Egy pelikán Blendingsben

Címoldal

ELSŐ FEJEZET

l

2

3

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

l

2

3

NEGYEDIK FEJEZET

l

2

3

4

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

l

2

HETEDIK FEJEZET

l

2

3

4

5

6

NYOLCADIK FEJEZET

l

2

3

4

KILENCEDIK FEJEZET

l

2

3

4

5

TIZEDIK FEJEZET

l

2

3

TIZENEGYEDIK FEJEZET

l

2

3

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

l

2

3

4

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

P. G. WODEHOUSE

EGY PELIKÁN
BLANDINGSBEN

EURÓPA KÖNYVKIADÓ BUDAPEST, 1999

FORDÍTOTTA

LÉVAI MÁRTA

A FEDÉLRAJZOT ÉS AZ ILLUSZTRÁCIÓKAT

HEGEDŰS ISTVÁN

KÉSZÍTETTE

KÖTETÜNK AZ ALÁBBI KIADÁS ALAPJÁN KÉSZÜLT:

P. G. WODEHOUSE: A PELICAN AT BLANDINGS

PENGUIN BOOKS, 1980 COPYRIGHT © BY THE TRUSTEES OF THE WODEHOUSE ESTATE

HUNGARIAN TRANSLATION © LÉVAI MÁRTA, 1999 HU ISSN 0139-4029

Európa Könyvkiadó, Budapest Felelős kiadó Osztovits Levente igazgató

A tördelés a Kopf Bt. munkája

Nyomta a Kaposvári Nyomda Kft. – 190407

Felelős vezető Pogány Zoltán igazgató

Készült Kaposvárott, 1999-ben

Szerkesztette Borbás Mária Felelős szerkesztő Gy. Horváth László

A sorozatot Borbás Mária szerkeszti Műszaki szerkesztő Kállay Judit

Műszaki vezető Névery Tibor

Készült 11,05 (A/5) ív terjedelemben

ISBN 963 07 6511 X

ELSŐ FEJEZET

l

A szép nyári nap lassan leáldozott, és homály telepedett a blandingsi kastélyra. Az ősi oromzat elrejtőzött a kíváncsi szemek elől, a tó ezüst tükre megfakult, Lord Emsworth páratlan szépségű, a hangzatos Blandings Császárnője nevet viselő berkshire-i sertése pedig elhatározta, hogy a szabad levegőről visszavonul az ól fedett részébe, szokásos éjszakai nyugvóhelyére. Öcsászári felsége megingathatatlan hitet táplált azon életelv örökérvényűsége iránt, miszerint „ki tyúkokkal fekszik, s tyúkokkal kel, tovább él egy tízessel”, s ennek megfelelően mindig ilyentájban hajtotta álomra fejét. Tisztában volt vele, hogy csak az a sertés tudja karbantartani testét és megőrizni süldőkori arcbőrét, aki rendszeresen megkapja a maga kis nyolc óráját.

Miután fájó szívvel megvált kedvence társaságától, amelyet kis híján az ebédidő vége óta élvezett, Clarence, Emsworth kilencedik grófja, az általa hőn szeretett birodalom jóindulatú és bölcs kormányzója, álmatagon visszaballagott a házba, és a ház nevezetességeként emlegetett nagy könyvtár felé vette az irányt. Miután odaért, legalább ugyanolyan álmatagon éppen kedvenc széke felé botorkált, amikor Beach, a komornyik, egy tálcával a kezében belépett. Lord Emsworth azt a fajta üres tekintetét vetette rá, amelynek láttán nővérei, Constance, Dora, Charlotte, Julia és Hermione már számtalanszor arra a kritikus megjegyzésre ragadtatták magukat: „Ó, az istenért, Clarence, megint csak állsz ott, és tátogsz, mint egy beteg aranyhal!”

– He? – kérdezte a lord. Majd, hogy mondandóját jobban megvilágítsa, hozzátette:

– Mi?

– A vacsorája, méltóságos uram.

Lord Emsworth arca felderült. Sejtette ő, hogy kell lennie valami ésszerű magyarázatnak arra a tálcára. Hiszen Beach mindig megbízhatóan kézben tartja az eseményeket.

– Természetesen, igen. Vacsora. Hogyne. Hiszen én mindig ilyenkor szoktam enni. És mostanában mindig itt, a könyvtárban tálalnak, bár arról sejtésem sincs, miért. Miért is vacsorázom a könyvtárban, Beach?

– Lordságod viselkedésének egyes mozzanataiból arra következtettem, hogy nem szívesen étkezne az ebédlőben Mr. Chesney társaságában.

– Mr. Kicsoda társaságában?

– Mr. Howard Chesney, méltóságos uram. Frederick úr barátja Amerikából.

Az a mély gondolkodásra utaló felleg, amely már éppen gyülekezni kezdett a lord homlokán, erre a válaszra szerteoszlott, mintha csak leradírozták volna. Beach, az elsőrangú koponya, egy újabb misztikus ködfoltot száműzött őlordsága ismereteiből, holott a felvetődött kérdés már-már megválaszolhatatlannak ígérkezett.

– Eegen, Mr. Howard Chesney. Most már emlékszem, Mr. Howard Chesney, Frederick barátja Amerikából. Ugye adnak neki rendesen enni?

– Igen, méltóságos uram.

– Semmiképpen sem szabad hagyniuk, hogy éhezzen.

– Nem, méltóságos uram.

– Ő is vacsorázik most?

– Mr. Chesney a délutáni vonattal Londonba utazott, méltóságos uram, és szavaiból úgy vettem ki, hogy csak holnap szándékozik visszatérni.

– Értem. Akkor valószínűleg ott vacsorázik. Étteremben vagy valami efféle helyen.

– Feltehetően, méltóságos uram.

– Legutóbb, amikor Londonban jártam, én is elmentem Mr. Galahaddel egy étterembe, ami a Leicester Square-ről nyíló egyik utcában volt. Galahad azt állította, hogy szentimentális ragaszkodást érez a hely iránt, mert fiatalkorában sokszor hajították ki onnan. Volt valami neve is, de azt már elfelejtettem. Egész jó illata van ennek itt a tálon, Beach. Mi ez?

– Báránycomb, méltóságos uram, főtt burgonyával.

Lord Emsworth jóindulatú főbólintással fogadta az információt. Hát igen, a jó kis egyszerű angol konyha. Milyen más világ járja is most, gondolta, mint a régi vérzivataros időkben, amikor húga, Constance volt a blandingsi kastély rettegett Führere. Uralma alatt a vacsoraidő eljövetele azt jelentette, hogy az embernek magára kellett öltenie a világ legkényelmetlenebb ruhadarabjait, majd jutalomképpen egy rakás rémségesnél rémségesebb vendéggel ülhetett asztalhoz, ahol titokzatos francia neveket viselő ételek sorakoztak. Arról az elképesztően nagy hűhóról nem is szólva, amit Connie akkor csapott, ha az ember véletlenségből lenyelte az ingmellgombját, és hevenyében csak egy réz papírkapoccsal tudta helyettesíteni.

– Valamint – tette hozzá Beach, mert az a fajta ember volt, aki mindig lelkiismeretesen ügyel a pontosságra – spenót.

– Pompás, pompás. És azután?

– Lekváros puding, méltóságos uram.

– Kiváló. Remélem, jó nagy adag sziruppal!

– Természetesen, méltóságos uram. Én magam utasítottam Mrs. Willoughbyt...

– Ki az a Mrs. Willoughby?

– A szakácsnő, méltóságos uram.

– Azt hittem, Perkinsnek hívják.

– Nem, méltóságos uram, a neve Willoughby. Utasítottam, hogy semmi szín alatt se bánjon szűkmarkúan a sziruppal.

– Köszönöm, Beach. Maga is szereti a lekváros pudingot?

– Igen, méltóságos uram.

– Nagy adag sziruppal?

– Igen, méltóságos uram.

– Én mindig azt vallottam, hogy ez a téma sarkalatos pontja. Nagy adag szirup nélkül a lekváros pudingba belekóstolni sem érdemes. Rendben. Hozza be, kérem, majd ha csengetek.

– Igenis, méltóságos uram.

Amint egyedül maradt, Lord Emsworth jó étvággyal nekilátott a jó kis egyszerű angol konyha remekeinek, és közben elmélázott. Elégedetten gondolt azokra a mélyreható változásokra, amelyek végbementek a kastélyban uralkodó körülmények terén, amióta húga, Constance feleségül ment ahhoz a James Schoonmaker nevezetű amerikai fickóhoz, és New Yorkba költözött. Mint tudjuk, az ember sohasem lehet kellően óvatos, amikor azt a mondatot ejti ki száján: „most minden a legnagyobb rendben van”, mindazonáltal őlordsága megkockáztatta a kijelentést, tekintve, hogy az égvilágon semmi sem utalt arra, hogy valamelyik másik nővére pályázna Constance megürült helyére. Utolsó találkozásuk alkalmával sikerült olyan mélyen megsértenie Hermione-t, hogy azóta sincsenek beszélő viszonyban, ami meg Dórát, Charlotte-ot és Júliát illeti, ők sohasem hagyják el Londont, kivéve, amikor a Riviérára vagy Spanyolországba és más divatos üdülőhelyekre utaznak. Az a veszély, hogy bármelyikük is erre vetődne, csekély, szinte elhanyagolható, és aligha csodálkozhatunk azon, hogy mire Beach behozta a lekváros pudingot, őlordsága virágos hangulata olyan magasra hágott, hogy talán még azt sem vette volna észre, ha a puding kíséretét képező szirup nem éri el a kívánatos mennyiséget. Egyszer Galahad, a lord öccse azt a megjegyzést tette, hogy nem létezhet rútabb szépséghibája egy férfi életének, mint ha nővérekkel látta el a balsors, és nekik kettejüknek már kezdettől erélyesen tiltakozniuk kellett volna az ellen, hogy ez bekövetkezhessen, de Lord Emsworth jelenleg arra a megállapításra jutott, hogy a kellő távolságban leledző nővérek is majdnem olyan kellemesek, mint az egyáltalán nem létezők.

Egyetlen icipici felhőcske ejtett csak szeplőt az azúrkék horizonton. Kisebbik fia, Frederick, aki most éppen egy kutyatápszergyártó üzem alkalmazásában állt Long Island Cityben, teljesen szükségtelenül ideküldte a nyakára ezt a Chesneyt egy ajánlólevél kíséretében, következésképpen meg kellett hívnia a fickót a kastélyba. Csak egy rendkívül ügyes húzással sikerült semlegesítenie a fickó jelenlétét, úgy, hogy a könyvtárban étkezik, az étkezéseken kívül pedig igyekszik kitérni Chesney útjából. A dzsungelbeli öreg kígyó ravaszságával megáldott vendéglátó mindig meg tud küzdeni a hívatlan vendégek problémájával, különösen, ha emellett képes némiképp lazán kezelni a társadalmi élet szabályait is.

Őlordsága eltüntette a lekváros puding utolsó morzsáját és a szirup utolsó cseppjeit is, majd fogta a kávéját, hogy szokás szerint kedvenc karosszékében fogyassza el. A szék egyetlen karnyújtásnyira állott attól a polctól, ahol Lord Emsworth a sertésekről szóló könyveit tartotta, amelyek a szellemi felfrissülés legfőbb forrását képezték számára. Ki is választott egyet közülük, majd belemerült. Hosszú ideig semmi sem vonta el figyelmét, így azt a legteljesebb mértékben a varázslatos lapokra összpontosíthatta. Végül mégis megzavarta egy hang, amely a nyitott ablakon tisztán kivehetően behallatszott: a főbejáraton éppen begördülő autóé. Őlordsága kissé aggályosán kapta fel a fejét, és amikor Beach rövid idő múlva belépett a helyiségbe, és ő megszólította a komornyikot, hangjába megbocsátható módon némi ideges remegés vegyült. Mióta Connie eltávozott, ritkán tették be lábukat a kastélyba látogatók, de Lord Emsworth tisztában volt vele, hogy még mindig csapatostul ólálkodnak a környéken, és előfordulhat, hogy minden erőfeszítése ellenére sem sikerült még teljesen kioltania belőlük a barátkozó kedvet, amit pedig sohasem tudott üdvözölni.

– Ez autó volt, Beach?

– Igen, méltóságos uram.

– Ha valaki hozzám jött, kérem, mondja meg neki, hogy már ágyban vagyok.

– Őladysége érkezett meg, uram.

– Mi? Hogy? Miféle őladysége?

– Lady Constance, méltóságos uram.

Egy szörnyű pillanatig Lord Emsworth azt hitte, a komornyik azt mondta, „Lady Constance”. A következő másodpercben ráébredt, hogy valóban ez történt, és a reá törő neheztelés súlya alatt egész testében megremegett. A hosszú évek során, amióta szolgálatában állt, Beach sokkal inkább számított őlordsága szívbéli jó cimborájának, mintsem komornyiknak, és még sohasem fordult elő, hogy arra szottyant volna kedve, hogy munkaadójából csúfot űzzön, de most nyilvánvalóan erőt vett a jóemberen valami furcsa szeszély. Teljességgel érthető, hogy Lord Emsworth megbotránkozott a viselkedésén. Rút dolog a fickótól, hogy beront, és előáll egy ilyen durva tréfával, aminek láthatóan őt szemelte ki áldozatául. Még jó, hogy nem kapott szívrohamot.

Aztán, mintha köd oszlott volna el a szeme elől, pillantása találkozott a másikéval. Beach tekintetében szomorúság, megértés és végtelen szánalom keveredett. Olyan ember tekintete volt ez, aki teljességgel tudatában van az általa hozott hír tragikus mivoltának, aki szíve mélyéig átérzi a másik lelkiállapotát, és aki, ha a köztük fennálló társadalmi kapocs lehetővé tenné, vállon veregetné a lordot, hogy buzdítsa, álljon helyt férfiasán, hiszen az Ég azért küldi ránk a megpróbáltatásokat, hogy általuk lelkünk nemesbedjen és jellemünk erősbödjön.

Ez a tekintet meggyőzte Lord Emswortht. Többé már nem érezte magát madzagon rángatott bábunak, aki segédkezet nyújt egy játékos kedvű komornyik ízetlen tréfájához. Bár az igazság iszonyatos volt, nem áltathatta tovább magát.

– Hol van?

– A sárga szalonban, méltóságos uram. Őladysége egy bizonyos Miss Polk kíséretében érkezett. A hölgy kiejtése arra enged következtetni, hogy amerikai származású.

A sertéstenyésztési szakkönyv már réges-rég kihullott a lord elerőtlenedett kezéből, és leesett az orrára biggyesztett csíptető is. Az utóbbit zsinórjánál fogva megragadta.

– Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha lemegyek – mondta rekedt, színtelen hangon, és tétova léptekkel elindult az ajtó felé. Beachet, aki néhanap elolvasott egy-egy történelmi regényt is, bár Rex Stout és Agatha Christie művei jóval közelebb álltak a szívéhez, egy neheztelő arisztokratára emlékeztette, aki a francia forradalom idején éppen a vesztőhely felé tart.

2

Lady Constance a komornyik állításának megfelelően a sárga szalonban tartózkodott, és amint ott állt, és sherryjét kortyolgatta, pontosan ugyanolyan félelmetes és tetszetős volt, mint mindig. Lord Emsworth összes nővére olyan volt, akár egy görög istennő, a szigorúbb fajtából, az egyeden kivételt Hermione képezte, aki inkább szakácsnőre emlékeztetett. Connie mindannyiuk közül kitűnt az arisztokratikus gőg és az átható tekintet terén. A vele való találkozás legelső pillanatától fogva világos volt a szemlélő számára, hogy száznemzedéknyi grófi család leányával áll szemben. Hasonlóképpen ahhoz, amikor valaki első ízben találkozott Lord Emsworthszel, és rögtön az a benyomása támadt, hogy száznemzedéknyi földönfutó csavargó utódját vetette elé a sors. Ebben a pillanatban is foltokkal tarkított flanelnadrágot, helyenként rongyossá kopott inget, könyöktájékon lyukacsos vadászkabátot és házipapucsot viselt, annak a nyugtalan arckifejezésnek kíséretében, amely mindig kiült arcára, amikor arra kényszerült, hogy ennek a figyelemre méltó asszonynak a színe elé járuljon. Húga már kora gyermekségüktől fogva uralkodott felette, mint ahogy igába hajtotta volna Napóleont, vagy Attilát, Isten kardját, és bármelyik nehézsúlyú birkózó-világbajnokot is.

– Ó, hát itt vagy, Clarence – szólalt meg. Tekintete szavaknál sokkal ékesebben kifejezte, hogy fivérének megjelenése nem találkozott az ő kifinomult ízlését tükröző öltözködési normákkal. – Bemutatom Vanessa Polkot, aki nagyon kedves volt hozzám a hajón. Vanessa, ez a bátyám, Clarence – szólt Lady Constance, azzal a fajta bocsánatkérő hangsúllyal, amely minden alkalommal hangjába vegyült, mikor fivérét kellett bemutatnia barátainak. „Kérlek, ne engem okolj”, sugallta ez a hanghordozás, „én nem tehetek róla”.

Vanessa Polkra vetett egyetlen pillantás elég volt hozzá, hogy az ember lelki szemei előtt megjelenjen a kép, amint éppen kedvesen viselkedik valakivel, legyen az akár óceánon, akár szárazföldön, mert arcára kiülő barátságos természete és szívének derűje azonnal megragadta a tekintetet. Miközben Lady Constance olyan szemeket meresztett Lord Emsworthre, mint egy görög istennő a salátájában talált hernyóra, kísérője olyan ragyogó mosolyt küldött felé, mintha már évek óta epedve várta volna a találkozást. Széles, elragadó mosoly volt, és láttára jelentős javulás következett be a lord lelkiállapotában. E mosoly láttán, hasonlóképpen sok más társához, egyszeriben úgy érezte, igazi barátra lelt.

– Hogy van? – kérdezte olyan barátságosan, amilyenre rövid idővel azelőtt még képtelen lett volna.

Ezután, mert eszébe jutott még valami, ami tökéletesen illett a pillanatnyi helyzethez, hozzátette:

– Üdvözlöm a blandingsi kastélyban. Holnap – folytatta – feltétlenül megmutatom önnek a disznómat.

Ezzel a meghívással igen ritkán állt elő nőnemű látogatók esetében, hiszen hosszú évek alatt már bőséges tapasztalata halmozódott fel arra nézvést, hogy az ő sekélyes szellemük nem alkalmas rá, hogy felismerjék a Császárnővel való találkozás ünnepi jelentőségét, de Lord Emsworth úgy vélekedett, hogy ez a hölgy érdemes a kiváltságra.

– Szereti ön a disznókat?

Miss Polk azt felelte, hogy még eggyel sem került igazán közeli ismeretségbe, de azzal a kevéssel, akikkel addigi életében összefutott, mindig szívélyes viszonyt tartott fenn, és soha egyetlen rossz szó sem esett közöttük. Ezután megkérdezte, hogy a szóban forgó példány különleges disznó-e, amire Lord Emsworth lelkesen megadta a kívánt felvilágosítást.

– Blandings Császárnője – mondta büszkén – három éve minden alkalommal elnyerte az ezüstérmet a hízók kategóriájában a Shropshire-i Mezőgazdasági Kiállításon.

– Nem mondhatja komolyan!!

– Akár az érmeket is meg tudom mutatni önnek. A maga nemében egyedülálló teljesítmény.

– És minek köszönhette a sikert?

– A körültekintő táplálásnak.

– Pontosan, ahogy sejtettem.

– Vannak ugyan tenyésztők, akik nem osztják az álláspontomat, és amennyire én tudom – tette hozzá Lord Emsworth nagylelkűen-, nem egy közülük ennek ellenére meglehetősen szép eredményeket tud felmutatni, de jómagam mindig is Wolff-Lehman tanait követtem. Az ő előírásai szerint a megfelelően táplált sertés napi tápanyagszükséglete pontosan ötvenhétezer kalória. Ezen belül fehérjékből összesen négy font öt uncia, szénhidrátból huszonöt font.

– De ugyebár, az éjszakai nassolás ki van zárva?!

– A tápláléknak megfelelő arányban tartalmaznia kell árpalisztet, kukoricalisztet, lenmaglisztet és írós tejet. Saját újításom, hogy a keverékhez alkalmanként egy banánt vagy burgonyát...

Rövid, éles köhintés hallatszott Lady Constance irányából. Félbeszakította Lord Emsworth mondókáját, akárha egy revolverből kilőtt golyó tette volna. Hallatán még egy őlordságához hasonlatosan csekély beleérző-képességgel megáldott ember számára is világossá vált, hogy azt kívánják tőle, váltson témát. Bár erősen sajnálta a dolgot, egy jól

idomított fivér engedelmességével megtette, amit kértek tőle.

– Istenem, Connie – mondta annyi szívélyességgel a hangjában, amennyi csak telt tőle e pillanatban –, micsoda meglepetés! Mármint az, hogy itt vagy. Csudára nagy meglepetés, csudára nagy meglepetés.

Ez alkalommal húga nem éles tüdőhangot bocsátott ki, hanem olyat, mint amilyet a forró főzőlapon végighúzott nedves hüvelykujj eredményez.

– Nem értem, mi ebben a meglepetés – mondta szárazon. -A hajóról megírtam a jövetelemet.

Lord Emsworth azóta még nem nyelt, amióta a szobába lépett, de most ezt tette, és jó oka volt rá. Különös érzés kerítette hatalmába, mintha egy döglött hallal csapták volna arcul. Tisztában volt vele, milyen égbekiáltó bűnt követett el azzal, hogy már több hete hagyta felbontatlanul heverni íróasztala fiókjában a levelet, amelyre húga célzott. Most, hogy nem volt titkárja, aki nyaggassa és holmi illemszabályokra emlékeztesse, őlordságával nem gyakran esett meg, hogy felbontotta volna leveleit, hacsak nem a „Shropshire-i, Herefordshire-i és Dél-walesi Sertéstenyésztők Egyesülete” állt rajta feladóként.

– Ó, igen, hogyne, természetesen. Persze, a levél, amit a hajóról küldtél. Igen, igen, tényleg.

– Hogy egy kicsit felfrissítsem a memóriádat, ebben írtam meg, hogy Blandingsben fogom tölteni a nyarat...

A Lord Emsworth lelkében egészen eddig a pillanatig haloványan ott pislákoló remény, hogy húga csak átutazóban jár itt, és hamarosan Dora, Charlotte vagy Júlia társaságában indul nyaralásra valamelyik európai fürdőhelyre, most egyszeriben ellobbant és köddé vált.

–...és James is hamarosan megérkezik. Csak egy fontos üzleti ügy tartja még New Yorkban.

Már éppen a „Miféle James?” szavak kezdtek megformálódni a lord ajkán, de szerencsére Lady Constance témát váltott, még mielőtt kiejtette volna őket.

– Kié az a kalap?

Lord Emsworth képtelen volt követni a társalgást. Úgy tűnt, húga azt kérdezi tőle, hogy kié az a kalap, és a lord határozottan titokzatosnak találta a kérdést.

– Kalap? – kérdezte tanácstalanul. – Kalap? „Kalap”-on tényleg egy kalapot értesz? Miféle kalap?

– A hallban láttam, és túl jó állapotban van ahhoz, hogy a tiéd lehessen. Van még itt valaki rajtad kívül?

– Á, igen – felelte Lord Emsworth kissé felvidulva –, egy fickó... Hirtelenjében nem is tudnám megmondani, mi a neve... Talán Gooch? Cooper? Finsbury? Bateman? Merry-weather?... Nem, nem, kiment a fejemből. Frederick küldte egy ajánlólevéllel. Néhány napja itt van. Van neki jó pár kalapja.

– Értem. Egy pillanatig azt hittem, talán Alaric van itt. Dunstable hercege, aki régi barátom – magyarázta nyájasan Lady Constance Miss Polknak. – Sajnos, nem tudunk olyan gyakran találkozni, mint szeretném, mert a herceg Wiltshire-ben él, de amilyen gyakran csak ideje engedi, ellátogat hozzánk. Még egy kis sherryt, Vanessa? Nem? Akkor megmutatom a szobáját. Fent van, közvetlenül a képtár mellett, amit majd feltétlenül meg kell néznie, miután elhelyezkedett. Legyen óvatos a lépcsőn. A fényezett tölgy elég csúszós.

3

Lord Emsworth visszatért a könyvtárba. Akár emelkedett hangulatban is lehetett volna, most, hogy ilyen szerencsésen megúszta azt a levéldolgot. Connie igen könnyedén megtalálhatta volna azokat a kérdéseket, amelyek segítségével a szörnyű igazság a lehető legrövidebb idő alatt napvilágra kerül, és arra a gondolatra, miféle következményekkel járt volna mindez, őlordsága vére megfagyott. Ennél a mostaninál sokkal kisebb horderejű ügyekben is kellett már napokig hallgatnia a szidalmakat. Az ingmellébe tűzött papírkapocshoz fűzött megjegyzések több ezer szóra rúgtak már, és Connie láthatólag még mindig úgy érzi, hogy alig érintették a téma egy keskeny szeletét.

De a lehetőség, amit húga említett, mondván, hogy Dunstable hercege akár itt is tartózkodhatna a kastélyban, megrémisztetté Lord Emswortht. A kijelentés baljós ígéretet rejtett magában. Mintha a sors arra készülne, hogy abban a pillanatban, amikor Connie itt terem, megfejeli a dolgot azzal, hogy hamarosan idevarázsolja a herceget is. Morbid gondolat? Meglehet, de a lehetőséget akkor sem szabad figyelmen kívül hagyni. Őlordsága ismerte azokat a megmagyarázhatatlanul meleg érzelmeket, amelyekkel húga viseltetik az iránt a fickó iránt, és csak Isten a megmondhatója, hogy ezek milyen rémséges tettekre indíthatják.

Sokan szeretik a hercegeket, és nem gördítenek akadályt a kapcsolat útjába, ha az utóbbi is hajlik a cimboraságra, de azok közül, akik Dunstable hercegével kerültek ismeretségbe, csak kevesek keresték újra társaságát, mind közül legkevésbé Lord Emsworth. A herceg öntelt, szeszélyes, hatalmaskodó alak volt, kellemeden, átható hanggal, erősen dülledt szemmel és rozmáréhoz hasonló bajusszal, amin keresztül állandóan nagyokat fújtatott, ezáltal a bajusz úgy libegett, mint a felröppenő fácánkakas. Soha nem múlt el egyeden találkozásuk sem anélkül, hogy bele ne gázolt volna valamivel Lord Emsworth lelkébe. Galahad, akit a Teremtő megajándékozott az ékesszólás képességével, általában a „vén hamiskártyás” néven emlegette a herceget, és Lord Emsworth szerint nem kérdéses, hogy öccse fején találta a szöget. Ezért a kellemetlen érzés, ami erőt vett rajta, mialatt a könyvtárban ücsörgött a sertéstenyésztési szakkönyvvel kezében. Amennyire csak vissza tudott emlékezni, első alkalommal fordult elő, hogy a remekbe szabott mű nem ragadta teljesen magával.

Lehetséges, hogy néhány magányosan eltöltött óra és a mély bölcsességeket tartalmazó könyv további tanulmányozása megnyugtatta volna felzaklatott idegeit, de ebben a pillanatban a magány szertefoszlott, a könyv pedig nagy zajjal a padlóra esett. Lady Constance állt; az ajtónyílásban, és a szemlélő egyetlen rá vetett pillantással megbizonyosodhatott róla, hogy a baj készül felütni rút fejét.

– Na de már aztán tényleg, Clarence!

A lord összegörnyedt a jeges tekintet láttán. Galahad hasonló szituációban egy „Na, de már aztán tényleg micsoda?” kiáltással válaszolt volna, de őlordsága nem rendelkezett e nagyszerű ember lelkierejével.

– Ez a nadrág! A kabát! És az a papucs! El sem tudom képzelni, vajon Vanessa Polk miket gondolt rólad! Valószínűleg javában töprengett, ugyan mit keres egy ilyen visszataszító küllemű csavargó a szalonban, amikor bejelentettem: „Ez a bátyám, Clarence.” Még soha nem éreztem magam ilyen kínosan.

Effajta krízishelyzetekben néhányszor már sikerült Lord Emsworthnek megfigyelnie, hogy húga gondolatait el lehet terelni a szóban forgó napirendi pontról, ha az ember fortélyosan felvet egy másik témát. Most is tett egy kísérletet.

– A Polk – mondta – meglehetősen ritka név, nemde? Emlékszem, milyen különös neveket viselt egyik-másik ember, akikkel odaát találkoztam, amikor Amerikában jártam az esküvődön. Az egyiket például úgy hívták, hogy Neptune. Egy másikat meg Stottlemeyernek. És Frederick egyik kollégájának a kutyatápszerüzemben az a neve, hogy Bream Rockmetteller. Iszonyú furcsa nevekkel lehet találkozni.

– Clarence!

