. Corcoran, most elmegyek, és megnézem, hogy van Leonard.

Becsukódott az ajtó.

– Fiú – mondta Ukridge ünnepélyesen –, hát nem az látszik ebből is…

Vádlón néztem rá.

– Megmérgezted a papagájt?

– Én? Megmérgeztem? A papagájt? Dehogy mérgeztem én meg a papagájt. Az egész csupán merő önzetlenségből végrehajtott jó cselekedet volt, de sajnos tévútra futott. És, épp azt akartam mondani, hát nem az látszik ebből is, hogy semmiféle jó cselekedet, legyen bár a legcsekélyebb, nem vész el a dolgok nagy rendszerében? Az ember azt hinné, hogy amikor hoztam az öreg hölgynek azt az üveg Nyüzsit, az ügy néhány hagyományos köszönő szóval ott helyben be is fejeződött. De figyeld meg, fiú, hogyan hat minden kis dolog a jó irányába. Millie, aki, köztünk szólva, páratlan kincs, tegnap este úgy látta, hogy a papagáj kissé halovány, és merő kedvességből, hogy jót cselekedjen, egy szelet Nyüzsibe áztatott kenyeret adott neki. Gondolta, ez majd feldobja. Mármost, hogy mit tesznek ebbe a szerbe, azt nem tudom, de tény, hogy a madár szinte azonnal tökéletesen berúgott. Az öreg hölgy beszámolóját már hallottad az esetről, de hidd el, ő a felét sem tudja. Millie azt mondja, aki nem látta, mit művelt Leonard, az sosem fogja elhinni. Mire az öreg hölgy odaért, a madár már részeg kábulatban fetrengett, és ma egész nap macskajaj kínozta. Ha most újból felül a rúdjára, és észreveszi a külvilágot, az azt jelenti, hogy átvészelte az évszázad legsúlyosabb másnaposságát. Legyen ez lecke számodra, fiú: sohase engedd, hogy akár egyetlen napod is jó cselekedet nélkül múljon el. Mennyi az idő, vén csataló?

– Mindjárt öt.

Ukridge egy percig elmerengett, aztán boldog mosoly ragyogott fel az arcán.

– A nénikém – mondta elégedetten – ebben a percben kint hajózik valahol a La Manche-csatornán. És a reggeli újságban azt olvastam, hogy viharos erejű délkeleti szél fúj!