– Nem mintha itt erre mifelénk nem viselnének néha meglepő neveket. Éppen a nemesi almanachot olvasgattam a minap, amikor rábukkantam egy fickóra, akit úgy hívnak, hogy Lord Orrery és Cork. El is tűnődtem rajta, vajon hogy kellene szólítani, ha összefutnék vele. Az ember természetes ösztöne azt súgná, hogy így szóljon: „Hogy s mint, Lord Orrery?”, de ha csak ennyit mondanék, vajon nem húzná-e ki magát sértetten, és nem tenné-e hozzá, hogy „És Cork”? Akkor aztán kénytelen lennék bocsánatot kérni.

– Clarence!

– Az a Neptune nevezetű fickó egyébként egy olyan cégnek volt a tulajdonosa, amelyik krumpliszirmot gyárt, tudod, azokat a kis hullámos izéket, amilyennel koktélpartikon tömik az embert. Akkor találkoztam vele, amikor Frederick elvitt egy ilyen koktélpartira, beszédbe elegyedtünk, és valahogy megemlítette, hogy a krumpliszirmot, amit éppen eszünk, az ő cége gyártotta. Én erre azt feleltem, hogy milyen kicsi a világ, és ő egyetértett. „Igaz”, mondta. „Ez a világ kétségtelenül roppant kicsi”, tette hozzá, és evett még egy kis krumpliszirmot. Azt mondta, hogy a krumpliszirombizniszben az a legjobb dolog, hogy a krumplisziromevést soha senki sem hagyja abba egyeden darab után, ami természetesen nagyon jót tesz az eladási statisztikának. Arra gondolt, hogy ha egyszer elkezdted enni, akkor nincs hozzá elég lelkierőd, hogy abbahagyd; először egy krumpliszirom, aztán még egy, aztán...

– Clarence – szólt újra Lady Constance –, hagyd abba ezt a zagyvaságot.

Őlordsága az utasítás szerint cselekedett, és ekkor egy kis szünet állt be, mert Lady Constance megkísérelte kiválasztani a megfelelőt abból a három megjegyzésből, amelyek egyszerre tolultak ajkára. Még akkor is ingadozott közöttük, amikor megcsördült a telefon.

Ha egyedül lett volna, Lord Emsworth hagyta volna, hogy addig csengjen, amíg a telefonáló fel nem adja, mivel a csörgő telefon felvételére vonatkozó nézetei megegyeztek azokkal, amelyeket a nem a „Shropsire-i, Herefordshire-i és Dél-walesi Sertéstenyésztők Egyesületé „-tői érkező levelek elolvasásával kapcsolatban vallott, de Lady Constance, mint a nők általában, nem volt képes ilyen higgadt hozzáállásra. A készülékhez sietett, és így bátyjának szabadságában állott, hogy visszasüllyedjen furcsa nevekkel és krumpliszirmokkal kapcsolatos meditációjába. Éppen azon volt már, hogy imigyen cselekedjen, amikor hirtelen egy szó ütötte meg a fülét, és ez egyszeriben kirángatta a gondolatok sodrából.

A szó ennyi volt: „Alaric!”, és hallatára őlordsága testét jeges fagy dermesztette meg, kopasz feje búbjától egészen annak a papucsnak a sarkáig, amelyre vonatkozóan Lady Constance éppen egy perccel azelőtt tett kritikus megjegyzést. Lord Emsworth a legrosszabbtól tartott.

A legrosszabb be is következett. Öt perc múlva Lady Constance visszajött.

– Alaric volt az – mondta. – Tűz ütött ki a házában, és arra az időre, amíg mindent rendbe nem tesznek újra, ideköltözik. Azt mondta, szeretné, ha a kerti lakosztályt kapná meg, úgyhogy most megyek és utánanézek, hogy mindent pont úgy rendezzenek, ahogy Alaric szereti. Holnap a reggeli vonattal érkezik az unokahúgával együtt.

És távozott. Lord Emsworth úgy süppedt vissza a székébe, mint egy Viktória kori melodrámában szereplő derék öregúr, aki éppen most értesült róla, hogy jelzáloggal terhelt vagyonkáját megkaparintotta az intrikus. Nem érezte a megszokott kellemes melegséget a szíve tájékán, ami pedig mindig jelentkezett, ha valamelyik nővére eltűnt a látóhatárról. Lelki szemei előtt megjelent egy olyan blandingsi kastély rémképe, amelyet nemcsak Connie szennyez be jelenlétével, hanem Dunstable és az unokahúga is... aki, ha hasonlít nagybátyjához, akkor valószínűleg egyike azoknak az érces hangú, parancsolgatós fiatal lányoknak, akik mindig is rémülettel töltötték el... A gondolatra őlordsága úgy érezte magát, mint akit kifiléztek, akár azt a doveri nyelvhalat, amit reggelire evett.

Pár percig mozdulatlanul ült. Izmai egészen elernyedtek, agya azonban káprázatos sebességgel dolgozott, ami nem ritka jelenség vészhelyzetben. Világosan látta, hogy olyan szituációba keveredett, amelyet nem tud egyedül kézben tartani. Szövetségesre van szüksége, aki erkölcsi támogatást tudna nyújtani neki a nehéz időkben, és hamarosan ráébredt, hogy egyetlen ember létezik, aki be tudná tölteni ezt a pozíciót. Odament a telefonhoz, és egy londoni számot tárcsázott fel, majd egy idő elteltével, ami örökkévalóságnak tűnt számára, vidám hang csendült fel a vonal túlsó végén.

– Halló?

– Ó, Galahad – mekegte Lord Emsworth. – Itt Clarence. Szörnyű dolog történt, Galahad. Connie visszajött.

MÁSODIK FEJEZET

Körülbelül abban a percben, amikor Lady Constance a blandingsi kastély könyvtárához vezető lépcsőn iramodott felfelé, a végsőkig elszánva, hogy bátyja elé álljon és tudtára adja, hogyan is vélekedik a külleméről, London Wl-es postai körzetében egy bal szemén fekete keretes monoklit viselő, kifogástalanul öltözött, alacsony termetű úriember éppen kifizette a taxit, amely a Piccadillyről hozta haza. Bement a Berkeley Mansions nevet viselő épületbe, és elindult a negyedik emeletre, ahol hangulatos legénylakást tartott fenn. Kitűnően érezte magát a kellemes vacsora után, amit egynéhány jó barátja társaságában költött el, és felfelé mentében egy régi dallamot dúdolgatott.

Harminc évvel ezelőtt szokatlanságával tüntetett volna, ha Galahad Threepwood ily korai órán tér haza, mivel bohó ifjúsága idején majdnem minden éjszakáját azzal töltötte, hogy csatlakozott a Pelikán Klubban tartott összejövetelekhez, amelyek ritkán oszlottak fel hamarabb, mint hogy a tejesember elkezdte volna róni körútját. Gally gyakran hangoztatta, hogy a kiváló egészséget, amit most, élete delén járva, továbbra is magáénak tudhat, kizárólag ennek a gyakorlatnak köszönheti.

„Nagyon különös”, jegyezte meg egyszer az egyik unokahúga, miközben egy barátjával beszélgetett, „hogy miképpen lehet valaki, aki olyan életet élt, mint Gally, ilyen iszonyatosan jó karban. Akármerre nézel, azt látod, hogy mindig példamutató életet élő emberek alig vonszolják magukat, ezzel szemben Gally, aki az egész életét végigdorbézolta, és amennyire én vissza tudok emlékezni, ötvenéves koráig egyszer sem került ágyba hajnal előtt, pirospozsgásabban és vidorabban járkál fel s alá, mint valaha.”

De az ember hajlamos rá, hogy lelassuljon egy kicsikét az évek múltával. Gallynek mostanában már nem volt ellenére időnként egy-egy otthon eltöltött csendes este. Most éppen egy ilyennek nézett elébe. A Pelikán Klub fénykora már réges-rég lehanyatlott, és elmúlása magával vitte Gallynek az éjszakai élet bizonyos, energikusabb válfajai iránt érzett lelkesedése nagy részét is.

Amint kinyitotta a lakása ajtaját és a kis halion keresztül bement a nappaliba, meglepetten vette tudomásul, hogy egy emberi alakot talál ott. A tény természetesen némi megütközést keltett benne, de már nem fogta el a küszöbönálló végzet iszonyata, ami pedig fiatalabb éveiben, amikor a nappalijában váratlanul felbukkanó emberi alak aligha lehetett más, csak valamelyik hitelezője vagy a végrehajtó, minden bizonnyal rátört volna. A következő pillanatban felismerte látogatóját.

– Hello, hello, Johnny fiam. Egy pillanatig azt hittem, hogy kísértet vagy, akit valaki felbérelt, hogy itt kísértsen. Hogy jutottál be?

– A portás beengedett a kulcsával.

Gally nem tudott elfojtani egy szemernyi felháborodást. Természetesen nincs akkora baj, most, hogy már tiszteletreméltó és megállapodott embernek számít, de itt az elvről van szó. A portásoknak, gondolta, nem kellene beengedni az embereket, mivel ez aláássa a civilizált társadalom teljes rendszerét. Felidéződött benne egy sok évvel azelőtti eset, és úgy rándult össze egész testében, mint akibe kínzó fájdalom nyilallik hirtelen. Egyszer házinénije beeresztett egy Jerry Judson, a „Becsületes” névre hallgató bukmékert kedves kis fészkébe, akinek, bizonyos tőkehiány következtében, a newmarketi Tavaszi Verseny óta tartozott.

– Megmondtam neki, hogy a keresztfiad vagyok.

– Értem. Mégis... Szóval... Na, most már mindegy. Mindig felvillanyoz, ha veled találkozhatom.

Gallynek meglehetősen szépszámú keresztfia volt, a régi Pelikán klubbeli cimborák leszármazottai. Mostanra már valamennyien elárvultak, mert a Pelikánok közül kevésben volt meg az a kitartás, ami Gallyt képessé tette, hogy az említett intézmény által népszerűsített életmódot hosszasan folytassa. John Halliday, a fiatalember, aki ma este beugrott hozzá, a néhai J. D. „Nyakas” Halliday fia volt. Apja egy volt azon sokak közül, akik számára a klub által diktált iram túl gyorsnak bizonyult. Alig töltötte be negyvenedik életévét, amikor utolsó adóslevelét aláírta, és közeli barátai körében még így is meglehetős szenzációként hatott, hogy egyáltalán eddig húzta.

Amint Gally monokliján keresztül szemügyre vette Johnt, mint már annyiszor, ismét csak alaposan elcsodálkozott azon, milyen kevés hasonlatosságot lehet fellelni a szegény jó öreg Nyakas és a fia között. Míg az előbbi, bár kétségkívül szuper srác volt, valljuk meg őszintén, első pillantásra nem nyerte meg mindenki rokonszenvét, mivel sok Pelikán-társával egyetemben azt a benyomást keltette a szemlélőben, mint akit komoly macskajaj kínoz, emellett ugyanazt a ruhát viseli, mint amiben az éjszakát töltötte, és sajnos arra sem jutott ideje, hogy megborotválkozzon – addig az utóbbi úgy nézett ki, mintha skatulyából húzták volna ki, és testalkata egy atlétáéra emlékeztetett. A feltörőben levő fiatal ügyvédekre jellemző légkör lengte körül, első pillantásra meg lehetett állapítani, hogy szabadidejét leggyakrabban sportpályákon tölti, és furcsamód pontosan ez volt az igazság. Golfban pontosan hatos hátránnyal indult, fallabdában rendkívüli szakértelmet tanúsított, mindamellett már körülbelül öt éve tagja volt az ügyvédi kamarának, és bár távolról sem tartozott azok közé a selyemtaláros cápák közé, akik négy számjegyű összegekért adják magukat, egész szépen keresett.

Mialatt Gally imigyen morfondírozott magában, a jeles ifjú le s fel járkált a szobában. Majd a nyitott ablakhoz lépve megállt és kinézett, miközben érzelmes sóhaj szakadt fel kebeléből.

– Micsoda éjszaka ez a mai! – szólalt meg. – Micsoda éjszaka!

Gally szemében ez a mostani kifejezetten szokványos londoni éjszakának tűnt. Az eső éppenséggel nem esett, de ennél többet aligha tudott volna a javára írni.

– Szerintem nincs benne semmi különös.

– De hát a holdfény!

– Nincs is holdfény. Csak a sarki kocsma fényei tévesztettek meg.

– Igenis, ez csodás éjszaka, és aki azt mondja, hogy nem, az mind elmehet a pokolba!

Gally csak most figyelt fel rá, hogy a keresztfia modorában mélyreható változás állt be, bizonyosfajta pezsgést és bugyborékolást lehetett felfedezni benne, ahhoz hasonlatosat, ami egy forráspontját éppen elért kávéfőzőt szokott jellemezni. A régi szép Pelikán-korban, ha egy cimborája hasonló viselkedésbeli változásokat mutatott, Gally automatikusan jelentős, legalább nyolcszoros arányú pénznyereménynek tulajdonította volna a jelenséget, de mivel Johnt úgy ismerte, hogy az élet minden területén feltörekvő ifjú ügyvédhez illő mértékletességet tanúsít, arra a következtetésre jutott, hogy jelen esetben mélyebbre kell ásnia, ha meg akarja találni a jelenség okát.

– Hát veled meg mi történt? – kérdezte. – Határozottan azt az érzést kelted az emberben, mintha valaminek nagyon örülnél. Nyerő lóra tettél a nap folyamán?

– Pontosan ez történt.

– És milyen esélyekkel?

– Ezer az egyhez!

– Mi az ördögről beszélsz?

– Előtte pontosan ennyire taksáltam az esélyeimet. Gally, azért jöttem, hogy neked mondjam el először, hogy eljegyeztem valakit.

– Micsoda?

– Jól hallottad. Akár ebben a percben nyakadba veheted a várost, hogy nászajándékot keress nekünk. Jegyesek lettünk, és hamarosan meg is üljük a hét országra szóló lakodalmat.

Egy ékesebb agglegénytől azt várná az ember, különösen ha az illető olyan előéletet tudhat maga mögött, mint Gally, hogy ha egy kedves keresztfia, akinek sorsát szívén viseli, ilyen bejelentéssel áll elő, minden valószínűség szerint összeszorított szájjal és fejcsóválva fogadja a lesújtó hírt. Azt vélné az ember, hogy semmi sem szomoríthat el jobban egy idősebb s bölcsebb jóakarót, mint ha azt kell látnia, hogy fiatal pártfogoltja, akit hőn szeret, olyan lépésen töri a fejét, amely csak katasztrófához és nyomorúsághoz vezethet. Bár nővérei, Constance, Dora, Charlotte, Julia és Hermione, akárhányan csak voltak, mindannyian hevesen tiltakoztak volna effajta jellemzés ellen, Gally szíve mélyén hő érzelmek lakoztak. Valamikor réges-rég ő is szeretett, szerelme tárgya egy Dolly Henderson nevű leányzó volt, aki rózsaszín trikóban a régi oxfordi és tivolibeli zenés szórakozóhelyeken lépett fel különféle vidám dalokkal. Ezek közül való volt az is, amelynek a refrénjét hazafelé menet dúdolta.

Na, persze semmi sem lett az egészből. A szigorú viktoriánus elveket valló atya, aki két apának is bőven elegendő hatalommal rendelkezett, Dél-Afrikába száműzte fiát, Dolly pedig hamarosan feleségül ment egy Cotterleigh nevezetű, az ír Gárdánál szolgáló fickóhoz, és Gally soha többé nem találkozott vele. Emléke azonban, amely még mindig élt, Gallyt minden, ifjonti szerelemről szóló történet megértő közönségévé tette, így aztán ahelyett, hogy keresztfiát arra intette volna, hogy ne csináljon bolondot magából, vagy aggódó arccal afelől kérdezősködött volna, hogy vajon nem tud-e valahogy kikeveredni a slamasztikából, élénk érdeklődés csillant meg a szemében.

– Örülök, Johnny. Mesélj el mindent részletesen. Mikor történt?

– Ma este. Mielőtt idejöttem volna.

– Tényleg megkérted a kezét?

– Tudom, hogy nehéz elhinni, de igen.

– És ki ő?

– Linda Gilpinnek hívják.

Gally elgondolkozva táncolta a homlokát.

– Gilpin. Ismerek egy Ricky Gilpin nevű fiút. Dunstable herceg unokaöccse. Lehet köztük valami rokonság?

– A húga.

– Akkor ő Dunstable unokahúga?

– Igen.

– Találkoztál már Dunstable-lel?

– Nem. De azt hiszem, hamarosan fogok. Milyen ember?

– Szemét alak.

– Tényleg?

– Világéletében az volt. Harminc éve ismerem. Egyszer megpróbált bejutni a Pelikán Klubba, de reménytelen vállalkozás volt. A cilinderből, amit a gyűléseken használtunk, csak úgy záporoztak a fekete golyócskák, jó pár marékra való éppen a te édesapád jóvoltából. Nagyon következetesen ragaszkodtunk ahhoz az alapelvhez, hogy nem engedjük, hogy szemét alakok férkőzzenek be a Pelikán Klub csapatába.

– És miért olyan szemét?

– Engem ugyan hiába kérdezel. Nem vagyok én pszichológus.

– Úgy értem, milyen szemétségeket követett el? Miket csinált?

– Semmi különöset. Egyszerűen ilyennek született. Az egyik dolog például, ami ellene szól, hogy irtózatosan pénzéhes. Amikor megismertem, a testőröknél szolgált, és akkora volt az apanázsa, hogy bele lehetett volna fojtani egy lovat, de ő úgy zsugorgatta, mintha hozzátapadt volna a két keze. Aztán megházasodott, valami északról származó muki lányát vette el. Zsákszámra állt náluk a pénz, mert volt egy gyáruk, ahol csészéket meg mosdókagylókat meg ilyesmikét gyártottak, aztán, amikor a nő meghalt, hatalmas vagyont hagyott Dunstable-re. Megkapta a hercegi címet, meg egy nagy darab birtokot egy irdatlan halom pénz kíséretében, és most legalább kétszeres milliomos. De hiába ilyen gazdag, mégis egyfolytában azon töri a fejét, hogyan válhatna még gazdagabbá. Soha ki nem hagyna egyeden trükköt sem. Ha lát rá egy csöppnyi esélyt, hogy valakiből kiszedhet két pennyt, ha fut egy mérföldet szűk cipőben, ugrik, hogy megtegye. Sosem tudtam megérteni azokat a fickókat, akik ennyire odáig vannak a pénzért.

– Sosem árt, ha valakinek csörög némi pénzmag a zsebében.

– De nem érdemes ekkora hűhót csapni csak azért, hogy még többet és többet szerezz, ha egyszer már van mit a tejbe aprítanod. Ha Dunstable-lel kell találkoznom, mindig émelyít kissé a társasága. Johnny fiam, be kell vallanom, hogy kezdek bizonyos kételyeket táplálni a lépéssel kapcsolatban, amit megtenni készülsz. Nem vagyok teljesen meggyőződve arról, hogy bölcsen cselekszel.

John rámutatott arra a tényre, amely láthatóan elkerülte Gally figyelmét, miszerint nem Dunstable herceg az, akivel házasságra készül lépni, hanem csupán egyik rokona, és Gally elismerte, hogy van benne valami. Mégsem szívesen gondolt arra, hogy Johnnak úgy kell majd leélnie az életét, hogy közben a herceget Alaric bácsinak szólítja, de John azt állította, a szerelem képessé teszi rá, hogy dacoljon ezzel a körülménnyel.

– Egyébként sem hiszem, hogy olyan sokat találkoznék vele a jövőben, hogy bárminek is szólítanom kellene.

– Az esküvőn például találkozni fogsz vele.

– Az esküvőn úgyis valamiféle transzban leszek, észre sem fogom venni.

– Mondasz valamit – helyeselt Gally. – A vőlegény ritkán van olyan idegállapotban, hogy hideg fejjel felmérhetné a környezetet, amikor úgy istenigazában beindul a gépezet. Most is látom magam előtt drága emlékű atyádat, amikor a lelkész nekiállt, hogy megdolgozza. Fehér volt, mint a fal, és minden ízében reszketett. Én voltam a vőfély, és biztos vagyok benne, hogy ha nem álltam volna olyan szorosan mögötte, és nem ragadtam volna meg a frakkja szárnyait, elinalt volna, mint a nyúl.

– Az én esetemben nem lesz erre szükség. Lehet, hogy reszketek majd, de ki fogok tartani, akár egy erődítmény.

– Remélem is, mert nincs a világon még egy dolog, amit olyan keserű szájízzel venne tudomásul a násznép, mint azt, ha a vőlegénynek egyszer csak hűlt helye támad. Mesélj valamit erről a lányról.

– Ne kísérts. Órákig tudnék beszélni róla megállás nélkül.

– Szép, igaz?

– Mi sem írhatná le pontosabban lényét.

– Magas? Alacsony?

– Pont megfelelő.

– Karcsú és törékeny, igaz?

– Igen.

– A szeme? -Kék.

– A haja?

– Barna. Olyan bamaszerű. Gesztenyebarna.

– Döntsd már el végre.

– Na, jó, hát akkor gesztenyebama, a fenébe is.

– Semmi szükség rá, hogy engedd elhatalmasodni magadon az agresszív indulatokat. Természetes, hogy érdekel minden egyes részlet, hiszen azóta ismerlek, amikor még akkorka voltál, hogy alig látszottál ki a földből.

– Gondolom, gyakran lovagoltattál a térdeden, amikor kisgyerek voltam.

– Semmi pénzért nem vetemedtem volna ilyesmire. Visszataszító voltál kisgyereknek. Leginkább egy buggyantott tojáshoz tudnám hasonlítani az akkori önmagadat. Na, szóval, abból, amiket itt elmondtál, arra következtettem, hogy ami a leányzót illeti, minden a legnagyobb rendben.

A keresztapád beleegyezése immáron tiéd, ha egyáltalán érdekel. Hova mentek nászútra?

– Jamaicára gondoltunk.

– Az elég drága hely.

– Én is úgy hallottam.

– Ezennel elértünk egy olyan kérdéshez, amit feltétlenül szeretnék megvitatni veled. Hogy állsz anyagiak tekintetében? Azt tudom, hogy elég szép kis pénzt keresel a kamarában, de elég lesz az egy házassághoz?

– Ami a pénzt illeti, minden a legteljesebb rendben. A minap aranybányára bukkantam. Hallottál már a Bender Galériáról?

– Miféle galéria az?

– Képtár.

– Soha az életben nem hallottam még róla.

– A Bond Streeten van. Nincs éppen a legnagyobbak közt, de azért szépen megyeget, és én amolyan csendestárs vagyok benne. Joe Bender viszi az üzletet. Oxfordban ismertem meg, aztán átvette a galériát az apjától. Amikor több tőkére volt szüksége, én meg éppen egy kis summát örököltem az egyik nagynénikémtől, befektettem.

– Mindent, amid volt?

– A legnagyobb részét.

– Meggondolatlan cselekedet volt.

– Egyáltalán nem. Joe nagyon jó üzletember, csupa teknőckeretes szemüveg és lendület. Együtt megcsináljuk a szerencsénket.

– És ezt ki mondja?

– Én olvastam ki a kristálygömbből. Joe épp most ütött nyélbe egy hatalmas üzletet. Hallottál már Robichaux-ról?

– Nem.

– Francia festő. A barbizoniak közül.

– És mi van vele?

– Mostanában kezd híres lenni. Joe azt mondja, hogy mindig ez történik a régi francia művészekkel. Úgy élik le az életüket, hogy alig tudják megkeresni a napi betevőre

valót, de miután meghalnak, egyszer csak felszökik a képeik ára a csillagos égig. Volt idő, amikor pár frankért vehettél egy Renoirt, manapság meg, ha egy Renoir-képet akarnál vásárolni, el kellene adnod az összes családi ékszert. Most éppen ugyanez történik ezzel a Robichaux nevű ürgével. Egy-két éve még a kutya se foglalkozott vele, most meg, miután beindult a szokásos fellendülés, és pontosan ide akartam kilyukadni ezzel az egész eszmefuttatással, Joe a minap akkora pénzért adott el egy Robichaux-t, hogy alig kaptam levegőt. Nem hittem volna, hogy ez lehetséges.

– Minden lehetséges egy olyan világban, ami úgy tele van balekokkal, mint ez a miénk. Ki volt az a hájfejű őrült?

– Ez az igazi meglepetés, amit a végére tartogattam. Nem más, mint a jövendő fogadott bácsikám. Gally hitetlenkedve horkantott.

– Dunstable?

– Igen, a jó öreg Alaric bácsi.

– Nem bírom elhinni.

– De hát miért nem?

– Dunstable soha életében nem vett egyetlen képet sem. Egy vicces tengerparti képeslap inkább rá vallana.

– Lehet, hogy képeslapnak nézte. Mindenesetre megvette. Joe-t is megkérdezheted.

– Elképesztő. De elég nehezen köhögte ki az árát, nem?

– Nem voltam ott, amikor az üzlet megköttetett, úgyhogy nem tudom megmondani, de ha akarod, megkérdezhetem.

– Hagyjuk. Innentől olybá vesszük, mintha tényleg ő lett volna az. Azt mondod, hogy a Robichaux munkái egyre szebb árért kelnek el?

– Ha jól tudom, megállíthatatlanul emelkedik az ára a piacon.

Gally megcsóválta a fejét.

– Még ez sem magyarázza, miért vetkezett ki Dunstable önmagából. Bárki más esetében biztosak lehetnénk benne, azon spekulál, hogy némi profittal eladja, de a te drága Alaric bácsikád aligha ebben töri a fejét. Egyetlen pennyt nem kockáztatna, még a legtutibb üzletre sem. Nem, vissza kell térni az eredeti teóriához, hogy be volt szíva, mint a ló. Hát ez meg vajon ki lehet? – kérdezte Gally, amikor a telefon csörgött. Kiment a haliba, ahol a készülék állt, magára hagyván Johnt, aki végre újra a szeretett lénynek szentelhette gondolatait.

A hosszú és zűrzavaros udvarlás hirtelen jött leánykérésben csúcsosodott ki egy taxiban, amely kettőjüket szállította haza egy koktélpartiról, és a leánykérés szerencsés kimenetele felett érzett diadalmámort csak az a tény homályosította el némiképp, hogy semmire sem volt idő, amit elmélyült beszélgetésként jellemezhetnénk. Azokra a témákra, amelyeket a közmegegyezés mélyebbnek szokott ítélni, John a következő találkozás alkalmával készült kitérni.

Éppen azon merengett, hogy Linda Gilpin mily toronymagasan felette áll mindazoknak a szerencsétlen nőnemű szörnyetegeknek, akikbe az elmúlt pár évben szerelmesnek hitte magát, és éppen ott tartott, hogy hálát rebegett őrangyalának, amiért dicséretre méltó szorgalommal rendre megakadályozta, hogy bármelyikükkel komolyabb kapcsolatot alakítson ki, amikor Gally visszatért a helyiségbe.

Úgy nézett ki, mint akit szórakoztat valami.

– Furcsa egybeesés – mondta –, hogy mi is éppen Dunstable-t emlegettük az imént. Clarence, a bátyám telefonált, és ő is róla beszélt. Úgy tűnik, Blandingsben elszabadult a pokol. A húgom, Connie befutott Amerikából valami barátnőjével, ami már önmagában is elég lenne hozzá. hogy alapjaiban megrendítse Clarence lelki nyugalmát, de ennek tetejébe még Dunstable is bejelentkezett egy röpke látogatásra. Holnap a korai vonattal érkezik az unokahúgával egyetemben. Nem csodálkoznék, ha szegény bátyó úgy erezné magát, mint Shalott várúrnője, amikor megfogant az átok. Már az is éppen elég rémisztő, amikor Connie egy barátnője társaságában ott ólálkodik az ember körül. Ha ehhez még hozzátesszük Dunstable-t meg az unokahúgot, megállapíthatjuk, hogy Clarence bizony némi joggal érzi, hogy az elegy túl tömény. Apropó, unokahúg – kapott észbe Gally –, ez a te szíved választottja, vagy Alaric bácsi többet is tárol az udvartartásában?

Johnt megzavarták ezek a szavak. Tudta, hogy a hercegnek csak egy rokona van, akire az unokahúg kifejezés illik. Végül kinyögte, hogy nem érti a dolgot.

– Mit nem értesz rajta?

– Linda nem mondott semmit arról, hogy Blandingsbe készülne.

– Mikor kellett volna mondania?

– A taxiban, amikor megkértem, hogy jöjjön hozzám feleségül.

– Valószínűleg akkor még nem tudott róla. Cseppet sem lennék meglepve, ha Dunstable kész tények elé állította volna, amikor hazaért.

– De úgy volt, hogy holnap együtt ebédelünk.

– Nem találkozol vele hamarabb? Egy egész délelőttöt veszni hagysz?

– Dolgom van a bíróságon. Valami hülye autós baleset.

– Igen? Hát, nagyon sajnállak, de attól tartok, az ebéd ugrott. És én is itt hagylak. Egy fivér segélykiáltása nem tréfadolog, amit egy legyintéssel el lehetne intézni – mondta Gally. – Holnap reggel indulok Blandingsbe.

HARMADIK FEJEZET

l

Az utazónak a Paddington pályaudvarról kell startolnia, ha el akar jutni Londonból a Markét Blandings nevet viselő helységbe, ahol a blandingsi kastély található. Másnap délelőtt 11.12-kor Gally ezen a pályaudvaron ácsorgott cigarettával kezében a fülkéje előtt, arra várván, hogy a 11.18-as megkezdje útját. Azzal a helyesléssel jártatta szemét körbe, amit mindig érzett, amikor ezen a különleges hangulatot árasztó helyen volt dolga.

Szerette a Paddingtonra jellemző kifinomultságot és nyugalmat. Ez a pályaudvar merőben más, mint a többi, például a Liverpool Street-i vagy a Waterloo, ahol hatalmas sürgés-forgás és zaj borzolja az idegeket. Itt körös-körül mennyei nyugalom honol. Ahogy a vonatok kigördülnek, a gőz finom alt hanggal hagyja el a mozdonyok kéményét. A hordárok egy-egy fiatal miniszter előkelőségével teszik a dolgukat. A vonatkísérők, ha a körülmények arra kényszerítik őket, hogy füttyentsenek, lágyan füttyentenek. És még az időnként felbukkanó spánielek is ösztönösen tudják, amikor Shropshire- vagy worcestershire-beli otthonuk felé utazóban megállnak itt, hogy az emelt hang ebben a környezetben rossz modorra vallana.

De a són szeszélye folytán Gallyre hamarosan rátört a felismerés, hogy még ezt az édenkertet is feldúlhatják a könyörtelen kígyók. Egyikük éppen ebben a pillanatban bukkant fel a peronon, egy magas, erőteljes testalkatú, rozmárbajszos férfi képében, aki egy papírba csomagolt tárgyat tartott a kezében. Akkora lendülettel mozgott, hogy körülötte a kulturált emberek kisebbfajta csoportjai – amelyek javarészt olyan férfiakból álltak, akik szemmel láthatóan ahhoz voltak szokva, hogy nagy csapat vadászkutyával bóklásszanak naphosszat, és lovakéhoz hasonlatos arcformájú, drága szabónál készített ruhát viselő nőkből – szétfröccsentek, akár a legyek. Gally a férfi láttán sürgősen fülkéjébe menekült, és megpróbálta álcázni magát a reggeli újság segítségével. Ez azonban hiábavaló erőfeszítésnek bizonyult. Nem lehetett ilyen könnyedén megúszni a találkozást Alarickel, Dunstable hercegével.

– Sejtettem, hogy te vagy az – mondta a herceg, miközben lehuppant a szemben levő ülésre. – Legalább két éve, hogy nem találkoztunk.

– Két csodás év... -He?

– Azt mondtam, milyen jó, hogy újra összefutottunk. -Aha.

– Clarence-től hallom, hogy tűz volt a kastélyodban.

– Igen. Zárlatos lett valami vezeték.

– így aztán most eljössz hozzánk Blandingsbe.

– Soha ki nem állhattam Londont.

– Jó nagy tűz volt, mi?

– Büdös lett tőle. Úgyhogy otthagytam.

– És Connie igyekezett megmenteni a hontalan árvát. -He?

– A húgom erre meginvitált Blandingsbe.

A herceg horkantott egy kisebbfajtát. Úgy tűnt, mint akit a büszkeségében sértettek meg.

– Istenem, már hogy invitált volna! Egyszerűen odatelefonáltam tegnap este, hogy jövök.

– Értem.

– Meglepődtem, hogy ott van. Azt vártam, hogy Emsworth veszi fel a telefont. Miért jött el Amerikából, nem tudod?

– Sejtelmem sincs.

– Gondolom, valami hirtelen fellángolás. Körülbelül egy hét múlva gondol egy másikat, és már megy is vissza rohanvást. A nők mind hibbantak. Ok maguk sem tudják, vajon mit fognak gondolni a következő percben. És te mi járatban mégy Blandingsbe?

– Clarence áhítozott rá, hogy a közelében legyek.

– Miért?

– Ki tudná azt megmondani? Talán egyszerűen valamifele hirtelen fellángolás.

– Lehetséges. Még mindig annyit vacakol a disznajával?

– Azt hiszem, továbbra is szívesen tölt el egy-két órácskát a társaságában.

– Az a disznó rettenetesen kövér.

– Clarence nem így gondolja.

– Persze hogy nem, mert ő is ugyanolyan hibbant, mint Connie. Sőt még hibbantabb. Ami azt illeti, voltaképpen az egész világ megháborodott manapság. Vegyük például Connie-t, aki elmegy Amerikába, hogy egy olyan emberrel éljen, akinek olyan alakú a feje, mint egy hagyma. Vagy az én két unokaöcsém, akik mindketten olyan lányt vettek feleségül, hogy ha rajtam állt volna, azt sem engedem, hogy egyáltalán utánuk füttyentsenek. És itt van az unokahúgom. Tegnap este visszajön a szállodába, vihog meg dudorászik, és nem hajlandó elárulni, mi baja. Teljesen meghülyült.

Gally természetesen megvilágíthatta volna a dudorászó unokahúg rejtélyét, de úgy vélekedett, hogy ha a lány maga ilyen tartózkodóan viselkedik, akkor neki sem ildomos világgá kiáltania a titkot. Hagyta, hogy az ideggyengeség gyanúja továbbra is a lány feje felett lebegjen.

– És hol ez a kiegyensúlyozatlan unokahúg? Clarence azt mondta, hogy ő is veled jön. Remélem, nem beteg?

– Nem, semmi baja, kivéve, hogy vihog és dudorászik. Meg kellett jelennie a bíróság előtt, mert valami perben, amit ma tárgyalnak, ő lesz a tanú. Majd később jön utánam. Értesz valamennyit a képekhez? – kérdezte a herceg, elvetvén az unokahúgok témáját, és szokásához híven hirtelen nyergelve át egy másikra.

– Nem sokat. Hallottam, hogy vettél egyet.

– Hát ezt meg ki mondta neked?

– Egy általában megbízhatónak ismert forrás...

– Nos, teljesen igaz a hír. Olyan, amit fekvő aktnak szoktak nevezni. Ismered az ilyesmit. Egy lány ruhátlanul fekszik egy iszapos folyóparton. Valami francia ürge festette. Egy olyan galériában vettem.

– Gondolom, azt mondták róla, hogy a csodaszép festmény annak állít emléket, amikor egy földi halandó megérintette a megérinthetetlent, és a Mester halhatatlanságba merítette ecsetjét, amidőn megfestette.

– He?

– Felejtsd el. Csak azon gondolkoztam, mi mindent hordanak össze egy galériában, amikor egy balek besétál az ajtón.

A herceg bajusza égnek meredt. Modora a társalgás e pontján hűvösséget sugárzott.

– Szóval baleknak tartasz? Hát, akkor nincs igazad. Pontosan tudom, mit csinálok. Megmondjam, miért vettem meg a festményt? Ismersz egy Trout nevű embert? Úgy hívják, Wilbur J. Trout.

– Még nem volt szerencsém találkozni vele. Mi van vele?

– Amerikai. Akit a jenkik playboynak szoktak nevezni. Londonban van, és összefutottam vele a klubomban. Vendégkártyája van. Beszélgetésbe elegyedtünk, és hosszasan ecsetelte, mennyire bele van esve a feleségébe. Persze tökrészeg volt.

– Ezt meg honnan veszed?

– Szerinted mondaná egy pacák a másik pacáknak, hogy szereti a feleségét, ha nem tökrészeg?

– Könnyen meglehet, abban az esetben, ha a másik fickónak olyan sármja van, mint neked.

– Igaz. Van benne valami.

– Egyszerűen megnyerő a modorod. Őszinte vallomásokat vált ki az emberekből.

– Igen, én is azt hiszem. Értem, mire gondolsz. Na, szóval, ott tartottam, hogy azt mondta, szereti a feleségét. A harmadikat. Vagy a negyediket mondta? Mindegy, nem ez a lényeg. Az a fő, hogy a nő mostanában vált el tőle, de ő még mindig szerelmes bele. Valami olyasmit is mondott, hogy ott hever a nő lábai előtt, ami furcsán hangzik, de szó szerint ezt mondta. Telesírta a koktélját, amíg beszélt, ami szintén furcsa volt, mert egy nagydarab, bivalyszerű fickót kell elképzelni, akiről azt hinné az ember, hogy felette áll az effajta érzelgősségnek. Még azt is mondta, hogy nagyon jó focista volt, a Harvard vagy a Yale, vagy valami másik ilyen hely csapatában játszott. Kese haj, törött orr, amit, gondolom, focizás közben szerezhetett, hacsak nem valamelyik felesége húzott be neki. Milliókat örökölt az apjától, aki kint Kaliforniában volt nagymenő üzleti mókus.

Gally kényelmetlenül fészkelődött a helyén. Mindig is jobb elbeszélő volt, mint hallgatóság, és határozottan úgy érezte, hogy társa túl hosszadalmasán vezeti beszéde fonalát a cél felé, feltéve, ha egyáltalán van elérendő célja.

– Mindez, amit most elmondasz – szólt Gally –, hatalmas segítséget jelentene, ha Wilbur Trout életrajzát készülnék megírni, vagy a Trout-sztorit akarnám megfilmesíteni, de fel nem foghatom, hogy függ ez össze a festménnyel és azzal, hogy te hirtelen műgyűjtővé avanzsáltál.

– Pont ide akarok kilyukadni.

– Akkor lyukadjál ki ide, amilyen gyorsan csak tudsz.

– Hol tartottam?

– Hogy azt mondta neked, hogy szerelmes a feleségébe.

– Tényleg. És aztán mondott valamit, ami szó szerint megbabonázott.

– Ezzel pontosan így vagyok magam is. Alig várom már, hogy felfedd előttem, mi lett a végkifejlet. Lefogadom, hogy az inas volt a tettes.

– Mi van? Az inas? Milyen inas? Nem említettem semmiféle inast!

– Ne is törődj vele. Mit mondott, ami annyira lenyűgözött?

– Azt mondta, hogy meglátta ezt a képet egy képtár kirakatában, és ott pusztuljon el, ha nem pontos mása a harmadik feleségének, akinek odaíéküdt a lába elé. Aztán azt mondta nekem, el van rá szánva, hogy megvegye a képet, mert akkor legalább az ott lesz neki örökre, hogy emlékeztesse arra a nőre. Hozzátette, hogy nem érdekli, ha egy vagyonba kerül is, és erre én természetesen rögtön azt mondtam magamban: „Mi a manó!”

– És ezt miért mondtad magadban?

– Mert rögtön felismertem, hogy ezen kereshetek valamicskét. Tíz perc múlva már a galériában voltam, és meg is vettem, ugyanis biztos vagyok benne, hogy a kétszeresét is meg fogja adni annak, amennyit én belefektettem, pedig, valljuk meg, elég borsos ára volt. Bűnsok, amennyit ezek a galériák kivesznek az ember zsebéből. Az vigasztal egyedül, hogy meg fog térülni, méghozzá kamatostul.

– Úgy tekintesz rá, mint egyfajta befektetésre?

– Pontosan. És a profit lenyűgöző lesz. Úgyhogy egy szót se többet a balekokról, akik besétálnak a képtárakba. Akarod látni ezt a ronda képet? Ebben a csomagban van, ni. Bár, ha jobban meggondolom, mégsem mutatom meg – gondolta meg magát a herceg. – Egy csomó gond lenne vele, kicsomózni a madzagot, aztán meg visszakötni, én meg rohadtul érzem magam. Egy szemhunyásnyit sem aludtam az éjszaka, mert az unokahúgom viselkedésén gondolkoztam. Ahogy vihorászott, és olyan furcsán csillogott a szeme. Ránézni is rossz volt.

2

Gallyt sohasem untatta, ha vonaton kellett utaznia, hacsak utazása nem foglalt magában vég nélküli eszmecserét olyan beszélgetőtárssal, aki érdemtelennek bizonyult e kegyre. Ezért aztán kiváltképp kellemesnek tekintette azt az időszakot, amíg gondolataiba mélyedhetett. Mindazonáltal örült neki, amikor végre elérkezett az idő, hogy felébreszthette a herceget, aki ebédje elfogyasztása után ismét kómába esett, és tudathatta vele, hogy öt perc múlva Markét Blandingsbe érkeznek.

Az első emberi lény, akit a peronon megpillantott, Clarence, a bátyja volt, a második meg a húga, Constance. A herceg megjelentékor a Lady Constance arcára kiülő mosoly tovatűnt, akár a szellő, amikor észrevette, ki mászik kifelé a vonatból mögötte. Gallyhez fűződő viszonya mindig is távolságtartó volt. Bármilyen széles körben elismert személy volt bátyja, Constance szemében, hasonlóan összes többi nővéréhez, nem volt más, mint egy büszke nemesi família fekete báránya, akit az ember olyan ritkán emleget, amilyen ritkán csak lehet, és a közbeeső időben megpróbál elfelejteni. Évek óta üldözte a rettegés, hogy fivére meg találja írni visszaemlékezéseit, és bár ez a veszély látszólag mostanra elült, Constance-en még mindig hidegrázás vett erőt, akárhányszor Gallyvei kellett találkoznia. Nem szívelhette sem a megjelenését, sem a beszédmodorát, sem azt a rút monoklit. Őladysége néha hajlott arra a gondolatra, hogy talán könnyebben el tudná viselni bátyja jelenlétét, ha nem hordaná ezt a rémséges holmit.

Ennek folytán sajátságos hűvösség lengte be a Markét Blandings-i állomás peronján összegyűlt kis csoportot, és Lord Emsworthben, akinek bensejét átmenetileg elviselhetetlen rettegés mardosta, nehogy lelepleződjön szerepe Gally megérkezésében, jelentékeny megkönnyebbülést keltett, amikor húga és a herceg eltávoztak, hogy utánanézzenek a herceg poggyászának, amely az ilyen látogatások alkalmával mindig tekintélyes mennyiségre rúgott.

– Nagyon szép volt tőled, hogy ilyen hamar eljöttél, Gally – mondta. – Attól feltem, esetleg más programod van.

– Kedves jó Clarence-em! Mintha bármiféle más program visszatarthatna, amikor a tiédhez hasonlatos sürgős segélyhívó jeleket veszek?! Bölcsességre vall, hogy engem hívtál. Még a magadfajta erős jellem számára is kínzó megpróbáltatást jelenthetett, amikor Connie hirtelen felbukkant a semmiből, akár egy világító halálfej a szellemvasúton.

– Úgy is volt.

– Ezután a váratlan hír okozta sokk, hogy Dunstable is hamarosan megérkezik, még nagyobb lehetett. És mégis, mi ketten vállvetve megbirkózunk még Dunstable-lel is. Kemény kézzel kell elbánnunk vele. És mi a helyzet Connie barátnőjével?

– Ó, ő nagyon kedves. Nagyon megkedveltem.

– Hát, ez is valami.

– Imádja a disznókat. Igazából semmi konkrétat nem mondott, de tisztán kiviláglott, hogy megfelelően viszonyul hozzájuk, amikor elmeséltem neki a Császárnő etetési előírásait.

– Mi a neve?

– Azt elfelejtettem.

– Na, mindegy, kétségtelen, hogy idejekorán fény derül rá. Említettél még egy fickót is, akit Freddie ajánlott be nálad. És az ő neve micsoda?

– Nem emlékszem rá.

– Hát, Clarence bátyó, neked sem kell beállnod az idegenlégióba, ahová felejteni járnak az emberek. Kényelmesen tudsz felejteni anélkül, hogy egyetlen lépésnyit elmozdulnál Blandingsből. Na és milyen? Jó fej?

– Nem. Nem mondhatnám. Egyfolytában olajrészvényeket akar nekem eladni. Feltételezem, ez egyszerűen csak az amerikai üzleti tempó megnyilvánulása, de akkor is kínosan érint, amikor egyfolytában abból áll a társalgásunk, hogy igyekszem visszautasítani, úgyhogy megmondtam Beachnek, hogy ezentúl a könyvtárban akarok enni, az meg, hogy az étkezések között elkerüljem, már nevetségesen egyszerű feladat.

– Gyerekjáték annak, aki hosszú éveket töltött azzal, hogy Connie-t próbálta elkerülni.

– Beach azt mondja, hogy a fickó tegnap Londonba ment.

– De nyilván még visszajön.

– Én is attól tartok.

– Igazából az sem lepne meg, ha az az ürge lenne az, aki amott közéig. Nem, nem arra, emerre, kicsit még balra.

– Igen ez tényleg Mr... Mr... Mr...

– Nevezzük X-nek – tanácsolta Gally.

Howard Chesney karcsú, középmagas fiatalember volt, megjelenésére nézvést rendkívül vonzó, flanelöltönye a lehető legjobb szabású, kalapja ugyanolyan jó állapotú, mint az a másik, amit előző nap Lady Constance is megcsodált. Az egyeden kifogás, amit egy megátalkodott akadékoskodó emelhetett volna ellene, az volt, hogy két szeme túlságosan ravasz tekintettel csillogott, és túlságosan közel ült egymáshoz.

Mivel Gally tudta, Lord Emsworth milyen szorongató helyzetbe kerülne, ha olyasvalakit kellene bemutatnia, akinek a neve elszállt az agyából, Gally magához ragadta a kezdeményezést.

– Jó napot – mondta. – Lord Emsworth öccse vagyok. Nevem Threepwood. Hallom, maga Freddie unokaöcsém barátja. Hogy s mint van a mi Freddie-nk mostanság?

– Jól.

– És sok kutyakekszet ad el?

– Sokat.

– Hallottam, milyen jól összebratyiztak Clarence-szel az utóbbi napokban.

Ez a kifejezés ugyan nem egyezett meg tökéletesen azzal, amit Howard Chesney használt volna, ha Lord Emsworth-szel való kapcsolatát kell jellemeznie, ám legyűrte az ajkára toluló tiltakozást, és dicsérő ódákat kezdett zengedezni a blandingsi kastélyról és a számos látványosságról, amivel a hely kecsegtet. Arról is ejtett pár jó szót, mily gyönyörűségeket tartogat a látogató számára a shropshire-i vidék. Elmesélte, hogy tegnap is gyalogszerrel tette meg az utat a kastélytól az állomásig, és most ugyanezt tervezi.

– Ez – mondta Gally egyetértő bólintással – mindenki számára szerencsés körülmény, aki az ügyben érdekelt, mivel Clarence, Constance húgom, a herceg és én... az ott a húgom, a mellette álló tekintélyes méretű tárgy pedig a herceg... nos, nehéz volna mindannyiunknak egyszerre bepréselődni az autóba. A herceg is meglehetős helyigénnyel bír, Clarence-nek pedig szokása olyanformán kinyújtóztatni lábait a szélrózsa minden irányába, akárha egy polip karjai volnának. Sokkal jobban fogja érezni magát, amint népdalokat énekelgetve az út mentén halad. Bölcsességre vall, Clarence – fordult bátyjához Gally, amikor Howard eltávozott –, hogy nem fektettél semmit sem a fiatal barátunk által ajánlott olajrészvényekbe. Azt nem akarom felhánytorgatni neki, hogy a két szeme túlságosan közel ül egymáshoz... a legjobb cimboráim között is vannak olyanok, akiket közel ülő szemekkel látott el a természet... de süsse rám akárki, hogy még soha nem láttam szélhámost, márpedig hosszú életem folyamán akadt már dolgom jó néhánnyal, ha ez az ember nem az. Szerinted honnan a nyavalyából szedhette Freddie?

3

Beach a szobájában ült, és az esti pohár portóiját szürcsölgette. Ha valaki megleste volna, alighanem az lett volna a benyomása, hogy íme, itt ül egy komornyik, akinek a lelke nyugodt, szellemét pedig nem zavarja kellemetlen gondolat.

Ez a valaki tévesen ítélt volna. Beach lelke egyáltalán nem volt nyugodt. Talán túlzásba esnénk, ha azt állítanók, hogy lelkében rettenetes vihar tombolt, de azt meg kell hagyni, hogy a nevezett hely klímája távol állt a teljes szélcsendtől. Mivel az a fajta ember volt, aki érzékeny a légköri változásokra, a Blandingsben most uralkodó helyzet próbára tette idegrendszerét. Úgy érezte, hogy Lady Constance visszatértével egyfajta árnyék vetült imádott otthonára.

Nem kerülte el figyelmét őlordsága reakciója, amikor 6 bejelentette Lady Constance érkezését, és valami azt súgta neki, hogy nehéz időknek néznek elébe. Bárcsak itt volna Mr. Galahad, gondolta, akinek jelenléte talán némi megkönnyebbülést hozna megtört munkaadójának: és ím, alig fogalmazódott meg fejében a gondolat, amikor kinyílt az ajtó, és belépett rajta Gally.

Azt állítani, hogy Beach felugrott ültéből, eltúlzott kijelentés lenne. Az ő testalkatával rendelkező férfiak nem ugrálnak fel csak úgy ültükből. Ehelyett lassan és méltóságteljesen emelkedett fel, ahogyan egy víziló tette volna a folyóparton, érzelmei pedig ahhoz voltak hasonlatosak, amilyenek egy ostromlott helyőrség katonáiban ébredhetnek, amikor az USA haditengerészei megérkeznek.

– Mr. Galahad!

– Igen, én vagyok az. Ez a nevem. Beach, maga most egy bálnát lát maga előtt, amely elfeketedett nyelvvel víz után kiált.

– Hamarosan viszem a teát a szalonba, Mr. Galahad.

– A tea nem tesz jót nekem. Inkább egy kis portóit innék. És a világ minden kincséért sem tenném be a lábam a szalonba. Hamarosan tele lesz a társadalom söpredékével. Az az igazság, hogy pontosan azért jöttem ide, mert erről a söpredékről akarok beszélni magával. Kíváncsi vagyok, mi a véleménye róluk.

Beach egy kissé összeszorította a száját, amíg elővett egy másik poharat, és teljesítette házigazdái kötelességeit. Amint a szavaiból kivette, vendége arra készült, hogy őszintén kinyilvánítsa véleményét a kastélyban tartózkodókról, és a komornyik tudta, hogy e tettet rosszallania kellene. De, ámbár ajkai össze voltak szorítva, szemében tűz ragyogott. Mint komornyik mélyen ellenezte Mr. Galahadnek azt a szokását, hogy a személyzettel pletykálkodik, de mint ember egyszerűen imádta érte.

– Először is, magának mi a véleménye erről a Chesney nevezetű ürgéről?

Ez olyan téma volt, amellyel kapcsolatban Beach szilárd nézeteket képviselt. A válasza kimért volt.

– Nem az a fajta ember, akikhez hozzászoktam, Mr. Galahad.

– Pedig maga már látott egy-két fura madarat, amióta itt van nálunk.

– Valóban, uram.

– Emlékszik még a fickóra, aki lekvárt akart enni a halhoz?

– Élénken, uram.

– És arra, amelyik vizet tett a bordóiba?

– Kérem, uram, ne is említse. Már majdnem sikerült elfelejtenem.

– Még nem volt alkalmam rá, hogy megfigyelhessem Chesneyt az ebédlőasztalnál, de úgy gondolom, ő nem fog előállni ilyesfajta különcségekkel. Mégis sejtem, mit értett azon, hogy a fickó nem olyan, mint amilyenekhez hozzászokott. Egyértelműen szélhámos.

– Valóban, Mr. Galahad?

– Nem kérdéses. Egy mérföldről kiszúrom őket.

– Furcsa, hogy Mr. Fredericknek ilyen barátai vannak odaát.

– Nem is hiszem, hogy tényleg az. Valószínűleg egy bárban született futó ismeretség. Freddie ugyan fel nem fedezné senkin a szélhámosra utaló jegyeket, és bárkinek, aki megkéri, képes ajánlólevelet adni.

– De miből...

–...gondolom, hogy szélhámos? Megpróbált olajrészvényeket eladni Clarence-nek. És bár maga mondhatja erre, hogy pont ugyanezt csinálta John D. Rockefeller is, amikor új arcokkal találkozott, én azt állítom, hogy valami nincs rendben a szénája körül. Legyen nagyon óvatos, ha Chesneyvel üzletel.

– Így fogok tenni, uram.

– Most térjünk át Dunstable herceg őkegyelmességére. Ez az igazán fájó pont. Nyilván maga is egyetért velem, hogy a jelenléte még a legvidámabb pikniket is elhomályosítaná.

Bár minden egyes szava a szférák zenéje volt Beach fülének, mivel a herceg nem tartozott a kedvencei közé, a megszokás gyenge ellenkezést váltott ki belőle.

– Aligha megengedhető, uram, hogy elmarasztaló véleményt képviseljek olyan vendégekkel kapcsolatban, akik őladysége meghívására érkeztek a kastélyba...

– Jól van, én megértem az álláspontját. De akármennyire leplezi is, a szíve mélyén maga is tisztában van vele, hogy Dunstable teljességgel híjával van mindazoknak a kifinomult ösztönöknek, amelyek az emberi nemet e sárgolyó csúszómászóinál magasabbra emelik.

– Uram...

– Például vegyük azt, ahogyan azzal a szerencséden Trouttal elbánt.

– Sajnos, attól tartok, nem értem önt, uram.

– Csak azért, mert maga nem volt ott, amikor elmesélte nekem a sztorit a vonaton. Arról van szó, hogy van egy Wilbur Trout nevezetű ártalmatlan amerikai, akinek egyetlen bűne, hogy kicsit túl gyakran házasodik, de hát ez bárkivel megeshet. Salamon királynak, ha emlékszik, ugyanez volt a szokása. Nos, úgy esett, hogy Trout meglátott az egyik galéria kirakatában egy képet, amin a nő kiköpött mása a legutóbbi feleségének, aki mostanában vált el tőle, de ő még mindig szereti. Azt tervezte, hogy megveszi a festményt, hogy emlékeztesse arra a fehérszemélyre, és elég hülye volt hozzá, hogy ezt elmondja Dunstable-nek, aminek természetesen az lett az eredménye, hogy Dunstable megelőzte, és elhalászta előle a képet, hogy aztán csillagászati áron adhassa el neki. Tudja, hogy Trout annyira feni rá a fogát, hogy akármennyit hajlandó megadni érte, szerintem nagyjából a fele királysága a határ. Magának mi a véleménye erről a piszkos ügyletről, Beach?

– Ejnye, ejnye.

– Helyes álláspont. Én személy szerint akkor sem kárhoztatnám magát, ha azt mondaná: „Az áldóját!” Szóval ennyit Dunstable herceg őkegyelmességéről dióhéjban, és egyáltalán nem kellemes gondolat, hogy napokig, esetleg hetekig velünk fog időzni. Az ember azon tűnődik, vajon Clarence hogyan fog helytállni, különösen akkor, ha Connie nap mint nap arra akarja majd rávenni, hogy átöltözzön a vacsorához. Mert ezt akarja majd, igaz?

– Attól tartok, Mr. Galahad.

– És Clarence ezt még jobban utálja, mint azt, amikor cilindert kell felvennie az iskolai ünnepségekre. Hát igen, semmit sem tehetünk, csak reménykedhetünk, hogy nem fog megtörni ekkora teher alatt. És most, Beach, köszönet a vendégszeretetéért, de mennem kell. A vonatút, mint mindig, most is teljesen kilúgozott, és csakis a fürdőkád habjaiban való megmártózás segíthet. Találkozunk Philippinél, ha nem hamarabb.

NEGYEDIK FEJEZET

l

Két nap telt el, mire Linda Gilpin megérkezett. Késő este gördült a ház elé autójával, és, mivel a hosszú utazás ólmos fáradtsággal töltötte el tagjait, rögtön lefeküdt aludni. Másnap reggel Gally, aki természetesen alig várta már, hogy titkos megbeszélést folytassanak, elvitte a lányt sétálni a tiszafaalléba, amit a hely egyik nevezetességeként tartanak számon, és amelyről gyakorta zengedeznek dicsérően a különféle útikönyvek, például a Brit kertek vagy az Anglia régi világa című. Az az egyetlen röpke pillantás, amit Gally a lányra vetett, igen kedvező benyomást tett rá. Pontosan úgy, ahogy John leírta, karcsú volt, kék szemű, éppen a megfelelő magasságú, és a természet e mesterművét még megtetézte gesztenyebarna hajjal. A lány olyannyira különbözött a nagybátyjától, hogy jólesett a szemnek, ha reá nézhetett. Egyszóval, éppen az a fajta lány volt, akire bármelyik keresztapa szívesen gondolna, mint olyasvalakire, akivel az unokaöccse egy igen közeli időpontban Jamaica felé veszi az irányt. Gally alig várta már, hogy közelebbi ismeretségbe keveredjenek.

A herceg és Lady Constance fenn tartózkodtak a képtárban. Előző nap az előbbi személy tulajdonát képező fekvő akt is felkerült a képtár falára, és Lady Constance örömtelenül vizsgálgatta. Azok közé az asszonyok közé tartozott, akik, bár nem sokat értenek a művészethez, pontosan tudják, mi az, ami tetszik nekik, és azoknak a képeknek a témája, amelyek elnyerték őladysége tetszését, mindig is körültekintőbben volt elleplezve. Egy lány, aki semmi mást nem visel, csak egy meglehetősen szalonképtelen, áttetsző anyagból készült lenge kendőcskét, mondta a hercegnek, erősen kirí az ősei által alkotott társaságból, mire a herceg ezt megcáfolandó azt felelte, hogy az ősei olyan csúf gyülekezetet alkotnak, hogy egyenesen megváltás a szemlélő számára, ha találhat valamit, ami eltereli a figyelmét róluk. És olyan mérvű találékonysággal, amit vajmi kevéssé tételeznénk fel róla, a blandingsi kastély képtárát a Madame Tussaud-féle panoptikum Szörnyűségek Terméhez hasonlította.

Lady Constance megütközéssel vette tudomásul a kemény kritikát, noha bárki, aki kevésbé hajlik az előítéletekre, kényszerítve érezte volna magát, hogy buzgón helyeseljen, mondván, Emsworth némelyik grófja, különös tekintettel a hármas, az ötös és a hetes számúra, elsietett döntést hozott, amikor hagyta megörökíteni az arcképét. Lady Constance még idejében visszafogta az éles visszavágást, ami kikívánkozott belőle. Dunstable őkegyelmessége hajlamos volt rá, hogy rossz néven vegye, ha valaki élesen visszavágott neki, és Lady Constance-nek most olyasfajta mondandója volt a herceg számára, ami azt kívánta meg, hogy amaz jó hangulatban legyen, vagy legalábbis olyanban, ami a tőle telhetők közül a jó hangulathoz a legközelebb áll.

Őladysége újra a herceg házasságának kérdését készült felvetni. Barátja már évek óta özvegy, és a maga boldog egybekelése James Schoonmakerrel még inkább arra ösztönözték őladységét, hogy a dolgoknak ezen az állapotán sürgősen változtatni próbáljon, ugyanis szilárdan hitt abban, hogy egy feleség jelenléte mindig áldásos hatást gyakorol a férfiakra, ezenkívül meg volt róla győződve, hogy a hercegnek minden jó hatásra szüksége van, amit csak megkaphat. Olyan asszony kellene a hercegnek, vallotta Lady Constance, aki jó irányba fejlesztené a modorát, szokásait, az élethez való egész hozzáállását, és erre a valakire olyan hamar szüksége van, amilyen hamar csak lehetséges.

Már gyakran előhozakodott ezzel a témával beszélgetéseik során, de csak általánosságban. Most, hogy találkozott Vanessa Polkkal, és a lány éppen egy fedél alatt tartózkodik a herceggel, Lady Constance úgy érezte, itt az ideje, hogy sokkal konkrétabban is kifejtse véleményét, más szóval, hogy, bár ő maga sohasem alkalmazta volna ezt a kifejezést, az ügy érdekében bevessen apait-anyait. Óvatosan közelített a kényes témához.

– Milyen elragadóak is az amerikai nők – mondta –, olyan csinosak, elegánsak, jól öltözöttek!

A herceg rögtön felismerte, hogy Lady Constance félreértés áldozata. Természetesen mást nem is lehet elvárni egy nőnemű lénytől. Ha annak a nemnek egyik képviselőjével van dolga az embernek, amelyikhez Connie is tartozik, egyszerűen nem szabad meglepődni semmilyen ostobaságon.

– Nem amerikai. A fickó, aki csinálta a képet, francia volt, úgyhogy nyilvánvaló, hogy a lánynak is franciának kellett lennie. Úgy ésszerű, nemde, hogy egy fickó, aki Franciaországban fest egy képet, francia modellt válasszon. Valószínű, hogy a lány neve valami Gaby, vagy Brigitte, vagy Mimi, vagy valami ehhez hasonló. És ha az a véleményed, hogy ez a nő jól öltözött, akkor ostoba vagy. Egy nyamvadt rongy nem sok, annyi sincs rajta.

Lady Constance összeszorította ajkát, és pár másodpercig várt, mielőtt válaszolt volna. Az a kíméletlen gondolat kúszott be az agyába, hogy némely alkalmakkor Alaric kísértetiesen emlékeztet Clarence-re.

– Nem a képen levő nőről beszélek – mondta hűvösen. – Arra gondoltam, hogy...

– Emlékeztet téged valakire ez a nő? – folytatta mondókáját zavartalanul a herceg. Csak elvétve fordult elő, hogy bárkinek is hagyta volna, hogy végigmondjon egy teljes mondatot. – Azért kérdezem, mert egy amerikai ismerősöm, egy Trout nevű fickó, azt mondta, hogy tisztára, mintha a harmadik felesége képmása lenne, Emsworth meg arra esküszik, hogy pontosan olyan a tekintete, mint az ő disznajának. – Arra gondoltam, hogy...

– A szemében látható kifejezéssel magyarázta, és azzal, ahogyan fekszik. Azt mondja, hogy már vagy ezerszer látta ugyanígy feküdni a disznót. Mindig olyankor, ha előtte jól belakott valami jó zsíros kajából.

– Azt akartam mondani...

– A legkülönösebb, hogy szerintem meg pont olyan, mint a wiltshire-beli lelkészünk felesége. Persze csak az arca, merthogy még sosem láttam, amint meztelenül feküdt volna egy iszapos parton. Egyáltalán, kétlem, hogy a lelkész engedné neki, hogy ilyesmit csináljon.

– Ha ide figyelnél egy pillanatra, Alaric...

– Egyébként már akartam említeni, hogy meghívtam Troutot ide. Úgy gondoltam, ez a legokosabb, amit tehetek. A felesége elvált tőle, és ő a lábai előtt hever, úgyhogy minél többször látja ezt a képet, ami rá emlékezteti, annál jobban fog áhítozni rá, hogy megkapja. Ma délután érkezik.

Ha Lady Constance éppenséggel Lord Emsworthszel beszélgetett volna, és a lord jelentette volna ki ilyen nemes egyszerűséggel, hogy meghívta egy Trout nevű amerikai ismerősét húga megkérdezése nélkül, elkerülhetetlenül valami olyasmi történt volna, amit horderejében leginkább talán a San Franciscó-i földrengéshez lehetne hasonlítani. De Lady Constance továbbra is tartotta magát ahhoz a politikához, hogy mindent megtesz, hogy a herceg a tőle telhető legjobb hangulatban legyen, ezért az ingerültségnek csak egészen halovány jelét engedte bekúszni a hangjába.

– Szeretném, ha nem invitálnál meg mindenféle embereket a házamba, Alaric.

A herceg, világos gondolkodású ember lévén, rögtön tudta, milyen ellenérveket kell felhoznia, és újra csak mellbe vágta a felismerés, hogy a nőnemű lények mennyire képtelenek logikusan végiggondolni bármit, ami pedig olyan világos, mint a nap. Arra gyanakodott, hogy ez a koponyájuk szerkezete miatt van így.

– Szerinted hogy az ördögbe kerülnének ide, ha nem hívom meg őket?!

Lady Constance azt is válaszolhatta volna erre, hogy egyáltalán nem ismeretlenek előtte az olyan emberek, akik egyszerűen meghívják saját magukat, de ehelyett csak súlyosan és elnyűtten felsóhajtott.

– Ki ez a Trout?

– Miért nem figyelsz rám? Már mondtam. Egy jenki. A klubban ismertem meg. Beszélgetni kezdtünk, és elkezdett mesélni nekem a feleségéről. Nem rossz gyerek. Csak persze bolond.

– Ezt meg miért mondod?

– Hát, sorban elvette azokat a nőket. Amennyire kihámoztam a szavaiból, szinte óráról órára ezt teszi, újra meg újra. Emlékszel arra a dalra, hogy „A nevem Rózsás Ottó”, amit a varietében énekeltek? így szólt: „Ha nem tetszik, amid van, ó, húzz ki újat a kalapbó'. Megold mindent Rózsás Ottó, hisz életében ez a mottó.” Na szóval, ez Trout.

– Elragadónak tűnik.

– Rendes pasas. Ahogy elnéztem, egyfolytában tökrészeg. Legalábbis akkor az volt, amikor megismertem. Csak sírt bele a koktéljába, és a volt feleségéről papolt. Ez volt neki a harmadik, vagy talán a negyedik. Egy szempillantás alatt képes újra házasodni. Fura egy hobbi, de hát ízlések és pofonok... és azt hiszem, ő élvezi.

Megadta a várva várt végszót Lady Constance-nek. Az egy pillanatra félretette a meglehetősen nyugtalanító gondolatot, hogy hamarosan egy lelkileg sérült alkoholistát kell vendégül látnia a blandingsi kastély falai között, és így szólt:

– Nem gondolod, hogy itt az ideje, hogy újra megházasodj, Alaric?

Válaszképpen egy horkantás visszhangzóit végig a képtáron, akárha egy ködkürt szólalt volna meg.

– Állandóan ezt hajtogatod minden egyes átkozott alkalommal, amikor találkozunk. Folyton ezzel nyaggatsz. Most éppen kit akarsz elvetetni velem?

– Vanessa Polkot.

– Azt az amerikai nőszemélyt, akit idecipeltél? Ki ő? Valami New York-i ismerősöd?

– Nem, a hajón ismertem meg. Tengeribeteg lettem, és ő nagyon kedves volt hozzám. Muszáj volt két napot a kabinban töltenem, és ő odajött, ült mellettem, és ápolt.

– Nyilván egy jó kis összeköttetést próbált összehozni magának.

– Ne légy nevetséges!

– Megpróbált már kölcsönkérni tőled?

– Természetesen nem. Ő ugyanis sokkal gazdagabb, mint én. Vagyis az apja.

– Ezt meg honnan veszed?

– Ö maga mondta nekem. J. B. Polk lánya. Te is biztos hallottál marj. B. Polkról.

– Valami rémlik.

– Persze. Az egyik pénzügyi császár odaát. Mindenfele üzletet a markában tart... bankokat, autóutakat, bányákat, mindent.

– Tényleg? – kérdezte a herceg.

– Senki sem mondhatná Jamest nincstelennek, de ha összehasonlítja magát J. B. Polkkal, mégis annak érzi magát. És úgy hírlik, nagyon magas a vérnyomása.

– Jamesnek?

– Polknak. Bármelyik pillanatban megütheti a guta, és akkor Vanessa lesz Amerika egyik leggazdagabb asszonya.

– Valóban? – kérdezte a herceg elgondolkozva. – Valóban?

A fény, amely megjelent a herceg kidülledő szemében, nem kerülte el Lady Constance figyelmét, és nem is lepte meg. Számított rá, hogy szavai mély benyomást fognak tenni hallgatójára. Bár tiltakozott volna, ha valaki arról akarja meggyőzni, hogy bármiben is ugyanazon a véleményen van, mint bátyja, Galahad, a herceg pénzügyek iránti vonzalma tekintetében tökéletesen egybehangzóak voltak a nézeteik. A hercegnek a birodalmi pénzverde iránt megnyilvánuló részrehajlására húsz évvel azelőtt vetült Lady Constance figyelme, amikor a herceg kijelentette, hogy az eljegyzésnek vége, mert Constance atyjával nem tudnak zöld ágra vergődni a hozomány tekintetében. Oladysége azóta is néma hálával adózott néhai szülőatyjának ezért a krajcároskodásért. Kedvelte Alaricet, mint egy testvért, de a józan esze azt mondta, hogy az ő türelmetlen temperamentuma ismeretében, egy, a herceggel kötött házasság katasztrofális eredménnyel járt volna. Vanessa más. Vidám, kiegyensúlyozott természete képessé tenné rá, hogy megbirkózzon akár Alarickel is.

– Vanessa ideális társ lenne számodra – mondta őladysége.

– Kedvesnek látszik – a herceg egyetértőn bólintott.

– Természetesen csodálatosan jó parti lenne a számára.

– Természetesen.

– Reggeli után a könyvtárba ment. Miért nem mégy és beszélgetsz vele?

– Már megyek is.

– Örülni fog, hogy találkozhat veled.

– Ebben biztos vagyok. Most rögtön megyek is. És nem akarom, Connie, hogy te is velem jöjj, úgyhogy tűnj el a balfenéken.

2

Gallynek meg kellett változtatnia a terveit. Nem jutottak odáig, hogy megmutathassa Linda Gilpinnek a tiszafaallét, mert egy módfelett rövidre fogott beszélgetés után útjaik elváltak egymástól, a lány visszament a házba, Gally pedig a Császárnő lakhelye felé vette az irányt, ahol, úgy gondolta, megtalálhatja Lord Emswortht. A keresztfia szíve egyetlen boldogságával folytatott beszélgetés után teljesen meghökkent és összezavarodott, és az a halovány reménysugár villant fel az agyában, hogy talán bátyja, Clarence elő tud állni valami építő jellegű javaslattal. Ilyen csodában persze hiábavaló volt reménykednie, hiszen Clarence hosszú élete folyamán még egyszer sem rukkolt ki egyeden építő jellegű javaslatattal sem, de Gally tudta, milyen gyakran megesik, hogy valaki csak megosztja gondolatait egy másik emberrel, és erre azok letisztulnak, még akkor is, ha az a valaki, akinek kifejti véleményét, csak tátog az emberre, akár egy aranyhal.

Szokás szerint ott találta Lord Emswortht a Császárnő főhadiszállásának kerítésére rogyva, vizes zoknira emlékeztető testhelyzetben, kezében pedig egy nagy krumplit lóbált. Gally rögtön a lényegre tért.

– Clarence – mondta –, én felek.

– Sajnálom, hogy ezt kell hallanom, Galahad – mondta Lord Emsworth, udvariasan öccsére irányítva azt a kitüntető figyelmet, melyet addig kizárólag az ezüstérmes birtokolt, aki a fehérjékkel és szénhidrátokkal foglalatoskodott olyan buzgalommal, hogy ha alkalma van szemügyre venni, Wolff-Lehman arcára az elismerés széles mosolya ült volna ki. – Connie miatt? – kérdezte Lord Emsworth, mivel szemében ez tűnt a legkézenfekvőbb oknak, ha bárki lelki sérelmekre panaszkodott a blandingsi kastélyban.

– Nem, nem Connie, hanem az egyik keresztfiam miatt.

– Nem is tudtam, hogy van keresztfiad.

– Pedig van egypár. Mindenféle emberek felkérik az embert, hogy közreműködjön, és nem nagyon lehet őket visszautasítani. Nem mintha bármi bajom volna akármelyikükkel is ebből a sokadalomból. Szeretem én mindet, ezt meg különösen. Remélem, nem a villásreggelidet szakítottam felbe.

– Tessék?

– Arra a krumplira céloztam, amit lengetsz.

– Ó, ez a Császárnőé. Éppen oda akartam neki adni.

– Akkor add oda neki most. Utána jobban tudsz majd arra koncentrálni, amit mondok.

– Igaz. Nos, Galahad, folytasd. Ott tartottál, hogy örökbe fogadni készülsz az egyik keresztfiadat.

– Semmi ilyesmit nem mondtam. Az ember nem fogadja örökbe a keresztfiait, hanem csak úgy jönnek, mint valamifele égi áldás. A szóban forgó keresztfiú egy régi barátom fia, és bajban van.

Lord Emsworth aggódóan pislogott.

– Pénz? Szívesen segítek, amennyire tőlem telik.

– Nagyon kedves tőled, Clarence, de a pénzt tekintve minden a legnagyobb rendben van a fiú körül. A bíróságon is jól keres, és az egyik Bond Street-i galériában is érdekelt. A szerelmi életének egén támadtak fellegek. Emlékszel, amikor este felhívtál, mert Connie ismét beviharzott? Akkor járt ott nálam a fiú, és éppen azt közölte velem, hogy eljegyezte magát.

– Ó, valóban?

– A Gilpin lánnyal.

– Ki az a Gilpin lány?

– Már találkoztál vele. Itt van nálunk. Tegnap este jött. Kicsike, kék szemű, és csodaszép barna haja van.

– Aha, tényleg, valami kezd rémleni. Nincs neki valami köze Alarichez?

– Az unokahúga.

– És arra készül, hogy hozzámenjen a te keresztfiadhoz?

– A fiú azt mondta, hogy az üzlet nyélbe van ütve. Eldadogta, hogy mennyire szereti a lányt, és határozottan értésemre adta, hogy amaz is ugyanolyan hőfokú érzelmekkel vonzódik hozzá.

– Szeretik egymást? – kérdezte Lord Emsworth, miután összeállt előtte a kép.

– Pontosan. Úgy tűnt, mintha már minden el lett volna intézve, csak annyi lenne hátra, hogy meg kell szerezni az engedélyt, és meg kell környékezni egy lelkészt.

– És mikor lesz az esküvő? Ez azt jelenti – kérdezte Lord Emsworth a hirtelen pánik hangján –, hogy cilindert kell felvennem?

– Hát, ahogy az ügy most áll, úgy néz ki, nincs okod aggodalomra.

– Nem gondolod, hogy Connie erősködni fog?

– Nem lesz rá szükség.

– Még az iskolai ünnepségeken is cilindert kell viselnem.

– Azt próbálom elmondani, hogy valószínűleg nem is lesz esküvő.

– De hát az előbb még azt mondtad, hogy lesz.

– De a lány azt mondta, nem lesz.

– Hát, neki kell tudnia. Mindenesetre megkönnyebbültem. Igazából nem is a cilinder az, amitől annyira ódzkodom. Hanem az összes többi holmi, ami vele jár. Például a keménygallér...

– Ha engednéd, hogy végigmondjam, Clarence...

– Mi sem természetesebb, drága öregem, mi sem természetesebb.

– Na, akkor folytatom. Csak egypár perce, hogy elvittem -vagy legalábbis elindultunk, hogy elvigyem megnézni a tiszafaallét. Mivelhogy ez volt az első alkalom, hogy sikerült végre kettesben maradnom vele, a nyitólépésem természetesen az volt, hogy megpendítettem az eljegyzése témáját.

– A keresztfiaddal?

– A keresztfiammal. „Hallom, sok boldogságot kell kívánnom”, mondtam. Amire ő egyszerűen annyit kérdezett: „Miért?” Egy kissé meglepődtem, hogy milyen lassan fog az agya, és elmagyaráztam, hogy az eljegyzésére céloztam.

– A keresztfiaddal?

– A keresztfiammal. És erre ő csak egy gyors, hideg és dölyfös pillantást vetett rám, mintha valami sértőt mondtam volna. „Maga azt hiszi, hogy hozzá akarok menni ahhoz a nyomorult senkiházihoz? Ha így van, akkor van egy hírem a maga számára. Még akkor se mennék hozzá, ha a haldokló nagymamám utolsó kívánsága ez volna. Ha azt látnám, hogy a kiszáradás küszöbén áll, és kínok között fetreng, akkor sem adnék neki egy cseppnyi harmatot sem. És ha azt hallanám, hogy keresztülment rajta egy busz, és háromba törte a gerincét, háromszor körbetáncolnám a blandingsi kastélyt, és közben trilláznék, akár a csalogány.”

Lehet, hogy nem pontosan ezekkel a szavakkal fejezte ki, de ez volt a veleje a mondókájának, és a hozzáállása enyhén szólva aggodalommal töltött el. Lehet, hogy csak én vagyok túl érzékeny, de határozottan az az érzés környékezett meg, hogy a házasságnak lőttek. El nem tudom képzelni, mit tehetett Johnny, amivel arra kényszerítette, hogy ilyen fordulatot vegyenek a gondolatai. Valószínűleg ki fog derülni, hogy valami egészen hétköznapi esemény okozta a hirtelen pálfordulást. Azt már réges-rég megállapítottam, hogy a lányoknak általában nem sok kell ahhoz, hogy felbontsanak egy eljegyzést. Mindig rögtön ez az első lépésük, ha bármi nem úgy sikerül, ahogy elképzelték. Emlékszem egy Ponderby nevezetű krapekra még a régi szép pelikános időkből; „Láb” Ponderbynek neveztük, ami a Féllábú rövidítése. Azért ragadt rá a név, mert szemkápráztatóan nagy rumpuncsbefogadó-kapacitással rendelkezett, na ez a fickó eljegyzett egyszer egy lányt, aki kígyóidomár volt valahol egy London környéki mulatóban, és a közreműködő művészeket mindig magával hordta egy fonott kosárban. Egy napon, amikor éppen a Bodegában vettünk magunkhoz némi élelmet, a művészcsoport egyik hosszú, zöld tagja kimászott, és Láb lábán felkúszott, aki erre rögtön elhatározta, hogy nem adja az életét ilyen olcsón, és orrba vágta a kígyót egy szelet kenyérrel. Aztán már hiába magyarázta a lánynak, hogy a kígyók látványa mindig is alapjaiban rengette meg az önbizalmát, amaz rá se hederített, hanem azon nyomban felbontotta az eljegyzést, ellejtett, és hozzáment egy zsonglőrhöz. Meg aztán az a szerencsétlen nyomorult Binks Holloway is...

A Binks Hollowayről szóló anekdota egyike volt Gally legnagyobb sikerszámainak. Körülbelül százszor mondta már el pályafutása során, minden alkalommal nagy ovációt váltva ki hallgatóságából, de most nem adatott meg neki a lehetőség, hogy új babérokra tegyen szert. Lord Emsworth melléből hirtelen fuldokló kiáltás szakadt fel, és remegő ujját az ól belseje felé szegezte, valamire, amit Gally nem tudott kivenni. Neki úgy tűnt, minden a szokásos mederben halad, semmi jel nem mutatott arra, hogy a Császárnő görcsben fetrengene, vagy harsonás angyalok tüzes szekéren a mennyek országába ragadnák. A Császárnő mindig is azok közé tartozott, akiknek meglehetősen szűk kelléktár adatott az erőteljesebb érzelmek kifejezésére, de most talán még a szokásosnál is higgadtabbnak tűnt.

– Mi az ördög esett beléd, Clarence? – kérdezte némi nehezteléssel hangjában Gally. A hirtelen kiáltás miatt megharapta a nyelvét.

Lord Emsworth egy darabig küszködött, hogy visszanyerje a hangját. Kisvártatva meg is tudott szólalni, de a hangja még mindig remegett.

– A krumpli!

– Mi van vele?

– Nem ette meg. Ilyen még sosem történt ezelőtt. Hiszen él-hal a krumpliért. Egész biztos, hogy valami baja van.

– Talán kihívjuk az orvost?

Gally hangjába némi irónia vegyült, amikor a kérdést feltette. Nem találta szimpatikusnak ezt a nagy felhajtást egy olyan disznó körül, amelyik szemmel láthatóan csúcsformában van. Ráadásul a megharapott nyelve is fajt.

– Vagy a rendőrséget? Esetleg a tűzoltókat?

Csak az először elhangzott gyakorlatias tanács tudott utat találni Lord Emsworth elméjéhez.

– Igen, telefonálnod kellene az állatorvosnak, Galahad. Én magam tenném, ha nem kellene itt maradnom mellette. Az orvost Banksnek hívják. Beach tudja a számot. Kérlek, menj, és haladéktalanul keresd meg Beachet.

3

Igen találóan jegyezték meg Galahad Threepwooddal kapcsolatban a hajdani Pelikánok, hogy azokban a viharokban, amelyek a kisebb lelkierővel rendelkező férfiakat elsodorták és elpusztították, ő megőrizte hidegvérét, akár a halkereskedő pultján fekvő lepényhal, és valóban nem sok olyan, a lelki állkapcsára mért ütésfajta létezett, amelyet ne viselt volna rezzenéstelen felsőajakkal, egykedvűen. Mégis, az utat, amint emberbaráti küldetése teljesítése során Beach állomáshelye felé ballagott, elcsüggedt szívvel tette meg. Linda Gilpin megjegyzései alapján, amelyeket útban a tiszafaallé felé tett, tökéletesen világosnak tetszett, hogy a lány és a hőn szeretett keresztfiú között tátongó szakadék nem egyszerűen csak a szerelmesek szokásos kisebb összezördülésének eredménye, amelyet könnyedén el lehet hessenteni egypár csókkal meg némi illatszerrel, hanem igazi háborúság. Valamely oknál fogva, amely még további felderítésre szorul, John házasodási esélyei olyannyira visszaestek, hogy akár törölni is lehetne a fogadások listájáról.

Egy szerető keresztapa nem tekinthet úgy a dolgok jelenlegi állására, mintha az bármi jóval kecsegtetne, és Gally súlyos gondolatokba mélyedve érkezett a házhoz. Optimista természet lévén, változatos pályafutása minden percében ragaszkodott ahhoz, hogy nem számít, milyen feketén gomolyognak a fellegek, a nap előbb-utóbb mindenképpen elő fog bukkanni mosolygó arccal, de ez alkalommal úgy tűnt, mintha a napnak más tervei lennének.

Imigyen morfondírozva szelte át a hallt, amikor a meditációban egy hang zavarta meg, amely a nevén szólította. Lady Constance állt a borostyánszínű szalon ajtajában, olyan tekintettel, amely Gally szerint kísértetiesen emlékeztetett a Szabadság-szoboréra.

– Kérlek, gyere ide, Galahad.

A Connie-val való társalgás, mely igen gyakran elkeseredett küzdelemmé fajult, sosem tartozott Gally szenvedélyesen hajszolt időtöltései közé, ebben a pillanatban pedig, amikor ennyi minden más kötötte le a gondolatait, legkevésbé sem érezte magát elég fittnek ahhoz, hogy húgával folytasson bájcsevejt.

– Most nem lehet – válaszolta eltökélten. – Dolgom van. Teljesen el vagyok foglalva.

– Nem érdekel, hogy mennyire vagy elfoglalva. Beszélni akarok veled.

– Na, jó rendben, de légy gyors. A Császárnő visszautasított egy krumplit, Clarence maga alatt van, hívnom kell az állatorvost. Krízishelyzet állt elő, és minden jóakarata embert értesíteni kell, hogy a segítségünkre siethessenek.

Követte húgát a szalonba, belesüppedt egy karosszékbe, és kifényesítette a monokliját, amivel sikerült egy éles „Ó, az isten áldjon már meg, ne csináld ezt!” kiáltást kicsalnia a másikból.

– Mit?

– Ne vacakolj már azzal az undorító monoklival! Kiviláglott, hogy húga rossz hangulatban van, ugyanúgy, mint Kleopátra, amikor valami nem úgy ment, ahogy elképzelte. Gally a végsőkig el volt szánva, hogy férfihoz méltóan állni fogja a sarat. A fő elvek közül, amelyek szellemében egész életét vezette, az egyik így hangzott: „Ha Connie nagylegénykedni kezd, azonnal térdre kell kényszeríteni.” Már sok ízben javasolta ezt a módszert Lord Emsworthnek is, de bátyjának még nem sikerült elsajátítania.

– Nem tudom, mit találsz undorítónak benne – mondta fensőbbséggel. – Már évek óta csodájára járnak a legkényesebb ízlésű londoni angolnakocsonya-kereskedők. Mit forgatsz a fejedben, Connie? Nem hiszem, hogy csupán azért vonszoltál ide magaddal, hogy durva szitkokat szórj a fejemre.

– Azért vonszoltalak ide, hogy a te szavaiddal éljek, mert Vanessa Polkkal kapcsolatban akarok valamit mondani neked.

– Ezt már szeretem. Mindig örülök, ha valaki a Polk cicusról akar velem társalogni. Elragadó teremtmény.

– Igen, az, és neked, Gally, megvan az a szokásod, hogy teljesen kisajátítod magadnak azokat az elragadó teremtményeket, akik a kastélyba látogatnak, és senki mást a közelükbe sem engedsz.

– Az ember próbál lovagias lenni.

– Nos, ez alkalommal kérlek, őrizkedj az effajta lova-giasságtól. Vannak mások is, akik szeretnének néha egy-két szót váltani Vanessával.

Csak egy hajszál választotta el Gallyt attól, hogy a lelkében felszökő érzelmeket palástolandó ismét fényesíteni kezdje a monokliját. A húga szavai mögött meghúzódó valódi jelentés nem volt titok előtte. Howard Chesneyn kívül csak egyetlen személyre célozhat húga, és teljességgel valószínűtlennek tetszett, hogy Connie Howard Chesney érdekében törné magát ennyire.

– Dunstable-re célzol?

Lady Constance erre olyan ingerült lett, mint a Szabadság-szobor, ha egy jerseyi mocsarakból felszédelgett szúnyog megpróbálja megcsípni. Türelmetlenség költözött a modorába, amint előbb vagy utóbb mindig megtörtént, ha Galahad bátyjával kellett társalognia.

– Miért hívod így? Már ezer éve ismered. Miért nem Alaric?

– Sose törődj te azzal, hogy én minek nevezem. Ha csak néhányat ismernél azok közül az elnevezések közül, amikkel igazából illetni szeretném, akkor bámulatba ejtene visszafogottságom. Azt akarod nekem bemesélni, hogy ennek az emberbőrbe bújt rozmárnak láng gyúlt lelkében Vanessa Polk iránt?

– Ne merészeld Alaricet emberbőrbe bújt rozmárnak nevezni!

– Szerinted nem bújt emberbőrbe?

Lady Constance kétszer is nyelt, mire felül tudott kerekedni azon a pillanatnyi késztetésen, hogy fejbe vágja bátyját egy gladióluszokat tartalmazó üvegvázával. A felnőttkorral járó súlyos hátrányok egyike, hogy az egyszerű gyermeki reakciókat meg kell zabolázni. Gyerekkorukban ennél a mostaninál jóval enyhébb provokáció is elegendő volt ahhoz, hogy Connie foggal-körömmel harcba menjen.

Most jelentős erőfeszítés árán elérte, hogy a tanácskozás illendő színezete megmaradjon.

– Nem vagyok hajlandó arra pazarolni az egész délelőttömet, hogy veled civakodjak, Galahad – mondta. – Természetesen semmi afféle ostobaságot nem mondtam, hogy Alaric beleszeretett volna Vanessába, de nagyon érdeklődik iránta, amit természetesen egyáltalán nem csodálok. A lány rendkívül vonzó.

– Dunstable annál kevésbé – jegyezte meg Gally.

Lady Constance jeges pillantást vetett rá. Elvesztegetett pillantás volt, mivel Gally, aki igyekezett húga kedvére tenni azzal, hogy nem kezdi el ismét a monokliját fényesíteni, csukott szemmel hátradőlt a karosszékében.

– Alaric nagyon is vonzó – szólt fagyos hangon Lady Constance.

– Ha valakit vonzanak a rozmárok.

– És azt akarom megértetni veled, hogy nem szabad beleavatkoznod...

– Amikor megkörnyékezi?

– Igen, ha feltétlenül ezt a szót akarod használni.

– Rendben. De elmenőben még hadd jegyezzem meg, hogy ha az a terved, hogy Dunstable-t ki akarod házasítani, akkor bizony könnyen csalódás érhet. Túlságosan megállapodott már, és túlságosan odavan a maga kényelméért ahhoz, hogy elvegyen bárkit is. Ne csinálj bolondot magadból. Lehet, hogy úgy fog tenni, mintha kész volna rá, hogy bárd alá hajtsa a fejét, de sosem fogja elfelejteni, milyen jól megvan ő özvegyként is, és még idejében lefújja a parádét.

És e szavakkal Gally Beach tartózkodási helye felé vette útját, hogy teljesítse eredeti küldetését.

Beach éppen az ezüstöt fényesítette, amikor Gally belépett. Egy percre felfüggesztette munkáját, felhívta a Markét Blandingsben lakó állatorvost, és felkérte, hogy haladéktalanul keresse fel a Császárnő ólját. Éppen letette a telefont, amikor az újra csengett.

– Önt keresik, Mr. Galahad. Egy bizonyos Mr. Halliday.

– Ó, már vártam a hívását. Hello, Johnny.

A lezajlott beszélgetés rövid volt, túlságosan is rövid Beach szemében, akiben feléledt a kíváncsiság. Annyit tudott kivenni, hogy ez a Mr. Halliday az Emsworth Címer fogadóból telefonál, és olyan hamar akar Mr. Galahaddel találkozni, amennyire hamar csak lehetséges, de ezen kívül minden más információ homályba veszett.

Gally letette a telefont, és egy rövid „Be kell mennem Market Blandingsbe!” felkiáltással elsietett.

Különös, gondolta Beach, módfelett különös. Sőt egyenesen baljóslatú, ha jobban meggondolja az ember, akárcsak a kedvenc krimijeiben szereplő telefonhívások.

Beach őszintén remélte, hogy Mr. Galahad nem keveredett bele valamilyen gengszterbandába.

4

John a telefonon keresztül is üresen csengő hangja hallatán Gallynek tovább erősödött a meggyőződése, hogy a közte és a Gilpin cica közt lezajlott összezördülés egy teljes társasági színműnek anyagot tudna szolgáltatni, majd amikor megérkezett a megbeszélt helyre, és meglátta keresztfiát, kitűnt, mennyire megalapozott volt e feltételezése.

A kiváló sör tette-e, vagy annak az egészen a folyóig húzódó árnyas kertnek a varázsa, amelyben eme fenséges ital hívei azt elfogyaszthatták, nem tudni, mindenesetre az el-kínzott arcok igen ritka látványosságnak számítottak az Emsworth Címerben, így John arcának elkínzottsága annál feltűnőbb volt. Ily idilli környezetben semmi sem vonhatna magára több álmélkodó tekintetet. Gallynek emlékezetébe idéződött öreg cimborája, Fruity Biffen, és az az alkalom, amikor a Hurst Parkban ringbe szállt hosszú álszakállat viselve, abból a célból, hogy az ott tartózkodó tucatnyi bukméker, akiknek tartozott, fel ne ismerje, és egyszer csak a szakáll, amelyet nem tartott elég erősen a ragasztó, leesett. Ugyanez az üres, lemondó tekintet jelent meg az arcán.

Amíg le nem telepedtek az Emsworth Címer híres sörét tartalmazó korsóikkal egy kerti asztalhoz, egyetlen szó sem esett közöttük. De Gally sohasem tudta sokáig megtartóztatni magát a beszédtől, úgyhogy miután megerősítette lelkét az említett varázsszer egy kortyocskájával, előredőlt ültében, és atyailag megveregette társa vállát.

– Mesélj el az ügyről mindent, fiam – mondta azon a suttogó hangon, mely azoknak sajátja, akik egy nehezen emészthető történetet készülnek megvitatni olyan személlyel, akinek számára e történet kiváltképp nehezen emészthető.- El kell mondanom, hogy körülbelül egy órája Gilpin kisasszony és én beszélgetést folytattunk, így többé-kevésbé ismert előttem a szituáció. Ami azt illeti, nem bírok részletekbe menő ismeretekkel, de az általános kép már mindenesetre felrajzolódott bennem. Amennyire az ara szavaiból kivettem, az eljegyzés ugrott, és ha tekintetbe vesszük, hogy alig egy-két napja értesültem arról, hogy megkérted a kezét, aligha meglepő, ha a hír úgy ért, mint derült égből egy ökölcsapás. Rendkívül talányos eset.

– Mit mondott rólam?

– Én a helyedben százszor meggondolnám, hogy tegyek-é fel kérdéseket ezzel kapcsolatban. Elégedj meg annyival, hogy szóhasználata alapjaiban különbözött mindattól, amit annak idején Júlia használt, midőn Rómeóról zengedezett szerelmesen. Mi az ördög történt közöttetek?

Egy bogár ereszkedett alá a fáról, amelynek árnyékában ültek, és az asztalon landolt. John rideg pillantással mérte végig.

– Nem az én hibám volt – mondta. – Én egyszerűen csak a kötelességemnek tettem eleget. A nők sosem értik meg az ilyet.

– Milyet?

– Fel kellett volna ismernie, hogy egyszerűen nem hagyhattam cserben Clutterbuckot.

– Clutterbuckot...?

– G. G. Clutterbuckot.

Gally azzal a szilárd elhatározással érkezett a megbeszélésre, hogy maga lesz a megtestesült kedvesség és együttérzés, de most nem tudott elnyomni egy bosszús horkan-tást. Ha már egyszer őneki kell egy történetet meghallgatni, ahelyett hogy ő mondana egyet, akkor legalább elvárhatná, hogy az közérthető és világos legyen.

– Ki a fene az a G. G. Clutterbuck?

– Egy hites könyvvizsgáló, akit képviseltem a Clutterbuck kontra Frisby ügyben. Frisby az a nyugdíjas hentes, aki karambolozott Clutterbuckkal a Fulham Roadon, és az utóbbi valószínűleg belső sérüléseket is szenvedett. Természetesen a védelem azzal érvelt, hogy Clutterbuck futott bele Frisby kocsijába, és minden azon állt vagy bukott, hogy egy tanú, egy bizonyos Linda Gilpin kisasszony hogyan nyilatkozik, mivel ő éppen a baleset pillanatában haladt át az úttesten, és így szemtanúja volt az eseménynek. Az én feladatom az volt, hogy őt kikérdezzem és bebizonyítsam róla az esküdtszéknek, hogy fel szemére vak, és a tanúvallomása telis-tele van lyukakkal, akár az ementáli sajt.

Valószínű, hogy Gally ezen a ponton tett volna valami megjegyzést, hogy kifejezze érdeklődését és együttérzését, de úgy esett, hogy ebben a pillanatban éppen a sörébe kortyolt bele. Ezért aztán egészen addig, amíg be nem fejezte a csuklást, és az odasiető pincér alaposan hátba nem vágta, nem volt abban a helyzetben, hogy bármit hozzáfűzhetett volna a történethez, de amikor újra képessé vált erre, akkor sem tehette, mert John visszaragadta magához a szólás jogát.

– Képzelheted, mit éreztem. A tárgyalóterem forgott velem. Egy pillanatig azt hittem, nem is leszek képes végigcsinálni.

A helyzet drámaisága nem pazarlódott méltatlanra: Gally monoklija kiesett a helyéről.

– De végigcsináltad?

– Igen, és nem telt másfel percbe sem, a tanúvallomása romokban hevert. A lábán alig tudott megállni.

– Rávetted, hogy visszavonja a tanúvallomását?

– Rá.

– Végigmentéi az egész „Szorítkozzunk a tényekre” meg” „Állíthatjuk-e akkor”-fele mókán?

– Igen.

– És fenyegetően rászegezted a mutatóujjadat?

– Természetesen nem.

– Azt hittem, ez kötelező. De jól megdolgoztad, igaz?

– Igen.

– Ő pedig megorrolt mindezért.

– Igen.

– És megnyerted a pert?

– Igen.

– Akkor Clutterbuck örülhetett.

– Igen.

– És aztán találkoztál még a lánnyal?

– Nem. Csak egy rövid levélben tudatta velem, hogy az eljegyzésnek ezennel vége.

Gally visszahelyezte a monokliját. Abból a szemből pedig, amelybe beleillesztette, és a másikból, amely a maga meztelenségében szemlélte az életet, nem sok biztatást lehetett kiolvasni. Elgondolkodó hümmögése sem számíthatott arra, hogy hallatán különösebb mértékű optimizmus ébred a hallgatóban.

– Hát, te aztán benne vagy nyakig, Johnny.

– Igen.

– Fantasztikus védőbeszédet kell mondanod, ha azt akarod, hogy azok az esküvői harangok megszólaljanak a csendes falusi kápolnában, vagy bárhol is akarod, hogy megszólaljanak. És az a legnagyobb probléma, amellyel most szembe kell néznünk, hogy hol mondod el a védőbeszédedet.

– Nem értem, mire gondolsz. Ö a kastélyban van.

– Pontosan. Te meg nem vagy ott.

– Viszont te meg fogsz hívni.

Gally megrázta a fejét. Fájdalmas volt a gondolat, hogy őneki kell magára vállalnia a varangy szerepét ifjú barátja álmainak kertjében, de vannak bizonyos tények, amelyeket nem lehet semmibe venni.

– Lehetetlen. Nincs a világon, mi boldogabbá tenne, mint az, ha elvihetnélek magammal az ősi hajlékba, de te nem tudod, milyen aprócska kis pontnak számítok én ott. Connie éppenséggel nem tud kizárni a házból, hiszen mégiscsak tagja vagyok a családnak, de komoly fenntartásokkal kezel, és azon ritka alkalmakkor, amikor leáll velem társalogni, minden egyes kiejtett mondata telis-tele van a nagyvárosba induló vonatokra vonatkozó célzásokkal. Egyeden próbálkozás, hogy egy barátommal beállítsak, felébresztené a benne lakozó nőstény tigrist. Szerencsésnek vallhatnád magad, ha öt percig megtűrne a házban. Megragadna a gallérodnál és a nadrágod ülepénél fogva, és kirúgna, még mielőtt befejezed a lábtörlést. Tisztában vagyok vele, mit érzel, és mi sem szomoríthatna el jobban, mint az, hogy nem tehetek eleget a kívánságodnak, de ez van. Vissza kell menned Londonba, és hagyni, hogy én intézzem az ügyeidet. És, ha szabad így kifejeznem magamat – tette hozzá Gally szerényen –, jobb kezekben aligha lehetnének. Közbenjárok az érdekedben L. Gilpinnél, és bizonyosan állíthatom, hogy úgy fogok játszani rajta, mint egy húros hangszeren.

Egy rendkívül mulatságos történet idéződött fel emlékeiből, egy Pelikánról, aki egyszer megpróbált megtanulni bendzsózni, de valahol mélyen egy hang azt súgta, ez nem a megfelelő pillanat, hogy elmesélje. Atyailag megveregette John vállát, és szedte a sátorfáját, hogy visszamenjen a kastélyba.

John pedig, akinek az arca most még jobban hasonlított Fruity Biffenéhez, mint az imént, rendelt magának még egy sört.

ÖTÖDIK FEJEZET

Abból a célból, hogy ne kelljen a tűző napon tartózkodnia és Dunstable hercegének társaságát is elkerülje, aki váratlanul rendkívüli érdeklődést kezdett tanúsítani személye iránt, Vanessa Polk ebéd után kiszökött az árnyas zugok egyikébe, amelyekben a blandingsi kastély környéke bővelkedett, és letelepedett egy vidékies hangulatot árasztó padra. Lord Emsworth atyja elkötelezett híve volt a kertben itt-ott elszórt vidékies hangulatú padoknak. Ezenkívül, bár talán nem a tárgyhoz tartozik, madártojást és a Shropshire-i Archeológiái Társaság időszakos kiadványának bekötött évfolyamait is gyűjtötte.

Amint ott ült, Vanessa Wilbur Troutra gondolt. A hír hallatán, hogy délutánra várják, lelkében nosztalgia ébredt. Elképzelhető, hogy a férfi már el is feledkezett róla, olyan élete lévén, amelybe meglehetősen gyakran lépnek be különféle nőnemű lények, de egyszer egy rövid időre el voltak jegyezve egymással. Bár Vanessa bontotta fel az eljegyzést, bizonyos anyai érzései továbbra is megmaradtak a férfi irányában. Akárhányszor egy újabb házasságáról olvasott a lapokban, mindig hatalmába kerítette az önvád, hogy nem lett volna szabad elhagynia őrhelyét és beszüntetni a férfiról való gondoskodást. Amint az ő finom irányítása megszűnt a háttérben, a férfi minden önuralmát elvesztette. Csak vándorolt egyik szőkétől a másikig, olyan kitartással, hogy az emberben gyökeret vert a gyanú, hogy egészen addig akarja folytatni a sorozatos házasodási, amíg a készlet tart.

Wilbur Trout rendkívül szeretetreméltó fiatalember volt, aki rögtön, életének legelején elkövette azt a hibát, hogy olyan apával rendelkezett, aki szenvedélyesen szeretett pénzt csinálni, és minden napot, amelyen nem növelte a bankszámláját, elvesztegetettnek tekintett. Ha Wilbur olyasvalakinek a fia lett volna, aki az alacsonyabb jövedelemadó-sávban nyomorog, életét minden bizonnyal feddhetetlen és ügybuzgó hivatalnokként élte volna le, aki, ha nagy ritkán szükségét érzi, hogy kirúgjon a hámból, beéri a vidámparkban vagy a Coney Islanden tett látogatással. Mivel azonban ötvenmillió dollárt örökölt halálbiztos értékpapírokban, kibillent a számára kiszabott kerékvágásból, és New York egyik legirigyeltebb playboya vált belőle, akit főpincérek hízelegtek körül, aki tetemes mennyiségű anyagot szolgáltatott a pletykalapok címlapsztorijaihoz, és aki gyakorta adott hatalmas partikat, ahol a meghívottak listáján szép számban szerepeltek gazdagok és szegények vegyest. Egy ilyen partin ismerkedtek meg Vanessával, és most a lány az árnyas zugban ülve a régi szép időkre gondolt.

Hosszasan lehetne az árnyas zug dicséretét zengeni. Hűvös volt. Jó illatú. A tóhoz vezető kis patak édesen csörgedezett. És mindezek betetőzéseképpen Alaric, Dunstable hercege nem tartózkodott a közelben. Meg kell azonban jegyeznünk, hogy a hely, számos előnyös tulajdonsága mellett, láthatóan valamiféle klubként szolgált Shropshire összes szárnyas rovarja számára. Egy kis idő múlva Vanessa beleunt társaságukba, felállt, és útját a ház felé vette. Éppen odaért, amikor összetalálkozott Lord Emsworthszel, aki lefelé jött a bejárathoz vezető lépcsőn. Vanessa udvariasan köszöntötte.

– Munkát kerül, Lord Emsworth?

– Tessék?

– Vagy a Császárnőtől szabadságot kapott délutánra? Mintha máskor szolgálatban volna ebben a napszakban.

Lord Emsworth, aki addig borús tekintettel meredt a világba, kissé felderült. Kedvelte Vanessát. Úgy vélte, hogy a lány együtt érző lelkialkat, és e pillanatban pontosan egy együttérzően hallgató fül, amelybe belesírhatja bánatát, volt az, amire vágyott. Elmagyarázta csüggedtsége okát.

– Connie rám parancsolt, hogy menjek ki az állomásra ez elé a Trout nevű illető elé. Azzal a vonattal jön, amelyik mindjárt megérkezik. Azt nem tudom, pontosan mikor, de Voules tudja. És nekem meg minden percemet a Császárnővel kellene töltenem. Szüksége van rá, hogy mellette legyek.

– Miért nem mondta Lady Constance-nek, hogy már más programja van délutánra?

A Lord Emsworth csíptetője mögött előtűnő üresség világosan mutatta, hogy neki ez a forradalmi ötlet nem jutott eszébe. Ha Connie azt mondja az embernek, hogy meg kell tennie valamit, akkor arra az ember sohasem válaszolja, hogy már más programot szervezett magának. Galahad persze képes volna effajta, rettenthetetlen bátorságról tanúskodó cselekedetre. De Galahad, amellett hogy vasból és acélból gyúrt férfi, és már számos, bukmékerek, végrehajtók és lóversenyfürkészek ellen vívott harcban győzedelmeskedett, ráadásul monoklit is hord, amit elegendő egy kicsit megtisztogatnia, és máris megrettenti vele a legszívósabb húgot is. Képtelenség volna elvárnunk ekkora hőstettet olyasvalakitől, aki csíptetőt visel. Őlordságát már a puszta gondolatra elfogta a remegés. így felelt:

– Ó, azt én nem tudnám megtenni.

– Miért?

– Örült dühös lenne.

Kerekek csikordultak a kavicson, ahogy egy autó fordult be a sarkon, Voules sofőrrel a kormánynál.

– Ó, istenem – sóhajtott fel Lord Emsworth, amikor megpillantotta.

– Mondja – szólalt meg Vanessa –, miért ne mehetnék maga helyett én Trout elé?

Lord Emsworth olyan erősen összerezzent a javaslat hallatán, hogy csíptetője levált az addig otthonául szolgáló orról. Őlordsága madzagjánál fogva megragadta az elszabadult tárgyat, és áhítatosan meredt Vanessára. Amikor Connie és James esküvője alkalmából New Yorkban járt, nagy tisztelője lett az amerikai lányoknak, de ily nemes cselekedetre még egy amerikai lányt sem tartott volna képesnek.

– Megtenné? Csakugyan megtenné?

– Természetesen. Öröm és megtiszteltetés számomra.

– Nincs rá szükség, hogy Connie-nak megemlítsük.

– Egy szót sem kell szólnunk.

– Nos, ez nagyon kedves kegyedtől. Nem is tudom, hogyan köszönjem meg.

– Szóra sem érdemes.

– Tudja, csak a Császárnő miatt... úgy értem...

– Értem, mire gondol. Ott a helye a Császárnő mellett.

– Pontosan. Egyetlen pillanatra sem volna szabad magára hagynom. Mindenki biztosított róla, hogy semmi ok aggodalomra, Banks is ezt ismételgette, de a tény attól tény marad, nevezetesen, hogy nem volt hajlandó megenni egy krumplit, amit oda akartam adni neki.

– Elég kemény.

– Nem, és pont ez az, ami olyan baljós az ügyben. Teljesen tökéletes krumpli volt, de ő pusztán csak beleszagolt, és....

– Sarkon fordult?

– Pontosan. Beleszagolt és továbbállt. Természetes, hogy aggódom.

– Mindenki aggódna, ha a maga helyében volna.

– Bárcsak kikérhetném Wolff-Lehman szakvéleményét!

– És miért ne tehetné?

– Mert már meghalt.

– Értem, mire gondol. Ezzel a lépésével meglehetős mértékben kirekesztette magát a lehetséges tanácsadók köréből. Bár talán meg lehetne próbálni megidézni a szellemét.

– Nos, ha tényleg hajlandó kimenni az állomásra...

– Már indulok is. Markét Blandings, ím, itt közelgek!

– Attól tartok, túl sokat kérek kegyedtől. Unni fogja, amikor visszafelé beszélgetnie kell Mr. Trouttal. Mindig kész kínszenvedés, mire az ember kitalálja, mit mondjon egy idegennek.

– Ezzel nem lesz probléma. Willie Trout nem idegen. Ismerem odaátról.

– Honnan?

– Amerikából.

– Ó, aha, igen, természetesen, igen. Szóval úgy érti, az Atlanti-óceán másik partjáról.

– Rengeteg megbeszélnivalónk van. Nem lesz részünk egyetlen unalmas pillanatban sem visszafelé jövet.

– Pompás – mondta Lord Emsworth. – Pompás, pompás, pompás.

A vonat éppen akkor gördült be az állomásra, amikor az autó odaért. Wilbur Trout előbukkant, és Vanessa egy kedélyes Hello!-val vette fel a kettejük közötti társalgás fonalát. A férfi hasonlóan szívélyes üdvözlésben részesítette a lányt. Nem okozott neki kínos perceket, hogy váratlanul találkozik egy nővel, akit valaha szeretett, és elveszített. Ha Wilbur Troutot kínosan érintette volna, valahányszor olyan nővel akad össze, akit egykor szeretett, és elveszített, akkor élete jelentős hányadát fülig pirulva és kezét tördelve élte volna le. Vanessa az a fájta régi jó barát volt a szemében, akivel összefutni mindig kész öröm. Bár abban egy kissé bizonytalan volt, hogy pontosan ki is az, akivel újra összehozta jó sorsa, ám az első pillanattól kezdve világos volt számára, hogy valahol már találkoztak. Majd miután Pau-line-nak nevezte, és a lány közölte vele, hogy Vanessának hívják, sikerült is elhelyeznie az emlékei között. Az természetesen némi kapaszkodót jelentett, hogy az egyeden volt az általa eljegyzett lányok hosszú listáján, akit végül nem vett el feleségül.

Vanessa elmondta, mely okok vezettek arra, hogy ő most a blandingsi kastélyban tartózkodik, majd egy rövidke időt arra szántak, hogy felelevenítették a régi szép napokat, Wilbur Great Neckben és Westhampton Beachen tartott partijait, azokat a fiúkat-lányokat, akik rajtuk kívül szinténjelen voltak ezeken, meg azt az éjszakát, amikor Wilbur megmártózott a Plaza szökőkútjában komplett estélyi öltözetben. De eme léha emlékek nem kötötték le hosszan Wilbur figyelmét. Elméjét mélyebb gondolatok foglalkoztatták.

– Mondd, van itt valahol valami hely, ahol kaphat az ember egy pohár italt? – kérdezte, és a lány azt válaszolta, hogy bármifele italhoz hozzá lehet jutni az Emsworth Címerben, amely egy kőhajításnyira sincs tőlük. Vannak más vendéglátóipari egységek is Markét Blandingsben – nem felejtkezhetünk el a Lúd és Gúnárról, a Vidám Krikettezőről, a Búzakévéről, a Munkáspihenőről, a Kék Tehénről és az Épp Időbenről –, de ezek inkább az alsóbb néposztályok szórakoztatására szakosodtak, nem pedig New Yorkból idelátogató milliomosokéra. Nem sokkal azután, hogy Vanessa ezt elmagyarázta Wilburnak, és Voules délutánjába egy kis derűt csempésztek, mondván, menjen és fogyasszon némi frissítőt az állomás ivójában, ott ültek az Emsworth Címer egyik elragadó kerti asztalánál, gin-tonikjaikkal kezük ügyében. Ekkor jött el az alkalmas pillanat, hogy Vanessa végre szavakba önthesse a gondolatot, amely már találkozásuk első másodpercétől fogva ott motoszkált a fejében.

– Willie – mondta –, te teljesen úgy nézel ki, mint egy hajóroncs a zátony tetején.

A férfi nem sértődött meg egy régi jó barát őszinte véleménye hallatán. Maga is ugyanerre a következtetésre jutott aznap reggel, amikor megpillantotta képmását a borotválkozótükörben. Csupán egy mélyet sóhajtott.

– Sok a bajom mostanában.

– Mi történt már megint?

– Hosszú.

– Akkor mielőtt nekifognál, azt mondd már meg, miféle titokzatos okból vetted az irányt a blandingsi kastély felé?

– Az is része a történetnek.

– Rendben, akkor kezdheted. Tied a pálya.

Wilbur nagyot kortyolt gin-tonikjából, hogy jobban össze tudja szedni gondolatait. Egy percnyi tűnődés után látszólag már a megfelelő rendben sorakoztak.

– A válással kezdődött.

– Melyikkel? Luella?

– Nem, nem Luella.

– Akkor Marlene?

– Nem, nem Marlene. Geneviéve.

– Geneviéve? Igen, olvastam az ügyről.

– Rettentően összetörtem, amikor elhagyott.

Vanessa agyán átfutott, hogy Wilbur olyan bőséges tapasztalatokkal rendelkezik e téren, hogy egy újabb feleség kivonulása az életéből aligha jelenthet többet puszta rutinnál, de nem tett erre vonatkozó megjegyzést. Tapintatos lány volt, és egyértelmű volt számára, hogy valamely kifürkészhetetlen oknál fogva Wilburt mélyen érintette, hogy elveszítette a harmadik Mrs. Troutot, aki állandóan ragozott, és gügyögve beszélt.

– Szerelmes voltam bele, Pauline... vagyis Vanessa. Bál-ványoztam. És ő elhagyott egy pasasért, aki valami zenekarban trombitái. Ráadásul nem is híres zenekar.

– Kemény ügy – mondta Vanessa, de pusztán csak udvariasságból. Úgy vélte, hogy az eset egyetlen szereplője, aki együttérzésre szorul, a trombitás fickó. A szakmájában is sikertelen, hiszen olyan zenekarhoz van láncolva, amely még csak nem is híres, most meg összekapcsolta életét Mrs. Geneviéve Trouttal. Kőszívűnek kell lenni ahhoz, hogy az ember ne erezzen nyilallásnyi szánalmat olyasvalaki iránt, aki ilyen élettörténetet mondhat magáénak.

Wilbumak sikerült magára vonnia a pincér figyelmét, és rendelt még két gin-tonikot. Az igazán megfontolt férfi sosem hanyagolhatja el az élet gyakorlati oldalát, még ha szíve összetörve hever is.

– Hol is tartottam? – kérdezte, faradtan homlokához emelve kezét.

– A trombitásig jutottál, és elmondtad, hogy mennyire szeretted Geneviéve-et.

– Igaz.

– Még mindig?

– Úgy érted, még mindig szeretem-e? Pénze hogy szeretem. Egyfolytában rá gondolok. Éjszakánként ébren hánykolódom. Úgy tűnik, mintha egyre a hangját hallanám. Olyan édes dolgokat mondott.

– El tudom képzelni.

– A rózsát józsának mondta.

– Igen.

– A cicát meg sziszának.

– Igen, emlékszem.

– Úgyhogy sejtheted, mit éreztem, amikor megláttam a képet.

– Milyen képre gondolsz?

– Az egyik Bond Street-i galéria kirakatában volt, és Geneviéve-et ábrázolta.

– Egy portré?

– Nem, nem portré, hanem egy lány képe, amit valami francia festő festett. És én éreztem, ezt a képet muszáj megszereznem, hogy mindig rá emlékeztessen.

– Ezért megvetted, és kaptál hozzá egy blandingsi meghívást? Jutalomként?

– Ezzel ne viccelődj.

– Nem viccelek. Valaminek történnie kellett, hogy téged idehozzon, és én égek a vágytól, hogy megtudjam, mi volt az.

– A herceg.

– Milyen herceg.

– Dunstable-nek mondta magát. Meghívott.

Vanessa szenvedőn tárta szét a karját. Wilbur mindig is elég zavaros elbeszélő volt, de a mostani előadásával még önmagát is alulmúlta.

– Nem értem – mondta Vanessa –, egyszerűen nem értem. Talán jobban megvilágosodik a dolog, ha folytatod, úgyhogy kezdd újra onnan, hogy megvetted a képet. Könnyen érthető, rövid szavakkal, ha kérhetlek.

Wilbur megerősítette lelkét egy kis gin-tonikkal. Innentől kezdve minden egyes kiejtett szó újabb tőrként fúródik majd szívébe.

– Nem vettem meg. Ez a lényeg az egészben. Már egy óra volt, és én hülye, úgy gondoltam, hogy akár meg is ebédelhetek előtte, ezért elmentem egy klubba, ahol vendégbelépőm van, és ittam egyet a bárban ebéd előtt, amikor ez a herceg odajött, leült mellém, és elkezdett magyarázni, hogy mi a baj a kormánnyal meg ilyesmi. Elég jól elvoltunk egymással, ittam még egyet-kettőt, és mielőtt észbe kaphattam volna, elmondtam neki ezt az egész dolgot Geneviéve-vel meg a galériában levő képpel.

– Erre ő fogta magát, és amíg te megebédeltél, megvette a képet, most meg hatalmas felárral akarja eladni neked.

A csodálkozás egy hosszú percre megnémította Wilburt. Üres tekintettel meredt a jóstehetséggel megáldott lányra.

– Hogy találtad ki? – bökte ki végül.

– Nem volt nehéz, ismervén a herceget. Valószínűleg arról a képről van szó, amelyik most a kastély képtárában van. Lefogadom, hogy egyáltalán nem azért vette meg, mert nagy tisztelője a művésznek. Hanem mert kereshet rajta.

Komor sóhajtásai egy újabbikával Wilbur helybenhagyta e teóriát.

– És engem azért hívott meg ide, hogy egyfolytában a szemem előtt legyen a kép. Tudja, hogy így nem leszek képes ellenállni, és meg fogom venni, akármennyit kér is. És az ár – mondta Wilbur kedvetlenül – körülbelül kétszer annyi lesz, mint amennyit ő fizetett érte. Pácban vagyok.

– Akkor piríts rá, hogy „Távozz, átkozott pác!”.

A hosszú vonatút és a gin-tonikok lomhává tették Wilbur esze járását. Gyanította, hogy az elhangzott szavak mögött lappang valamifele jelentőség, de hogy mi az, arra nem tudott rájönni. Ha megkérték volna, hogy mondjon véleményt eme szavakról, puszta halandzsának titulálta volna őket.

– Ezt meg hogy érted?

– Azt mondod, pácban vagy. Már miért volnál pácban? Ha engem kérdezel, nagyon is jól állsz. Te itt vagy, a kép is itt van, és csak annyit kell tenned, hogy elcsórod.

Wilbur szeme tágra nyílt. A kecskebéka brekegéséhez hasonlatos mély hang tört elő tüdejéből. Lassú felfogású ember számára sosem könnyű feladat, hogy egy úttörő gondolatot befogadjon.

– Csórjam el? – kérdezte. – Úgy érted, hogy csórjam el?

– Persze. Miért ne? Elsőnek ő volt olyan kedves, hogy elcsaklizta előled. A galériában megtudhatod, mennyiért vette meg, és utólag kártalaníthatod, ha ez a megfelelő kifejezés rá.

Fény csillant meg Wilbur szemében, de csak egy pillanatra. Felismerte, hogy az ötlet jó, de arra is ráébredt, hogy ő nem termett a kivitelezésére.

– Én ezt nem tudom megcsinálni – mondta hasonló hangsúllyal, mint amilyet Lord Emsworth alkalmazott valamivel korábban, miközben ugyanezeket a szavakat ejtette ki a száján, Vanessa pedig ugyanúgy reagált, mint akkor.

– Hát akkor megteszem én – mondta, és Wilbur, akárcsak Lord Emsworth, egy darabig hitedenkedve bámult rá. Abban az időben, amikor el voltak jegyezve Vanessával, már megtanulhatta, hogy a lánynak nem éppen konvencionális a gondolkodásmódja, de még egy esetben sem döbbentette meg ilyen elemi erővel.

– Komolyan gondolod, hogy meg tudod csinálni?

– Természetesen meg tudom csinálni. Csak végig kell gondolnom az egészet. Valójában már van némi halovány elképzelésem a dologról, csak az tart vissza, hogy így be kell vonni Chesneyt is.

– Ki az a Chesney?

– Egy fickó, aki a kastélyban vendégeskedik. Valószínűleg szélhámos, de biztosnak kell lennem benne, mielőtt bármibe is belefognék. Efféle dolgokban jobb, ha nem vállal az ember kockázatot.

– Hát arra fogadást köthetsz, hogy nem fogok.

– Akkor tudom majd megmondani, mi az ábra, ha tanulmányozom még egy kicsit Chesneyt. Remélem, ki fog róla derülni, hogy az, akinek gondolom, mert ebben a helyzetben egy dolgot semmiféleképpen nem szabad szem elől téveszteni, mégpedig azt, hogy a herceg őkegyelmessége egyszerűen nem úszhatja meg büntetlenül, ha piszkos trükköket eszel ki az ártatlan ifjúság karára. És most – mondta Vanessa –, szedjük elő azt a sofőrt a bárból, és irány a kastély!

HATODIK FEJEZET

l

Az este már leszállt, mire John visszaérkezett Londonba. A Paddington pályaudvar a maga kifinomult és higgadt előkelőségével fogadta, és ebben a miliőben John elkeseredett ábrázata éppoly kirívóan elütőnek hatott, akárcsak valamivel korábban az Emsworth Címerben. A padding-toni hordárok csakis akkor vallják magukat elégedettnek, ha mindenfelé csupa mosolygó arcot látnak maguk körül, és ha ébreszt is bennük némi szánalmat egy fájdalmasan összevont szemöldökű, űzött tekintetű fiatalember látványa, nem szívesen érintkeznek effajtákkal. Ugyanez a tétel vonatkozik a vonatkísérőkre, mozdonyvezetőkre és az állomás büféjében tevékenykedőkre is, így aztán a pályaudvar teljes személyzete egy emberként lélegzett fel megköny-nyebbülésében, amikor John végre beült egy taxiba, és útra kelt a W l-és postai körzetben található Halsey Court, más szóval londoni lakhelye felé.

A Gallyvei folytatott beszélgetés csak növelte hősünk lelkének kínjait, pedig azok már Shropshire-be tett útja kezdetekor is meglehetős méreteket öltöttek. Biztos volt benne: ha meghívják a blandingsi kastélyba, megfelelő alapra tett volna szert ahhoz, hogy béketárgyalásokba bocsátkozhasson egy olyan lánnyal, akinek érzékeny lelkét megsebezték a G. G. Clutterbuck lobogója alatt harcoló ifjú szájából elhangzott „Tehát állíthatjuk-e bizonyosan...”-ok és „Indítványozom”-ok. A kastély kapuján belül már rendkívül jó pozícióban lett volna a védőbeszéd elmondásához, és védőbeszéden itt John a szó legnemesebb értelmében vett védőbeszédet értett – olyat, amelyből egyeden szó vagy tett sem marad ki, ami hozzájárulhat a békés megegyezés létrehozásához. Itt már csak Lindát kellett volna valahogyan a tárgyalóasztalhoz csábítani, ahol aztán bőven elég lett volna, ha meghallja a férfi hangjának remegését, egyetlen pillantást vet a lángoló tekintetre, és máris minden rendbe jött volna.

Az, hogy Gally megtagadta az együttműködést, úgy érte Johnt, akár egy hatalmas csapás, és felborította az egész kampánytervezetet. Gally elmenőben mondott szavai sem tettek rá olyan hatást, hogy rózsásabbnak ítélte volna helyzetét. Bár Gally olyan ember magabiztosságával festette elé a képet, amint Lindán biztos kézzel játszik, akár egy húros hangszeren, mint aki kora gyermeksége óta csak azzal foglalatoskodik, hogy tökélyre fejlessze a lányok által képezett húros hangszereken való játékát, ebből John csak igen csekély vigaszt tudott meríteni. Egy harmadik fél sohasem juthat számottevő eredményre effajta ügyekben. A finom diplomáciai érzéket igénylő tárgyalások lebonyolítását sohasem tanácsos közvetítőkre bízni, ilyenkor elengedhetetlenül szükséges, hogy a felek személyes érintkezésbe léphessenek.

Halsey Court, ahová időközben megérkezett, végképp feltette az i-re a pontot, ami John lelki nyomorúságát illeti. Halsey Court, amely rémséges, félhomályos zsákutca volt, nagy csapat randalírozó kóbor macskával és a szél által hajkurászott szakadt újságpapírokkal, mindössze egyetlen erénnyel dicsekedhetett, mégpedig azzal, hogy olcsó. A Halsey Chambers elnevezés egy rozzant épületet takart, itt lakott John az utóbbi két évben. A hely legfőképpen olyan fiatalemberek otthonául szolgált, akik javarészt azzal töltötték napjaikat, hogy valahogyan kimódolják, hogyan lehetne végre „egyenesbe jönni”. Laktak itt újságírók, mint például Jerry Shoesmith, aki az idő tájt a Pikáns című, igen kétes hírnévvel dicsekedhető lap szerkesztője volt, meg mindenféle rémregények írói. Közéjük tartozott Jeff Miller is, a válogatott futballista. Az ő lakását örökölte John, amikor Jeff megházasodott, és New Yorkba telepedett át. A lakással együtt Johnra maradt Balsam mami is, egy tagbaszakadt, anyáskodó teremtés, aki bejárónői teendőket látott el. Most, abban a pillanatban, amint John kinyitotta az előszobaajtót, felsejlettek terjedelmes körvonalai a konyha irányában, erre John megeresztett egy „Hello, mami”-t, reménykedve, hogy nem hangzik teljesen úgy, mint egy végső, halálos hördülés.

– Jó estét, uram – szólt az asszonyság –, hát vissza tetszett érni? Hogy sikerült a vidéki kirándulás?

John összeszorította a fogát és visszatartotta a lélegzetét néhány másodpercig, hogy visszafojtsa a sátáni kacajt, ami, válasz gyanánt, kitörni készült belőle. Egyeden porcikája sem kívánta, hogy a jóasszony felfedezze, egy megtört lélekkel társalog, mivel ha ez bekövetkezik, John az együttérzésnek olyan hatalmas áradatával találta volna szembe magát, amellyel pillanatnyilag nem lett volna képes megbirkózni. Az együttérzéssel eltelt Balsam mami néha kifejezetten dermesztő hatást gyakorolt e nemes érzelem áldozatára.

– Nagyon kellemesen – válaszolt John, miután tízig számolt.

– És hova volt a kirándulás?

– Shropshire-be.

– Hát, az jó messzire van innét.

– Igen.

– Szerencse, hogy a szép idő megmaradt.

– Igen.

– Olyan rémes szók lenni, amikor egyszer csak gyün az eső mikor az ember kirándulni van.

– Igen.

– Hát – mondta Balsam mami, aki láthatóan úgy vélte, itt az ideje véget vetni a felelőtlen pletykálkodásnak – kár, hogy nem volt itthon az úr, mert az a barátja, a Mr. Ferguson nevű, egész nap hívogatta telefonon.

– Nem ismerek egyeden Ferguson nevű embert sem.

– Akkor Bostock. Már sokszor itt ebédelt. Olyan mű-vészfajta. Magas hangja van neki. Meg teknőckeretes szemüvege.

– Nem Joe Benderre gondol?

– De, de, az lesz az. Valami művész vagy micsoda.

– Galériát vezet a Bond Streeten.

– Na, hát ma nem sokat vezethetett rajta, mert tisztára meg volt boly dúlva, és állandóan magát kereste. Irtóra türelmetlen volt. Egyfolytában azt kérdezgette, hogy „Az i...skoláját, még most se ért vissza?”, és rá is pirítottam, hogy sokkal szebb volna, ha ilyenkor inkább mindig azt mondaná: „Ó, jaj”, meg azt is mondtam neki, hogy még nincs itthon az úr. Amikor legutoljára telefonált, nincs annak húsz perce sem, azt mondta, hogy ha maga előjön, abban a minutában kapjam a telefonkagylót, és szóljak neki. Akarja az úr, hogy akkor most rögtön megtegyem?

John mérlegelte a dolgot, mielőtt felelt volna. Ha az érzelmeire hallgat, habozás nélkül nemmel válaszol. Kifejezetten kedvelte Joe Bendert, és megfelelő körülmények között mindig élvezte a vele való vidám kvaterkázást, de egy ember, aki a legközelebbi múltban reá zúdult sorscsapás súlya alatt görnyedezik, irtózik még a szívbéli jó barátok társaságától is. Bár gondolatai mohó saskeselyűként marcangolták szívét, ma este inkább egyedül szeretett volna maradni velük.

Azután mégis győzedelmeskedett veleszületett szívjósága. Biztosra vette, hogy Joe nem telefonált volna ennyire sürgetően, ha nem volna bajban, ha pedig ez a tényállás, akkor az egyetlen helyes cselekedet, amit egy igaz barát tehet, ha engedi, hogy Joe jöjjön, és az ő vállán zokogja el bánatát.

– Igen, hívja fel, mami – mondta. – Én addig letusolok. Ha előbb megjönne, mint ahogy én kész vagyok, mondja meg neki, hogy várjon.

Mire John újra feltűnt a színen, a fürdőzés hatására jelentősen megjavult lelkiállapotban, Joe Bender már megérkezett, és éppen beszélgetésbe mélyedtek Balsam mamival, bár talán nem is tökéletesen helytálló a beszélgetés szót alkalmaznunk e helyt, mivel a közöttük zajló kommunikációs folyamat az utóbbi részéről erősen monológ jelleget öltött, míg Joe szájából pusztán egy sor dörmögés hangzott el. Ahogy figyelmes háziasszonyhoz illik, Balsam mami az érkező Johnt is bevonta a társalgók e kicsiny körébe.

– Mondtam Mr. Izének, hogy nem néz ki valami jól – fordult Johnhoz az asszonyság. – Rögtön láttam, ahogy belépett az ajtón.

Balsam mami szeme nem csalatkozott. Joe Bender valóban szörnyű látványt nyújtott. A fiatalember, aki, ha szabad ezzel a régimódi kifejezéssel élnünk, huszonnyolcszor érte meg a tavaszt, most tökéletesen azt a benyomást keltette, mintha legalábbis ugyanennyi zimankós telet vészelt volna át. Még Johnnál is megviseltebbnek tűnt, mégpedig annyival, hogy John, feledvén önnönmaga kínjait, együttérzően felkiáltott.

– Te jó ég, Joe! Mi baj?

– Pont ezen gondolkoztam én is – így Balsam mami. -Ha engem kérdeznek, valami ronda nyavalya kerülgeti. Ugyanilyen tésztaszíne volt Balsamnek is, mielőtt elővette volna az a nem is tudom én, micsoda, és meg nem hótt. Először csak nem bírt lábra állni – ennél a pontnál Joe Bender egy karosszékbe roskadt –, nem sokkal utána meg gyüttek a. kiütések. Én mondom, uram, okosabb volna orvost hívni Mr. Izéhez.

– Nekem nem kell orvos.

– Akkor megyek és legalább csinálok egy jó kis bögre langyos tejet – ajánlkozott Balsam mami. Ahhoz a filozófiai iskolához tartozott, amely arra esküszik, hogy egy jó kis bögre langyos tej, ha arra nem is képes, hogy végképp elriassza a halál angyalát, legalább elodázza egy időre az elkerülhetetlent.

Amint a konyhaajtó becsukódott az asszonyság mögött, Joe megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Már azt hittem, sosem megy innen az a nőszemély. Szólj már neki, hogy nem kell az a nyamvadt tej.

– Inkább egy szódás whiskyt kellene innod.

– Aha, az jó lesz. Ami azt illeti, lehet, hogy többre is szükségem lesz, nem csak egyre.

John kiment a konyhába, ahol, bár először ütközött némi ellenállásba, végül sikerült leszavaznia a Balsam-féle indítványt.

– Bármelyik pillanatban a padlóra zuhanhat és kilehelheti a lelkét – huhogott a vész madara –, de felőlem azt csinálnak, amit akarnak.

– Na – fordult John a barátjához. – Mi ez az egész?

Lehetséges, hogy ha a kettejük közötti találkozás valamivel hamarabb esik meg, Joe Bender megfelelő lelkiállapotban lett volna ahhoz, hogy finoman adja a másik tudtára a hírt, amelyet megosztani készült vele. Érzékeny ember volt, aki, ha a sors azt a szerepet szabta rá, hogy olyan információval kelljen előállnia, amely előreláthatóan sokkoló hatást tesz hallgatójára, igyekezett elkövetni minden tőle telhetőt, hogy legalább némiképp tompítson a dolog élén. De egy teljes, egyre növekvő nyugtalanságban eltöltött nappal a háta mögött feladni kényszerült eme magasztos életelvet. Úgy érezte, mintha már egy örökkévalóság telt volna el úgy, hogy azon a helyen, amit Shakespeare a „zsúfolt szív” szavakkal illetett volna, elzárva tartott egy hatalmas horderejű titkot, amely, ha napvilágra kerül, megrendíti az egész emberi nemet, vagy legalábbis az emberi nemnek azt a hányadát, amely érdeklődést táplál lelkében a Bender Galéria sorsa iránt. Ez a titok most a pezsgősüvegből kihúzott dugó hirtelenségével kitört.

– A kép, John! Hamisítvány!

Az szintén lehetséges, hogy ha Johnt kevésbé foglalja le a maga tragédiája, gyorsabban tudta volna megragadni e szavak jelentőségét. A dolgok ilyetén állása mellett azonban csak bambán bámult a másikra.

– Kép? Milyen kép?

Joe Bender szintén csak bámult, szeme a teknőckeretes szemüveg mögött akkorára tágult, hogy annál hatalmasabb már aligha lehetett volna.

– Azt kérded, milyen kép? – visszhangozta John szavait. Egyszerűen hihetetlennek találta, hogy barátja és üzlettársa szükségesnek tartja feltenni ezt a kérdést. Számára most csak egyetlen kép létezett. – A Robichaux. Amit eladtunk a hercegnek. Hát még most sem érted, a fenébe is?! Hamisítvány! Utánzat!

Nem volt rá szükség, hogy tovább magyarázza a helyzetet. John kapiskálni kezdte végre, miről van szó, és ettől úgy érezte magát, mintha Balsam mami – nem mintha a jó lélek képes lett volna rá, hogy ilyen csúf dolgot elkövessen – titokban mögé osont volna, és nyakon öntötte volna egy nagy vödör jéghideg vízzel. Eddig a pillanatig el sem tudta volna képzelni, hogy ez valaha bekövetkezhet, de most egyszeriben megfeledkezett Linda Gilpinről. Hosszú időt vett igénybe, mire ismét szavakat talált, és ekkor is csak egy ostoba kérdés telt tőle.

– Biztos vagy benne?

– Természetesen biztos vagyok benne. Mortimer Bayliss, a világ talán legjobb művészetkritikusa becsülte fel az eredetit. Azt állította, hogy az a valódi. Ha pedig ő egy képről azt mondja, hogy valódi, akkor az az.

John azonban még távolról sem volt tisztában a helyzettel. Az már kiviláglott számára, hogy nem egyetlen, a néhai Claude Robichaux ecsetjétől született fekvő akt van forgalomban, hanem kettő. Ezen túl azonban nem volt más, csak köd, így önkéntelenül azt a hivatalos modort vette fel, melyet akkor alkalmazott, amikor egy tanút kellett kihallgatnia.

– Ismertesd az elejétől fogva – mondta, a „Kérem, magyarázza el ezt az esküdtszéknek” fordulat mintájára. – Azt honnan szerezted, amit aztán eladtál a hercegnek?

– Párizsban, néhány gyanús alaktól, egy kis műkereskedésben a Madeleine mellett. Sejthettem volna – jegyezte meg Joe keserűen. – Fel kellett volna tennem magamnak a kérdést, hogy „Hé, Bender, ha hamisítvány volnál, hová kerülnél?”, amire a válasz az lett volna, hogy: „Pontosan egy ilyen kis műkereskedésbe.”

– És mi van a másikkal? Az eredetivel?

– Az apámé volt, mielőtt átvettem az üzletet. Ez faj a legjobban. Hogy egész idő alatt ott volt. Azt hiszem, apám csak arra várt, hogy mikor emelkedik egy kicsit az ára a piacon.

– Akkor miért...

– Mert éppen restaurálták. Ezért nem tudtam róla semmit. Ma reggel kaptuk vissza. Most mit csináljunk, John?

– Gondolom, elmagyarázzuk a helyzetet a hercegnek, és odaadjuk neki az eredetit.

– És erre ő majd szerteszét kürtöli, hogy nem szabad megbízni semmiben sem, amit az ember a Bender Galériában vásárol, mivel minden második darab, amit ott rád sóznak, halálbiztosan hamisítvány. Egy hónapon belül tönkremegyünk, ha nem hamarabb. Semmi a világon nem olyan sérülékeny, mint egy galéria. Nekünk a jó hírnevünkből kell megélnünk. Ennél nagyobb hülyeséget nem is csinálhatnánk. Végzetes volna, egyszerűen végzetes.

– De nem tarthatjuk meg a pénzét, mintha mi sem történt volna!

– Természetesen nem.

– Akkor most mit tegyünk?

– Vissza kell vásárolnunk tőle a képet, mégpedig körülbelül dupla olyan áron, mint amennyit ő fizetett nekünk.

– Nem valami vidám gondolat.

– Nekem sem túlzottan tetszik.

– És mivel fogjuk magyarázni, hogy hirtelen átvedlünk eladóból vevővé?

– Sejtelmem sincs.

– Biztos, hogy valami trükköt fog szimatolni, és még a duplájánál is feljebb veri az árat. Már sokat hallottam Dunstable herceg őkegyelmességéről a keresztapámtól, aki már hosszú-hosszú évek óta közeli ismeretségben áll vele, és többek között azt mesélte, hogy semmilyen eszköztől sem riad vissza, ha valamit bezsebelhet. Egy pennynk sem marad, úgy elbánik velünk. Az egyetlen dolog, amit tehetünk, az, hogy elcsórjuk a hamisítványt, és a helyére tesszük az eredetit.

– Igen?

– És akkor mindenki boldog lesz.

– Mindenki. Elcsórjuk a hamisítványt és az eredetit tesszük a helyére. Kérdezhetek valamit?

– Bökd ki.

– Hogyan?

John egyetértett, hogy a kérdés jó, és egy ideig csend honolt a szobában. Joe Bender közben egy újabb whiskyt töltött magának.

– Igen – mondta –, ezt kellene tennünk. Elcsórni a hamisat és a valódi képet tenni a helyére. De még csak azt sem tudjuk, hogy egyáltalán hol van.

– A hercegnél.

– És hol van a herceg?

– A blandingsi kastélyban.

– Remélem, jól mulat ott.

– Tuti, hogy ott van vele a kép is.

– És, mi sem egyszerűbb, mint megszerezni. Csak egy blandingsi meghívásra van szükségünk.

– Atyaég! – kiáltott fel John olyan harsányan, hogy a hangja egészen a konyhában tartózkodó Balsam mamihoz eljutott, aki ennek hallatára szomorúan megcsóválta a fejét. Kezdett meggyőződésévé válni, hogy munkaadójának nem volna szabad efféle Mr. Izékkel elegyednie, mert ez igen rossz hatást tesz rá.

Joe Bender megkísérelte felszárítani a nadrágja térdén terjedő foltot, mert a whisky tetemes hányada ide került. Az imént felharsant kiáltás elevenébe vágott.

– Gally! – kiáltotta John, és Balsam mami újra csak borúsan ingatta fejét. Ezt a káromkodást még sohasem hallotta, de még lelket mételyezőbbnek ítélte, mint az „i...”-t, vagy a „fenébe”-t. – Gally is Blandingsben van.

– Tényleg? – kérdezte Joe. John már sokat mesélt neki Gallyról, és most, a beszélgetés során első alkalommal halovány reménykedés csillant fel a teknőckeretes szemüveg mögött. – Úgy érted...?

– Az egész ügy lebonyolítását a legnagyobb bizalommal a kezébe helyezhetjük. Pontosan erre a fajta munkára született. Holnap reggel az első dolgom lesz, hogy leutazom Markét Blandingsbe, és tájékoztatom Gallyt a részletekről.

2

Ennek ellenére csak másnap délután nyílt meg előtte az út Markét Blandings felé. Elfeledkezett ugyanis a levélről, amelyben felszólították, jelenjen meg a bíróságon délelőtt, ahol Onapoulos és Onapoulost kellett képviselnie a Lincolnshire és Más Keleti Megyék Palackozóüzeme elleni perükben. Eleget tett e kötelességének, de ezzel csak még messzebbre űzte a napsugarat az életéből, mert elvesztette a pert, a bíró megrovásban részesítette, és az Onapoulosok szintén kemény szavakkal illették, hangot adván annak a meggyőződésüknek, hogy egyedül ügyvédjük teljes alkalmatlanságán múlott, hogy nem nyerték meg a pert elsöprő fölénnyel, így aztán, amikor John kiért a Paddingtonra a 14.33-ashoz, az ott tartózkodók viszolyogva összerezzentek elkínzott arckifejezése láttán. Egyöntetűen úgy vélekedtek, hogy még rémesebb látványt nyújt, mint amikor legutóbb találkoztak vele.

A Balsam mamitól való elválás sem segítette elő a bölcs egykedvűség megőrzését. Ha egy anyáskodó hajlamú asszonyság, akiben erős kérdezősködési vágy él, meglátja, hogy a fiatalember, aki mellé elszegődött tanácsadónak, filozófusnak és kebelbarátnak, úti előkészületeket tesz, holott éppen előző nap érkezett meg egy másik utazásról, a legtermészetesebb kíváncsisággal fog e tény felé fordulni. És amikor a Balsam mamikban kíváncsiság ébred, egy percig sem haboznak, hanem felteszik kérdéseiket. Míg John a bőröndjét pakolta, a következő társalgás zajlott kettejük között:

– Mén valahova az úr?

– Igen.

– Tegnap is elment.

– Igen.

– Most hova mén?

– Shropshire-be.

– Mi? Mán megin?

– Igen.

– És minek mén oda?

– Találkoznom kell valakivel.

– Shropshire-ben?

– Igen.

– És Shropshire-ben hol?

– Egy Markét Blandings nevű helyen.

– Sose hallottam róla.

– Attól még ott van.

– Ott járt tegnap is?

– Igen.

– Akkor bizony jobban járt volna, ha ott tölti az éjszakát. Gondolom, ez eszibe se jutott.

– Be kellett mennem a bíróságra ma reggel.

– Balsam is sokat járt a bíróságra, mikor még élt. Volt egy fél szemére kancsal hekus, aki állandóan elcsípte az utcai szerencsejáték miatt. Mi van abban a csomagban?

– Egy kép.

– Annak az embernek viszi, akivel találkozni fog?

– Igen.

– Olcsóbb lenne elküldeni postán.

– Igen.

– Akkor mért nem küldi el?

– Ó, a francba! – kiáltotta John, és Balsam mami rádöbbent, hogy Mr. Izé rossz befolyása még mélyebbre hatolt az esendő lélekben, mint először gondolta.

A Gallyvei való találkozás is rosszul indult. Amikor a Pelikánok utolsó mohikánja megérkezett a légyottra másnap, nem volt valami fényes hangulatban. John éppen akkor telefonált, amikor Gally a parkban kóborolt, és Beach csak egy röpke üzenetet adott át neki. Ilyenformán mindössze annyit tudott, hogy keresztfia az ő határozott utasításai ellenére visszatért az Emsworth Címerbe, és erre természetesen kissé hevesen reagált. Egyeden vezéregyéniség sem veszi jó néven, ha arról kell értesülnie, hogy valamelyik alárendeltje semmibe veszi parancsait. Ridegen üdvözölte Johnt.

– Úgy emlékszem, világosan megmondtam, menj vissza Londonba, és hagyd, hogy mindent én intézzek.

Jéghideg modorát John rezzenéstelen arccal állta.

– Ez most valami más.

– Mit értesz azon, hogy más?

– Semmi köze Lindához.

– Semmi köze hozzá?

– Semmi.

– Akkor meg miről van szó? Ha – mondta Gally – valami jelentéktelen apróság miatt rángattál el Markét Blan-dingsbe egy ilyen tikkasztó napon... Most meg mit vihogsz?

John nem értett egyet Gally szó választásával.

– Nem vihogtam. Komoran felkacagtam, mert szórakoztatónak találtam az „apróság” szót, amit alkalmaztál. Nevezheted, aminek akarod, csak éppen apróságnak nem, ami most engem idehozott. Sajnálom, hogy ilyen melegben idáig kellett gyalogolnod...

– Meleg? Úgy éreztem magam, mint a pokol izzó kénköves tüzében pörkölődő gaztevők!

–...de találkoznunk kellett. Irtózatos dolog történt, és szükségünk van a segítségedre.

– Hogyhogy szükségünk?

– Joe Bendemek és nekem.

– Ki az a Joe Bender?

– Meséltem róla, amikor nálad jártam múltkor este. Nem emlékszel? Övé a Bender Galéria.

– Aha, igen. Mondtad, hogy fektettél némi pénzt az üzletbe.

– Voltaképpen az összesét, amim volt. És most el is vesztem az egészet, ha nem mentesz meg.

Gally ámult-bámult, teljességgel szavát vette az elképedés, hogy bárki is azt feltételezi róla, rendelkezik készpénzzel. Nem mintha nem értékelte volna a bókot.

– Drága Johnnym, mit tehetnék? Az Úr látja lelkemet, mennyire szeretnélek kisegíteni a kutyaszorítóból, de nekem csak a kisebbik fiúgyermek nyomorúságos rézgarasai jutottak, nem meríthetem ujjaimat az aranytallérok halmába. Húsz rongyot talán össze tudok kaparni, de nem tudom, annyival mégy-e valamire. Még így is jelentősen túllépem a hitelkeretemet.

John hangoztatta, hogy nagyra becsüli az ajánlatot, de Gally abszolút félreértelmezi a helyzetet.

– Nem pénzre van szükségem.

– Akkor miért mondtad?

– Én nem azt mondtam.

– Pedig úgy hangzott.

– Bocs. Nem, én csak annyit akarok kérni tőled, hogy cserélj fel két képet egymással.

– Mit?!

– Igen, tudom, hogy furcsán hangzik, de valójában irtó egyszerű az egész.

– Akkor talán meg is magyarázhatnád.

– Azt is teszem.

Gally, mint arról már esett szó történetünk során, mindig is jobb volt beszélőnek, mint hallgatónak, de ez alkalommal semmiféle bírálat nem érhette az utóbbi szerepkörben nyújtott alakítását. Az égvilágon senki sem tudna figyelmesebben hallgatni. Csak ült és itta magába John elbeszélésének minden egyes szavát, egyszer sem szakította felbe, még a végkifejletnél sem jegyezte meg, hogy az ügy emlékezteti valamire, ami az egyik Pelikán klubbeli barátjával történt meg. Csupán annyit mondott, hogy a legnagyobb örömmel megteszi azt a nevetségesen egyszerű dolgot, amit kérnek tőle. Biztosította Johnt, hogy a feladat, miszerint meg kell szereznie a hamisítványt és odaadni Johnnak, aztán visszatérni a kastélyba a valódi képpel és odaakasztani a másik helyére a kastély képtárában, rendkívül kellemes módja lesz annak, hogy valahogy elüsse az időt, aminek, Gally ízléséhez mérten, kissé túlságosan is bővében van az ember vidéken, ezért aztán bármilyen arra nyíló lehetőség boldoggá teszi, hogy egy darabig lefoglalja tetterejét.

– Magaddal hoztad az eredetit? – kérdezte szemmel láthatóan harcra készen, égve a vágytól, hogy kivitelezze a kért feladatot. – Pompás, pompás, ahogy Clarence mondaná. Hol van?

– Fenn a szobámban.

– Most természetesen nem vihetem el.

– Miért?

– Édes fiacskám, használd az eszedet. Mit mondok, ha összetalálkozom Connie-val, és megkérdezi, minek ólálkodom a kastélyban fel s alá egy irdatlan nagy képpel a hónom alatt? Eláshatnám magamat. Azt se tudnám, hova legyek. Nem, az ügyet tökéletes titoktartással kell lebonyolítanunk.

– Igen, igazad van.

– Ez pontosan az a fajta dolog, aminek az éjszaka kellős közepén kell lezajlani, minél kellősebb, annál jobb. Meg kell beszélnünk egy randit. Hol is találkozhatnánk? A romos kápolna nem jó ötlet, mivel errefelé nincs egyetlen romos kápolna sem, a többi név meg, ami hirtelenjében eszembe jut, nem mondana semmit neked, lévén idegen e környéken. Azt hiszem, sétálgatok egy keveset, és elmélkedem, ha nincs ellene kifogásod.

Keresztfia beleegyezését elnyervén Gally sétálgatott egy ideig, és ennek során igen jó irányba haladhattak gondolatai, mert a tizenegyedik kör végeztével be is jelentette, hogy megvan:

– Ázol!

– Mi?

– Clarence bátyám díjnyertes disznajának, Blandings Császárnőjének csinos kis rezidenciája. A legjobb találkahely, ami csak létezik, mert legyen akár a legsötétebb éjszaka, az öreglány jellegzetes aromája semmivel össze nem téveszthető vezérfonalként fog szolgálni. Ott van a konyhakert mellett. Csak menj oda és szippants, aztán csak annyit kell tenned, hogy mégy az orrod után. Volt egy nagyon népszerű dal, még mielőtt te megszülettél volna, a refrénje úgy kezdődött, hogy „Levendula sem nyílhat mindenütt”. A dal szerzője valószínűleg pontosan a Császámőre célzott. Legjobb barátai sem szívesen mondanák meg neki, de, sajnos, rendkívül erőteljes testszaga van. Milyen a szaglásod? Jó? Akkor semmiféleképpen sem tévesztheted el. És ma éjszaka kell nyélbe ütnünk a dolgot, mert az időzítés most elemi kérdés. Dunstable azért vette meg a képet, hogy eladja egy Trout nevezetű amerikainak. Trout pedig már tegnap megérkezett. És ha megkötik az üzletet, Trout minden bizonnyal azonnal szedi a sátorfaját, ami összes esélyünket romba döntené. Szóval találkozzunk a Császárnő óljánál éjfélkor, én meg továbbszállítom az árut.

Megkésett bűntudathullám szállta meg John lelkét. Ekkor jutott csak eszébe, hogy beszéljen bár Gally akármilyen könnyedén a megbízatásról mint nevetségesen egyszerűről, a kérés még a legszolgálatkészebb keresztapa felé is meglehetősen nagy.

– Rettentően sajnálom, hogy ezt kell kérnem tőled, Gally.

– Drága fiacskám, én kifejezetten élvezni fogom.

– Az éjfél nincs neked túlságosan későn?

– Számomra akkor kezdődik az este.

– És nem félsz tőle, mi lesz, ha esetleg tetten érnek?

– Nem érnek tetten. Még sohasem történt ilyesmi velem. A hátam mögött úgy becéznek: Az Árnyék.

– Hát, el sem tudom mondani, milyen hálás vagyok. Hatalmas követ gördítettél le a szívemről.

– Még bizonyára tornyosul ott néhány.

– Tornyosul. – John fuldoklóit egy ideig, mintha hirtelen tüdőcsúcshurut támadta volna meg. – Sikerült... sikerült... sikerült... valahogy beszélned vele?

– Még nem. A megfelelő időpontra várok. Az efféle ügyekben semmire sem megyünk türelmetlenkedéssel. Ha az embernek egy háborgó lelkületű lánnyal van megbeszélnivalója, mindig meg kell várni, hogy lecsillapodjon egy kissé.

– És hogy... öö... hogy van?

– Fizikailag csúcsformában. De lelkiek tekintetében már nem olyan rózsás a helyzet. Rendkívül körültekintőnek kell lennünk. Légy türelemmel és bízva bízzál, hogy a jelenlegi késztetés arra, hogy téged elevenen megpároljon forró olajban, idővel elmúlik majd. Az idő minden sebet begyógyít és a többi és a többi. Ami a mai éjszakát illeti, megjegyezted a leckét? Rendben. Akkor magadra hagylak. Viszlát pontban éjfélkor. Maradj rejtekeden lesben állva, míg nem hallod a hóbagoly kiáltását, de akkor aztán rohanvást indulj. Azt hiszem, elég jó leszek mint hóbagoly, de ha nem, egy közönséges változat is megteszi.

HETEDIK FEJEZET

l

Az istálló feletti óra éppen háromnegyed tizenkettőt ütött, amikor Gally kijött a portrégalériából hóna alatt a hamis festménnyel. Halkan lépkedett gumitalpú cipőjében, ahogy bárki tenné, ha hasonló ördögi küldetést kellene teljesítenie éjszaka. Mivel tudta, hogy a tölgyfa lépcső csúszós, óvatosan a hall felé vette az irányt, megközelítette a kijáratot, és visszatolta a reteszt, amit Beach zárt be, mielőtt fél tízkor a szalonban frissítőket szolgált volna fel, és most Gally ezen az ajtón át osont ki a kertbe. Amint odakint settenkedett, egy pillanatra hirtelen szomorúság cikázott át a lelkén. A réges-rég elmúlt évekre gondolt. Visszaemlékezett, hogy bohó sihedersége idején, amikor a női nem minden egyes képviselője felért a szemében egymillió dollárral, pontosan ugyanígy osont ki a sötétben, hogy eszmecserét folytasson egy Maud nevű lánnyal, akiből azóta már többszörös nagymama lett.

Amikor megérkezett úti céljához, nem volt rá szükség, hogy hóbagolyként huhogjon, mert még mielőtt bebizonyíthatta volna tehetségét e téren, John előlépett az árnyékból.

– Azt hittem, már sose jössz – zsémbeskedett. Nem volt hozzászokva az effajta éjszakai kalandokhoz, és az idegei romokban hevertek. Tizenegy tizenötkor ért a Császárnő óljához, és mostanra úrrá lett rajta az a kellemetlen érzés, hogy gyerekkorától fogva ott áll, és a Császárnő testének erőteljes aromájú kipárolgását kell belélegeznie.

Gally barátságosan rámutatott, hogy ő egyáltalán nem késett el, sőt ha hinni lehet az istálló felett elhelyezett órának, körülbelül tíz perccel hamarabb is érkezett, erre John bocsánatot kért. Csak az udvaron uralkodó sejtelmes homály feküdte meg olyan erősen a gyomrát, magyarázkodott, hogy teljesen padlóra került, és Gally egyetértett abban, hogy a sötétségnek megvan a maga embert próbáló oldala.

– De az efféle bizarr ügyleteket egyszerűen nem lehet nappal lebonyolítani. Emlékszem, ugyanezt mondtam Bili Bowmannek, az egyik haveromnak a régi szép Pelikánaranykorban. Szerelmesek voltak egymásba valami leányzóval, de a zord szülők lakat alatt tartották a nőt valahol Kentben, a családi birtokon. Bili kitervelte, hogy küld neki egy levélét, amiben ráveszi, hogy slisszanjon ki éjszaka, aztán usgyi, szökjenek meg együtt. Elhatározta, hogy elrejtőzik a környéken, míg arra nem jár egy kertész, aki csak arra vár, hogy Bili némi pénzadomány segítségével megvesztegesse, hogy juttassa el a levelét a lányhoz. Én könyörögtem neki, ne tegye, mert végzetes hibát követ el.

– Biztos vagy benne, hogy ez a legmegfelelőbb időpont arra, hogy itt álljunk és csevegjünk? – érdeklődött John, de Gally nem zavartatta magát. Sohasem jelentett könnyű feladatot, sőt úgyszólván lehetetlen volt megállítani, ha egyszer úgy istenigazában elkapta a nagy történetmondókra jellemző láz.

– Éjjel csináld, tanácsoltam neki. Tudod, hogy melyik a szobája. Mássz fel az ablakáig az ereszcsatornán, persze előtte be kell törnöd egy kővel, márminthogy az ablakot, és szemtől szemben tudakold meg a véleményét. Csak így reménykedhetsz benne, hogy kikaparhatod a gesztenyét. Erre ő előállt valami ostoba kifogással, hogy az ereszre való felmászás nem tenne jót a nadrágjának, vagy valami ehhez hasonló földhözragadt ürüggyel visszautasította az én verziómat, és ragaszkodott a maga tervéhez. Másnap reggel odament és elrejtőzött. Jött is a kertész, Bili meg odaadta neki a pénzt meg a levelet. És a kertész, aki, mint természetesen egy pillanat alatt kitűnt, a lány apja volt, késlekedés nélkül űzőbe vette egy éppen a keze ügyében levő vasvillával. Ráadásul még a pénzt is úgy zsebre tette, mint a pinty. Bili azóta is gyakorta felemlegeti az esetet, és mindig hozzáteszi, hogy leginkább az a gondolat sajog, hogy egy teljes fontot kiadott csak azért, hogy vasvillával átkergessék egy sűrűn nőtt sövényen. Pedig mindig is sokat adott arra, hogy a pénzéért valódi értéket nyerjen ellenszolgáltatásként. Ezek után sejtheted, mire céloztam, amikor azt állítottam, hogy az effajta üzelmek éjjel végrehajtva sokkal jobb eredménnyel kecsegtetnek. És ha már leveleknél tartunk, eszedbe jutott egyáltalán, hogy megeressz pár sorocskát a nődnek?

– Muszáj állandóan úgy emlegetned, hogy „a nőd”?

A felelet hangneme sértette Gallyt. Ő nem úgy vélte, hogy bármi becsmérlőt mondott volna.

– Valahogy csak kell neveznem. – Mit szólnál a Miss Gilpinhez?

– Egy kissé túl formális. Egyébként is, érted, mit akarok mondani. Miért nem írsz neki egy levélkét?

John megrázta a fejét. E gesztust jogosan bélyegezheti a nyájas olvasó elvesztegetettnek, mivel egy teljesen sötétbe burkolózó alak tette egy másik, hasonlóképpen homály lepte alak felé.

– Semmire sem megyek egy levéllel. Személyesen kell vele találkoznom.

– Igen, ha másodjára is végiggondolom, neked van igazad. Amikor még rózsás képű suttyó voltam, magam is azt az elvet vallottam: ahhoz, hogy meglágyíthassam egy büki szívét, és meggyőzhessem, ugyan, várjon még egy hetet a pénzére, elengedhetetlen a személyes kontaktus. Csak így nyílik az embernek módja rá ugyanis, hogy végigsimítsa a másik felső karját, meg porszemeket söpörjön le a kabátja hajtókájáról. Namármost bizton állíthatjuk, hogy ugyanez az elv alkalmazandó abban az esetben is, amikor az ember egy lány gondolatait akarja a helyes vágányra terelni. Bármelyik pillanatban szükség lehet rá, hogy szavaidnak úgy adj nagyobb nyomatékot, hogy magadhoz vonod a szép rózsaszálat, és csókokat záporozol felfelé fordított orcájára. Ez, valljuk meg, valóban nem intézhető postai úton.

John megremegett. A szavak által festett érzékletes kép lelke mélyéig hatolt.

– Gondolom, továbbra is kivihetetlen vállalkozás engem bejuttatni a kastélyba.

A keresztfia hangjában megcsendülő reménytelen vágyakozás, mely kísérteties hasonlatosságot mutatott az ő ifjúkori hangjával, mikor annak idején üzleti megbeszéléseket folytatott a lóversenypálya császáraival, felkeltette Gally legmélyebb együttérzését. Sokat megadott volna érte, ha képes vigasztaló szavakkal szolgálni, de tudta, nem szabad hiú reményeket keltenie.

– Mint az én barátom, teljesen lehetetlen. Még a bejáratot sem érdemes megközelítened. „Dobják ki ezt az alakot”, adná ki Connie a parancsot a csatlósok hadának, és még azt is hozzátenné, „Azt akarom, hogy kettőt bukfencezzen!”. Az egyetlen módja, hogy tíz percnél tovább maradhass a helyszínen, az, hogy álszakállt ragasztasz, és azt mondod, hogy a vízvezetéket jöttél ellenőrizni. Hohó, eszembe is villant egy hasonló eset. Egyszer az egyik Pelikán-cimborám azt találta ki, hogy...

De a szóban forgó eset részletekbe menő ismertetése a klubtársról, aki minden bizonnyal a legnemesebb indíttatásból cselekedvén szakállat ragasztott, és jó szakemberhez illő érdeklődést mutatott a vízvezetékek állapota iránt, ezúttal elmaradt. Mint már többször hangsúlyoztuk elbeszélésünk során, Gallyt szinte semmi sem tudta megakasztani, amikor belekezdett egy történetbe, de azon kevés dolgoknak, amelyek rendelkeztek e rendkívüli sajátossággal, egyike volt a látvány, ahogy hirtelen megjelenik egy zseblámpa imbolygó fénysugara, és vészes sebességgel felé közeledik a sötétségen keresztül. Úgy félbehagyta a történetet a „hogy” szónál, mintha egy adomákat nem kedvelő, heves vérmérsékletű hallgató torkon ragadta volna.

John szintén megpillantotta a fényt, és egyetlen pillantás elegendő volt hozzá, hogy azonnali cselekvésre késztesse. Úgy eltűnt, mint a kámfor, és Gally nem habozott követni a példáját. Bár tisztában volt vele, hogy a Szakállal Álcázott Klubtárs Története fergeteges, semmi hajlandóságot sem érzett rá, hogy bevárja a közeledőt, és vele ossza meg. Úgy tetszett, hogy ebben a nem várt helyzetben a visszavonulás a legtanácsosabb taktika. Már régen kicserélték Johnnal a festményeket, így aztán végképp semmi sem tartóztatta.

Miután kerülő útvonalon visszaérkezett a házba, különös figyelmet szentelt neki, hogy visszatolja az ajtó reteszét, mivel nem kívánt Beach érzékeny lelkén sebet ejteni azzal, hogy reggel, amikor a szokásos ellenőrző körutat teszi majd a házban, azt kelljen hinnie, hogy elhanyagolta fontos kötelességét. Amikor ezzel megvolt, felbaktatott a szobájához vezető lépcsőn.

A szoba ugyanarra a folyosóra nyílt, mint a családi képtár, de nem ment azonnal oda. A kép felakasztását az elkövetkezendő hat óra folyamán bármikor megejtheti, így aztán, mivel a párás éjszakában melege lett, és úgy érezte, mintha egész testét nyálkás réteg borítaná, eldöntötte, hogy első útja inkább a fürdőszobába fog vezetni. Kapta a legnagyobbik szivacsát, és végigügetett a folyosón.

2

Aki oly könyörtelenül véget vetett a remekbe szabott kis sztorinak, nem volt más, mint Lord Emsworth. E kései órát rendszerint alvással töltötte, de ma éjszaka lelke olyan erősen háborgott, hogy kikívánkozott a takarók közül, mintha matraca hirtelen szöges ággyá változott volna. Idegeit teljesen felőrölte a Császárnő miatti aggodalom.

Amint Vanessának is említette volt, Mr. Banks, az állatorvos a visszautasított krumpli baljóslatú esete óta már több ízben biztosította arról, hogy a nemes állat csúcsformában van, és felesleges mindennemű aggodalom, Lord Emsworth lelkét mégis ugyanolyan erővel szaggatta a kétely, mint annak előtte. Mr. Banksről úgy hírlett, hogy hivatása magaslatán áll, és közismert szakértelme számos magasztaló szót váltott már ki a legkülönfélébb emberekből, mindazonáltal ez egyszer tévedhetett. Vagy esetleg, miután felismerte valamely végzetes betegség szimptómáit, őt megkímélendő, eltitkolta azokat.

Ilyen kínzó tépelődés közepette hánykolódott őlordsága párnái között, és amikor nagy sokára elszenderedett, a helyzet mit sem javult. Az álom, amelyet sokan a gondok összekuszálódott szálainak kibogozójaként tisztelnek, ez alkalommal pusztán a legrettenetesebb fajtából való rémlátomást hozott. Lord Emsworth azt álmodta, hogy ott áll az ól kerítésénél, tekintete mohón pásztázza a terepet, hogy végre megpillantsa a megszokott fenséges látványt, amely csemege a szemnek. Egyszerre csak megjelenik előtte az ösztövérré soványodott Császárnő, tisztán látható minden egyes bordája, és az egész külleme azt sugallja, hogy hetek óta kemény testedzést végez, és mostanra olyan sertés vált belőle, aki megmássza a Matterhornt, és még az évente megrendezett Brighton– London maratont is megnyeri.

A rémülettől hevesen verdeső szívvel riadt fel, de az eseményt nem követte a szokott folytatás, miszerint pislog egyet-kettőt, és újra álomba zuhan. Kikászálódott az ágyból, felvette köntösét és papucsát, majd kivett a fiókjából egy zseblámpát, ami ott feszkelt a zoknijai és zsebkendői között. Meg kell bizonyosodnia róla, hogy a vérfagyasztó látványt csak álmodta.

Ha kevésbé foglalják le gondolatai, talán megütközött volna rajta, hogy a bejáratot tárva-nyitva találja, ebben a szörnyű lelkiállapotban azonban a jelenség semmiféle benyomást sem tett rá. Ügyet sem vetve rá folytatta útját.

Felkapcsolta az elemlámpát, de ez inkább volt a késői órának tett engedmény, mint szükség, hiszen lábai már szinte maguktól tudták az utat az ólhoz. Amint a lámpa felvillant, tulajdonosa rögvest szúnyogok, molylepkék és a legkülönfélébb nációhoz tartozó rovarok érdeklődésének középpontjába került, akik vidéken azzal múlatják az időt, hogy esténként nagy csapatokba verődnek, aztán együtt dáridóznak hajnalig. Szemmel láthatóan csak egy rokon leiekre vártak, aki felpezsdíti az éji vigalom kissé ellaposodott hangulatát. Ritkán van az embernek része annál szívélyesebb üdvözlésben, mint amilyenben most őlordságát részesítették. Éppen a hatodik szúnyogot nyelte le, mire megérkezett az ólhoz, és megállt, hogy tüdejét újra eltöltse a barátságosan ismerős illat.

Az éjszaka nagyon nyugodt volt. Valahonnan a messzeségből haloványan egy megkésett autó hangja szűrődött felé, egészen közelről pedig halk nesz érkezett, valamiféle éjjeli madár, feltehetőleg bagoly hangja. De az ól irányából egyeden röffenés nem sok, annyi sem hallatszott, és ez egy rövid pillanatig még tovább fokozta az aggódó gazda rossz előérzetét. Ezt követően azonban a józan ész azt sugallta Lord Emsworthnek, hogy az éjnek ebben az órájában aligha számíthat röffenésekre. Galahad számára, aki ifjabb éveit a Pelikán Klub oszlopos tagjaként töltötte el, ez talán korai időpontnak számít, ám egy rendezett életmódot folytató sertés esetében túlságosan kései ahhoz, hogy ébren legyen és vidoran röfögjön. Minden bizonnyal a maga jól megérdemelt nyolc óráját alussza édesdeden az ólban.

Egy belső hang ellentmondást nem tűrően arra utasította őlordságát, hogy vessen egy atyai pillantást a Császárnőre, ő pedig meg sem kísérelte, hogy ellenálljon. Amint mondani szokás, egyetlen pillanat műve volt csupán, hogy felmászott az ól kerítésére, felcsusszant, áthelyezte testsúlyát, lábát megvetette a kerítés deszkáján, majd a következő pillanat műve az volt, hogy arccal a gyanús küllemű latyakba zuhant. Ruháját nyirkosnak érezte ugyan, de tettrekészsége nem szenvedett csorbát, felállt, és minden további baj nélkül megérkezett kitűzött úti céljához, ahol a sors, jutalmul kitartásáért, lenyűgöző látványban részesítette. Szalmából vetett nyoszolyáján elnyúlva halkan szuszogott a jeles állat, szemmel láthatóan határtalan élvezettel adva át magát a szokásos, testet-lelket karbantartó mély álomnak. Egyeden reá vetett pillantás elegendő volt ahhoz, hogy kitűnjön, vajon mit is akart jelenteni a lord álma. A csodaszép jószág három egymást követő évben elnyerte az ezüstérmet a hízók kategóriájában a Shropshire-i Mezőgazdasági Kiállításon, és ekkor a napnál is világosabban kitűnt, hogy ha e percben ismét versengésre kerülne sor, a Császárnő megjelenése azonnal harsány „Győztes volt, és újra bajnok!” kiáltást váltana ki minden egyes döntőbíró ajakáról. Július Caesar, aki köztudottan azt szerette, ha kövér nép fogta körül – és ez minden bizonnyal disznókra is vonatkozott –, habozás nélkül meleg szavakkal üdvözölné udvartartása tagjai között.

Amikor a kilencedik gróf elindult erre az expedícióra, elméje telve volt sötét és megnevezhetetlen félelmekkel, most viszont, visszafelé vezető útján, szinte repesett a boldogságtól. A Császárnőre vetett futó pillantás csodásán felvillanyozó hatással volt hősünk lelkiállapotára. Egyeden gondolat motoszkált a fejében. Halladan elégedettséggel töltötte el a tudat, hogy a dolgok ilyen szép rendben mennek itt, minden világok eme lehető legjobbikán. De amikor megérkezett a házhoz, arra kényszerült, hogy bizonyos vonatkozásban módosítson álláspontján. Minden a lehető legnagyobb rendben ment volna a világok eme lehető legjobbikán, ha valaki a távollétében nem reteszelte volna be a bejárati ajtót.

3

Valószínűleg sohasem jelent kellemes élményt egy háztulajdonosnak, ha éjnek évadán egyszer csak kizárva találja magát abból az épületből, amely tulajdonát képezi, és semmiképpen sem róhatjuk meg érte, ha néminemű meghökkenéssel veszi tudomásul a tényt. Természetesen, egy eltökélt jellem számára könnyű és egyszerűen kivitelezhető

mód kínálkozik rá, hogy az eképpen előállt helyzettel megbirkózzon, feltételezve, hogy tüdeje tökéletes egészségnek örvend. Sok évvel azelőtt, amidőn Lord Emsworth atyja éppen hazaérkezett egy kora reggeli órán a „Shropshire Hűséges Fiai” nevet viselő jeles testület évenként megrendezett vacsorájáról, ugyanezzel a problémával állt szemben, és úgy oldotta meg, hogy elővette a tőle telhető legnagyobb erejét annak a hangnak, amely még legnyugodtabb perceiben is élénken emlékeztetett egy hosszú szakmai múltat maga mögött tudó, éppen pohárköszöntőjét tartó hivatásos vőfélyére. Ezenkívül az ajtót is megdöngette egy masszív bottal, úgyhogy egy szempillantás nem sok, annyi sem telt bele, és a kastély összes lakója, azok kivételével, akiket elővett a hisztérikus roham, máris a helyszínre sereglett, és bebocsátották. Hatásos befejező akkordként a néhai lord még hozzávágta a botot a komornyikhoz, azután elsietett az ágya irányába.

Fia és örököse viszont meghökkenten bámult csíptetőjén keresztül a bezárt ajtóra, mivel neki már nem adatott meg ez a lehetőség. Atyja, mint rajta kívül oly sok más, a Viktória-korban élt családfő, még abban a kellemetes tudatban élhette életét, hogy házában ő az úr, és biztos lehetett abban is, hogy másnap reggel nem kell majd egy zord feleség szidalmait sem végighallgatnia, mivel elég volt, ha csak egy kicsit megemelt hangon szólt asszonyához, az máris legalább kétarasznyit ugrott függőleges irányban. Birtokának és címének örököse azonban nem volt ilyen irigylésreméltó helyzetben.

Ahogy Lord Emsworth maga elé képzelte, vajon mi lenne Connie reakciója, ha kiáltások vernék fel éjszakai nyugodalmából, a kép valósággal megbénította. Csak ácsorgott dermedten a bezárt ajtó előtt. A szúnyogok, molylepkék és rovarok között, akik hazafelé vezető útján elkísérték, elterjedt a híresztelés, hogy a buli díszvendége sóbálvánnyá változott, így aztán szerfelett nagy meglepetésként érte őket, amikor őlordsága körülbelül öt perc múlva újra megmoccant, és megrázta magát, hogy újra meginduljon a vérkeringés az ereiben. Hirtelen felötlött benne a gondolat, hogy egy ilyen meleg éjjelen a herceg minden bizonnyal nyitva hagyta lakosztálya kertre néző franciaablakát. Lord Emsworth lett volna az utolsó, aki azt állítja magáról, hogy egy akrobata veszett el benne, valamint a legelső, aki elismeri, hogy teljességgel alkalmatlan a magas fokú ügyességet igénylő cselekedetek véghezvitelére, tehát meg sem kísérli, hogy az ereszcsatornán felkússzon a második emeleten lévő hálószobája ablakához, de arra igenis képesnek tartotta magát, hogy besétáljon egy nyitott franciaablakon. Azzal a jóleső érzéssel kerülte meg a házat, hogy a happy end már nem várat sokáig magára, és amikor odaért a szóban forgó helyre, láthatta, hogy a kertre néző franciaablak pontosan várakozásának megfelelően, amennyire csak telhet egy ablaktól, barátságosan és hívogatóan tárva-nyitva áll.

Mágnesként vonzotta magához a közeledőt.

Rajta kívül, bár Lord Emsworth erről mit sem tudott, ugyanilyen vonzerőt gyakorolt az egyik macskára is, aki a nappalokat az istállóban töltötte, éjjel pedig a birtokon kószált. Ahogy az már macskáknál szokásos, igen kíváncsi természetű jószág volt, és a felfedezői ösztön fennszóval hívogatta a nyitott ablakhoz, hogy végre megtekintse, vajon mi is van mögötte. Amikor Lord Emsworth lábujjhegyen keresztülosont a küszöbön, a macska éppen a hercegnek a padlón heverő cipőjét vette szemügyre, de az túlságosan gyatra látványosságot jelentett ahhoz, hogy sokáig leköthesse az élet örömeire vadászó ifjonc figyelmét.

Őlordsága lábai, amelyek váratlanul megjelentek az érdektelennek bizonyult tárgy mellett, jóval több szórakozással kecsegtettek, hiszen magukban hordozták az emberekkel való érintkezés lehetőségét. Igaz, különös illatot árasztottak e lábak, ám a macska ennek ellenére vonzódott hozzájuk, szeretetre éhes lelke ugyanis mohón vágyott rá, hogy mindig kéznél legyen egy emberi lény, akihez hozzá lehet

dörgölőzni. A továbbiakban ügyet sem vetett a cipőre, hanem fejét előreszegezve egy gyors ugrással megcélozta Lord Emsworth köntösét, őlordsága pedig a váratlan esemény következtében hirtelen újra kisfiúnak érezte magát. Ugyanaz a meglepő érzés hasított belé, mint évtizedekkel azelőtt, amikor egy játékos kedvű osztálytársa az utcán a háta mögé osont egy autódudával, és közvetlenül a füle mellett működésbe hozta az eszközt. Ez alkalommal a lord nagyon szép oldalirányú ugrást hajtott végre, pontosan olyat, mint amilyennek Nizsinszkij, fénykorában, oly elismert mestere volt. A mozdulatot egyfajta fulhasogató hang követte. Vélhetőleg egy jól fejlett bika okozna hasonlót, ha szabadon engednék egy porcelánboltban.

Talán emlékszik még rá a kedves olvasó, hogy miután Lady Constance értesült róla, hogy Dunstable hercege a kerti lakosztályt szeretné elfoglalni, azonnal sietett biztosítani, hogy minden a kedves barát kényelmét szolgálja ottléte alatt. Ebből a célból került a lakosztályba egy asztalka is, amelyen többek között egy óra, egy vázányi rózsa, egy illatszerrel telt edény, egy naptár és egy hamutál foglalt helyet, a Lady Constance-et és James Schoonmakert ábrázoló esküvői kép társaságában. Ebbe az asztalba ütközött bele Lord Emsworth, miközben eltáncolta belépőjét, és ez okozta az égszakadást-földindulást.

Alig ült el a robaj, amikor a fény felgyulladt a szobában, és előtűnt Dunstable hercege citromsárga-lila csíkos pizsamájában.

A herceg, noha a legtöbb ember ízléséhez mérten talán túlságosan kidülledt a szeme, és az ábrázata túlságosan is bővelkedett bajuszban, nem volt anyámasszony katonája. Sokan, ha azt tapasztalnák, hogy éjjeli látogató tört be magánbirodalmukba, valószínűleg takarót húznának a fejükre és meglapulnának, abban reménykedve, hogy ha csöndben maradnak, a betolakodó talán eltávozik – ám a herceget keményebb fából faragták. Azzal büszkélkedett, hogy legény a talpán, aki nem tűri, hogy packázzanak vele, különösen egy csapat átkozott éjszakai betörőtől nem, akik amatőr focibajnokságot rendeznek a hálószobája ajtaja előtt. Alkalmasabb fegyver híján fogott egy ásványvizes üveget, és egy vérszomjas hun harcos elszántságával szívében, nyájra lecsapó farkasként, rajtaütésszerűén megrohamozta a tetthelyet, ahol azonban nem talált mást, csak Lord Emswortht.

Harci kedve erőteljesen megcsappant e sajnálatraméltó tény hatására. Amikor a helyszínre érkezett, el volt szánva, hogy ásványvizes üvegével szép sorjában fejbe kólint egy egész falka betörőt, és erre nem lelt egy fia fejbekólintható betörőt sem, pusztán vendéglátóját, aki bizonytalan mosolyt erőltetett szája szegletére. Ez a gyenge mosolyféle végképp felkorbácsolta a herceg dühét, mert ha összekapcsolta a ténnyel, hogy Emsworth szemmel láthatóan azzal a céllal sétált be a szobájába éjjel egykor, hogy ott a sötétben táncos magánszámot adjon elő, végképp meggyökerezett benne a hit, ami már régóta formálódott agyában, hogy ez az ember teljességgel tökkelütött.

Lord Emsworth, bár végtelenül boldoggá tette volna, ha említést sem tesznek az egész ügyről, nem tudott ellenállni a késztetésnek, hogy néhány magyarázó szóval megvilágítsa a helyzetet. És tisztában volt vele, hogy az ő feladata, hogy megnyissa a társalgást. A legfontosabb, bizonygatta magának, hogy minél udvariasabban tegye. Egy újabb gyenge mosollyal így szólt:

– Öö... jó estét, Alaric.

Szerencsétlenül választotta meg az üdvözlő formulát. Még egy bizalmaskodó „szia” vagy „hello” is jobb eséllyel pályázott volna rá, hogy a herceget lecsillapítsa. A válaszát jellemző hangnemet a legnagyobb jóindulattal sem lehetett volna barátságosnak nevezni.

– Jó estét?! Mi az, hogy jó estét? Az éjszaka közepén! Mi a francot keresel te itt?

Egy belső hang azt súgta Lord Emsworthnek, hogy az elkövetkezendő beszélgetés bizony keménynek ígérkezik,

és a lord tisztában volt vele, hogy ez a hang nem a levegőbe beszél.

– Éppen a szobámba tartok. Félek, felébresztettelek, Alaric.

– Valóban felébresztettél.

– Sajnálom. Felborult az asztal. Elég rossz helyen volt, engem meg megijesztett a macska.

– Milyen macska? Én nem látok itt semmiféle macskát. Lord Emsworth azzal az üres pillantással kémlelt körbe, amellyel már jelentős mennyiségű bosszúságot sikerült okoznia húgainak, Constance-nek, Dórának, Charlotte-nak, Júliának és Hermione-nak. Jóval tovább tartott, mint a herceg kívánatosnak vélte, mire ezzel a rá jellemző pillantással végigpásztázta a szobát, és felmérte, hogy a hely tökéletesen mentes macskák jelenlététől.

– Biztos már elment.

– Ha egyáltalán itt volt.

– Ó, igen, itt volt.

– Legalábbis te azt mondod.

Az idézett beszélgetés ideje alatt a herceg, aki azt tervezte, hogy összeszed asztalt, órát, vázát, edényt, hamutálat, naptárat és fényképet, kissé közelebb került látogatójához, aminek következtében az érzés, ami már korábban elfogta -hogy a helyiség levegője mintha kissé szűkölködne oxigénben –, megerősödött. Hátrahőkölt, szippantott egyet a vizsgált közegből, és közölte érdekes felfedezését.

– Emsworth, neked rémes szagod van.

Már Lord Emsworth figyelmét is felkeltette egy bizonyos aroma, amely őt magát lengte körül. Egy leheletnyi frissen kaszált szénaillat, vélekedett.

– Mintha belehempergőztél volna valamibe. Lord Emsworth agyában fény gyúlt.

– Ó, csakugyan. Igen, igen, igen. Igen, valóban. Beestem az ólba, Alaric.

– Mit csináltál?

– Kimentem, hogy megnézzem a Császárnőt, beleakadtam a kerítésbe, és az ólban landoltam. Elég piszkos volt.

A herceg már jóval előbb rákezdett, hogy gyakori időközönként fújt egyet-egyet a bajuszán keresztül, de eddig még nem tette akkora nyomatékkal, mint most, e kijelentés hallatán. A keletkezett légáramlat úgy fellibbentette a tekintélyes bajuszt, mintha az volna a célja, hogy elválassza az alapjától. Krónikánk során még egyszer sem beszéltünk arról, hogy a hercegnek görög amfora fogantyújához hasonlatos hatalmas, elálló füle volt. E helyt is csak azért teszünk említést róla, mert őkegyelmessége úgy érezte, nem hihet neki. Majdhogynem félelem volt az, ami hangjába vegyült, amikor így felelt:

– Ilyen késő éjjel csak azért mentél ki, hogy megnézzed a hülye disznódat?

Természetes, hogy a hangnem, amelyben a Shropshire-i Mezőgazdasági Kiállítás háromszoros ezüstérmeséről beszélt, sértette Lord Emswortht, de nem volt abban a helyzetben, hogy felszólaljon ellene.

– Így kerültem a szobádba, Alaric. Kizártak, és a te franciaablakod nyitva volt.

A herceg még mindig az elébe tárt tényhalmazzal küszködött, és próbált valami értelmet kihámozni belőle.

– Miért kellett neked ilyenkor kimenned megnézni azt a hülye disznót?

Lord Emsworth készségesen megadta a választ.

– Szörnyű álmom volt. Azt álmodtam, hogy lefogyott szegényke.

Dunstable hercege különös torokhangot bocsátott ki. Szeme kidülledt, bajusza az orra irányába meredezett. Kezét a homlokához emelte.

– És te... csupán emiatt... ilyenkor... – nem folytatta, mert rádöbbent, hogy puszta szavakkal nem lehet kifejezni, mit érez az esettel kapcsolatban.

– Jobb, ha elmégy aludni – szólt aztán, hosszú idő múlva.

– Igen, valóban – felelte Lord Emsworth. Nem túl gyakran történt meg, hogy egyetértett volna Alarickel bármiben is, de ez alkalommal így esett. – Jó éjt, Alaric. Remélem, kellemesnek találod a lakosztályt.

– Igen, főleg, ha éjjel egykor nem botorkálnak be különféle alakok, hogy felborogassák a bútorokat.

– Hogyne – felelte Lord Emsworth. – Hogyne, hogyne, hogyne. Igen, természetesen, pontosan.

Távozott, felment a lépcsőn, mentében tömény disznószag lengedezett körülötte. Nem ment rögtön a szobájába. Amikor félúton járt, ráébredt, hogy vajmi kevés eséllyel pályázik az álom ölelésére anélkül, hogy megtépázott idegeit kissé elsimítaná azzal, hogy beleolvas egy erősen sertésekre koncentráló könnyed művecskébe. Eszébe is ötlött, hogy egy könyvet, amely kiváló munkának számít a kérdéses témában, reggel a családi képtárban felejtett, amikor ott járt, hogy szemrevételezze a fiatal nő képét, aki annyira emlékeztet a Császárnőre. Jó lesz ismét vetni rá egy pillantást. Bement, és felgyújtotta a villanyt.

4

Itt az idő, gondolta Gally, amikor frissen és pirospozsgásan visszatért a fürdőszobából, hogy a kép visszakerüljön az őt megillető helyre. Utána végre elfelejtheti az ügyet, és új irányba fordíthatja gondolatait.

Amint a sötét folyosón a képtár felé ballagott, lelkét eltöltötte az a kellemetes érzés, ami a jó ember legértékesebb jutalma a felebarátai érdekében tett jótéteményekért. Azt persze be kellett vallania magának, hogy még tekintélyes mennyiségű tennivaló vár rá, míg bejelentheti, hogy Johnny ügye végre elintézettnek tekinthető, de az igaz, hogy már levett, vagy legalábbis éppen azon a ponton volt, hogy levegyen egy jókora súlyt keresztfia válláról. A veszedelem, amely a Bender Galériát fenyegette pusztulással, amihez szegény gyermeknek olyan nagy anyagi érdekeltsége fűződik, immár a múlté. E tekintetben tehát nincs több ok aggodalomra, és aligha kétséges, hogy olyasvalaki, akinek a maga idejében jó néhány bukmékert sikerült könnyekre fakasztania, pár jól megválasztott szóval pillanatok alatt helyre tudja tenni majd az indulatos természetű leányzót is.

Éppen azon töprengett egy árnyalatnyi önelégültséggel, hogy keresztfia mily szerecsésnek mondhatja is magát, hiszen ott áll mellette egy nálánál jóval tapasztaltabb, bölcsebb barát, akihez fordulhat a bajban, amikor hirtelen olyan látvány tárult elé, amely váratlanságával zavart megtorpanásra késztette. A családi képtár ajtaja alól fény szűrődött ki, jelezvén, hogy rajta kívül más is elhagyta hálószobáját, hogy kastélynéző körútra keljen az éjszakában.

Hátrahőkölt. Rá kellett ébrednie, hogy e váratlan esemény hatására aligha tudja majd olyan hányaveti nemtörődömséggel véghezvinni küldetését, mint ahogy tervezte. Ha a dolgok így állnak, akkor bizony az szükségeltetik, hogy fondorlatos legyen, és ravasz, mint az öreg kígyó, és hogy mindezt meghányja-vesse elméjében, hátrált pár lépést, míg egy olyan pontra nem érkezett, ahol a sötét elrejti a titokzatos éjszakai kódorgó fürkésző szeme elől, ha véletlenül felbukkanna.

Ami a vendég személyét és azokat az indítékokat illeti, melyek ezen a kései órán a képtárba hozták őkelmét, Gally úgyszólván teljesen sötétben tapogatózott. Azt az eshetőséget, hogy talán a blandingsi kastély szelleme lehet az, szinte fontolgatás nélkül elvetette. Igen, a kísértetekről valóban az a hír járja, hogy legszívesebben az éjjeli órákban munkálkodnak, de egy dolgot sohasem tennének: nem gyújtanának villanyt. És, ha jól emlékezett a gyermekkorában hallott történetekre, a blandingsi szellem fejével a hóna alatt suhan ide-oda a kastélyban, és emiatt aligha történik gyakran, hogy képeket nézegetni szottyan kedve.

Már éppen arra a következtetésre jutott, hogy a rejtély megoldhatatlan, amikor az ajtó kitárult, Lord Emsworth űzött vad módjára kirohant rajta, és szemkápráztató sebességgel lefelé iramodott a lépcsőn. Gallynek a látványos mutatvány eszébe idézte azt az éjszakát, amikor ő és egy hozzá hasonlatosan önzetlen és segítőkész társa, annak érdekében, hogy kissé elvonják Plug Basham gondolatait a napok óta őt marcangoló problémákról, barátjuk hálószobájába csempésztek egy foszforral bekent disznót, miután Plug aludni tért, majd megkongatták a gongot. A Plug által tükröztetett érzelmi töltöttség, amint hármasával szedve a lépcsőket lefelé rohant, hajszálra megegyezett azzal, ami most Lord Emswortht jellemezte. Gally égett a vágytól, hogy megtudja, vajon mi érinthette bátyját ilyen mélyen. A pillanat azonban nem volt alkalmas rá, hogy ott álljon és bátyja különös tettének kiváltó okain tűnődjön. Most cselekednie kell. A képtár üres volt, így besietett, felakasztotta a festményt, és visszavonult eredeti állomáshelyére. Éppen egy cigaretta és egy krimi segítségével nyugtatta magát, amikor bizonytalan kaparászást hallott az ajtaja felől, majd az ajtó keretében Lord Emsworth feje jelent meg. Még mindig izgatottnak tűnt.

– Ó, Galahad – szólt –, de jó, hogy ébren vagy. Féltem, hogy már alszol.

– Ilyen korán? Nem rám vallana. Foglalj helyet, Clarence. Minő elragadtatás számomra, hogy megtisztelsz látogatásoddal. Mi járatban errefelé?

– Komoly megrázkódtatás ért, Galahad.

– Azt mondják, mi sem tesz jobbat a mellékvesének.

– Azért jöttem, mert szükségem van a tanácsodra.

– Állok rendelkezésedre, mint mindig. Mily gondok marcangolják lelkedet?

– Azon gondolkodtam, vajon elmondjam-e neki még most az éjjel.

– Kinek akarod elmondani?

– Alaricnek.

– És mit akarsz elmondani neki?

– Hogy ellopták azt a képet. Épp most jövök a képtárból, és láttam, hogy eltűnt.

– Eltűnt? Clarence, megdöbbentesz. Úgy érted, nincs ott?

– Pontosan. Az első gondolatom az volt, hogy megyek és azonnal szólok Alaricnek.

– Ez csak természetes.

– De mikor odaértem az ajtaja elé, gondolkodóba estem. Tudod, sajnos, az imént egyszer már megzavartam az álmát, és eléggé odavolt.

– Mi történt?

– Kimentem, hogy vessek egy pillantást a Császárnőre, és amíg az ólban voltam...

– Az ólban?

– Igen, mert aludt, én meg be akartam mászni, és beestem az ólba.

– Érdekes, mintha megsejtettem volna. Egy kissé talán kijjebb nyithatnánk az ablakot. De hol is tartottál?

– Amikor visszaértem, a bejáratot bereteszelve találtam.

– Hát azt meg ki tehette?

– De Alaric franciaablaka nyitva volt, és minden megoldódott volna, ha nincs ott az a macska.

– Macska?

– Egy macska valahogy a lábam alá keveredett, felugrottam és felborítottam az asztalt. Hatalmas zajt csaptam, és Alaric kijött a hálószobájából, aztán nem akarta elhinni, hogy az a macska valóban ott járt. Az egész nagyon kellemetlen volt.

– Bizonyára.

– És most azért jöttem, hogy megkérdezzem, szerinted okvetlenül szükséges-e újra felébreszteni.

Gally töprengett. Természetesen mi sem lenne egyszerűbb, mint, bátyja háborgó lelkét megnyugtatandó, így szólni: „Az első, amit tennünk kell, drága Clarence-em, hogy elmegyünk a képtárba és megbizonyosodunk róla, nem tévedsz-e, amikor azt állítod, hogy a kép eltűnt.

Hiszen az effajta optikai csalódás nem ritka. Lehet, hogy most is éppolyan katonásan függ a maga kis szögén, mint valaha”, de mi tagadás, megkísértette a gondolat, hogy mily felejthetetlen élményt jelentene, ha másodjára is felkelthetné a már amúgy is felpaprikázott hangulatban levő herceget, és a reakcióit tanulmányozhatná. Az áldásos hatásról nem is szólva, amit ez a kúra a herceg mellékveséjére gyakorolna. Az a végtelenül eseménytelen élet, amiben ott lenn Wiltshire-ben része van, ahol senki más nem vetődik útjába, csak egy rakás unalmasnál unalmasabb szomszéd, egyszerűen nem ad kellő intenzitású stimuláló effektust. Pusztán baráti szívességet tesznek vele, ha megragadják a kínálkozó lehetőséget, hogy fokozottabb működésre sarkallják a szóban forgó szervet.

– Igen, Clarence. Biztos vagyok benne, hogy most azonnal tudatnunk kell vele, mi történt.

– Tudatnunk?

– Természetesen én is veled megyek, hogy lelki támaszt nyújtsak.

– Csakugyan megteszed?

– Természetesen.

– Te olyan rendes vagy, Galahad.

– Igyekszem, Clarence, igyekszem. Csak nem hagyhatunk minden jó cselekedetet a cserkészekre!

5

Nem sok időbe telt, hogy a herceg újra elaludjon. Azok közé a szerencsés alkatú emberek közé tartozott, akiknek szükségtelen birkákat számolgatniuk, mert abban a minu-tumban, amint fejük a párnát érinti, álomba zuhannak, így aztán, bár még csak rövid idő telt el Lord Emsworth távozása óta, mire a két látogató besettenkedett a kerti lakosztályba, a hálószoba irányából fülhasogató horkolás hallatszott. De azonnal abbamaradt, amint Gally megdöngette az ajtót a cipővel, amelyről korábban már bebizonyult, hogy mily csekély vonzerővel bír egy kíváncsi macska szemében, és eme gesztust víg – Fel, fel, poraidból! – rikkantással kísérte.

A herceg felült az ágyában. Első gondolata az volt, hogy nyilván lángokban áll a ház, de amikor Lord Emsworth ezt lehelte a kulcslyukhoz illesztett ajakkal – Tudnál szánni ránk egy percet, Alaric? –, felülvizsgálta álláspontját. Kérést ennél udvariasabban már nem is lehetne megfogalmazni, a szavak hallatán Dunstable hercege mégis úgy pattant ki egyetlen hatalmas ugrással az ágyából, hogy közben gyilkos gondolatokat forgatott fejében.

Hogy Emsworth, akivel, biztosra vette, utoljára találkozott az éjszaka folyamán, ilyen gyors visszatérést produkáljon, több volt, mint amire, a herceg véleménye szerint, emberi lény képes. Majd amikor kitárta az ajtót, és azt kellett látnia, hogy Gally is jelen van, a szavak – talán szerencsére – elhagyták, így aztán Gallyre maradt a feladat, hogy a társalgás gépezetét működésbe lendítse.

– Szép jó reggelt kívánunk, Dunstable – szólt Gally. – Lenyűgözően frissnek és vidámnak tűnsz. De, sajna, attól tartok, ha meghallod, mi járatban jöttünk, harsány vígságod el fog csendesedni. Clarence-nek elképesztő története van, amit meg akar osztani veled. Oszd meg Dunstable-lel az elképesztő történetet, Clarence.

– Öö – szólt Lord Emsworth.

– Nemcsak ennyiről van szó – magyarázta Gally a hercegnek. – Van a tarsolyunkban még egy s más, és bizton állíthatom, a drámai feszültség egyre elképesztőbb méreteket ölt a történet előrehaladtával.

– Tudjátok, hány óra van? – érdeklődött a herceg, aki mostanra nyerte vissza beszédkészségét.– Nincs több francos hajnali kettőnél. – Gally bizonykodott, hogy ő is pontosan ekörül becsli. Már el is tervezte, tette hozzá, hogy körülbelül egy órán belül nyugovóra tér, hiszen akármelyik jól ismert Harley Street-i orvos megmondhatja, nincs, mi a világon egészségesebb volna, mint a korai lefekvés.

– De először jöjjön az elképesztő sztori. Mivel úgy tűnik, Clarence kissé eltévedt a vadul burjánzó, szövevényes szálak között, talán hamarabb a végére érünk, ha átveszem a stafétabotot, és én tudatom veled, mi az ábra. Szomorú híreket hoztunk, Dunstable, olyanokat, amelyek szépen rendezett fürtjeidét szétzilálják majd, és összes hajszálad haragos sündisznó tüskéinek módján fog az ég felé meredni. Az egyszemélyes naturista tábort ábrázoló képecskéről van szó.

– Két óra van! Már el is múlt! És erre ti azzal jöttök...

– A képtárban volt. Kérlek, szentelj figyelmet az igeidőnek. Igen, szándékosan használtam a múlt időt. A képtárban volt, de már nincs ott. Úgy is szavakba önthetjük az esetet, hogy Annié már nem lakik ott.

– Mi a francról beszélsz itt?

– Ez a színtiszta igazság, Alaric – erősítette meg Lord Emsworth. – Az előbb, amikor bementem a képtárba egy könyvért, amit ott felejtettem, láttam, hogy a kép eltűnt. Megdöbbentem és le vagyok sújtva.

– És milyen következtetést tudunk ebből levonni? -kérdezte Gally. – Ha hiszünk Clarence tanúvallomásának, és miért ne tennők, azt kell állítanunk, hogy valaki, aki erős vonzódást érez a fekvő aktokat ábrázoló festmények iránt, fogta és meglovasította.

– Micsoda?

– Ha végiggondolod, te is erre a következtetésre fogsz jutni.

Pár pillanatig a megrökönyödés volt az egyeden érzelem, amit le lehetett olvasni a herceg arcáról. Majd ez, minden átmenet nélkül, átváltozott jogos felháborodássá. Dunstable őkegyelmessége nem tartozott azok közé, akiknek szíre-szóra ötletei támadnak, de ez alkalommal így történt, mégpedig olyan hirtelen, hogy felért egy pörölycsapással, de ez a körülmények ismeretében aligha meglepő. A talány megoldásához semmi szükség nem volt Sherlock Holmesra. Még doktor Watson is kirázná a kisujjából. A herceg arca egyfajta lilára váltott, ami a megszólalásig hasonlított a rajta levő pizsama csíkjainak színéhez, kettőt nyelt, fújt egy nagyot a bajuszán át, szeme a csigák által népszerűsített módon előreugrott, és mennydörgő hangon egyetlen szót ejtett ki:

– Trout!

Ezután, mint aki attól fel, hogy nem fejezte ki közérthetően a mondanivalóját, hozzátette: – Az az átkozott Trout! Az az istentelen, enyveskezű Trout! Az az alattomos besurranó tolvaj! A fenébe is, tudhattam volna. Magamtól is kitalálhattam volna, hogy ilyesmiben sántikál. Nem akar úriember módjára üzletet kötni, hanem egyszerűen ellopja. De nagyon téved, ha azt hiszi, hogy megúszhatja szárazon. Szembeszállók vele. Megfizet érte! Ha másképp nem lehet rávenni, majd visszaadja, miután égő gyufákat ragasztok a lábujjai közé.

Gally, aki látta, hogy Lord Emsworth aranyhal módjára tátog, ahogyan Connie már gyakran jellemezte a jelenséget, amely akkor állt elő, amikor őlordsága nem értett valamit, egy rövidke lábjegyzettel bátyja segítségére sietett.

– Dunstable Troutnak akarta eladni a képet, de úgy tűnik, Trout jobban szeretné, ha fizetés nélkül megkaparinthatná, mivel életének egyik legfőbb vezérlő elve, hogy egy megtakarított penny felér egy penny nyereséggel. Ismerek másokat is, akik hasonlóképpen gondolkoznak.

A herceg közben folytatta tervei felvázolását.

– Odamegyek hozzá, és így szólok: „Trout, mire háromig számolok, itt legyen a kép a kezemben”, és ha a legkisebb ellenállást tanúsítja, letépem a fejét, és megetetem vele.

Gally egyetértett, hogy ennél igazságosabban már nem is járhatna el. Trout, mondotta, aligha állhat ellen ilyen ésszerű érveknek.

– Egyeden percet se várok, máris megyek, és a szobájában szemére vetem a gaztettet. Melyik a szobája?

– Sejtelmem sincs – felelte Gally. – Melyik Trout szobája, Clarence?

– Attól tartok, én sem tudom megmondani – válaszolta Lord Emsworth, egészen felvillanyozódva a gondolattól, hogy valaki azt hitte róla, rendelkezik az idevágó információkkal. – Ötvenkét hálószoba van a kastélyban. Természetesen egy jó részük lakatlanul áll, például az, amelyikben Erzsébet királynő aludt, meg egy csomó úgynevezett ünnepélyes alkalmakat szolgáló szobánk is van, de Trout szobájának szerintem máshol kell lennie. Biztos, hogy Connie elszállásolta valahová.

– Akkor nem tehetünk mást – mondta a herceg, mivel nem kellett a szomszédba mennie egy kis sütnivalóért –, mint hogy megyünk és megkérdezzük Connie-tól.

E helyt kell megjegyeznünk, hogy a sors kegyeden szeszélye folytán az idézett beszélgetés alatt Lord Emsworth ismét a nevezetes asztal mellett állt, amelyre a herceg időközben már visszahelyezte a vázát és az edényt (mindkettőt üresen), az órát, a hamutálat, a naptárt és a James Schoonmaker és Lady Constance esküvőjén készült fényképet, és amint őlordsága ráébredt e baljóslatú szavak jelentőségére, egy újabb változatot mutatott be híres ugrásai közül, minek következtében az asztal és a rajta levő tárgyak a fentebb már ismertetett módon, hatalmas robajt okozva a földön kötöttek ki. Az események a herceget mennydörgő „Úristen, Emsworth!” kiáltásra késztették, Gally pedig figyelmeztette bátyját, ne engedje, hogy e rossz szokása rutinná váljék. A megjegyzések azonban süket fülekre találtak.

– De Alaric!

– Mi van már megint?

– Nem keltheted fel Connie-t ilyenkor!

– Már miért ne kelthetném?

– Nem tudom, mit szólna hozzá.

– Akkor menjünk, és tudakoljuk meg tőle magától -javasolta Gally segítőkészen. – Arra semmi szükség – tette hozzá, mivel humánus ember lévén, nem akarta bátyja mellékveséjét a kapacitásánál erősebb stimuláló hatásnak kitenni –, hogy te is jöjj, Clarence. Dunstable és én meg tudjuk oldani kettesben is, neked meg már ágyban kellene lenned. Jó éjt, királyfi, nyugosszon angyal éneklő sereg!

6

Ha azt állítanánk, hogy Lady Constance megörült a kedves vendégek jöttének, amikor pár perc múlva kopogtattak az ajtaján, bizony erős túlzásba esnénk. Fel volt háborodva, és tekintete, mely először Gallyn pihent meg, határozottan rendelkezett Medúza-szerű vonásokkal. Az ott lángoló érzelem intenzitása csak akkor csökkent valamicskét, amikor megpillantotta a herceget is. Olyan gaztett nem létezik a világon, amelyre Galahadet nem tartotta volna képesnek, de azt is tudta, hogy Alaric semmifeleképpen sem zavarná az ő éjjeli nyugodalmát, hacsak nincs valamilyen életbevágóan fontos oka rá.

Elsőnek a herceg ragadta magához a szót. Egy nálánál kisebb lelkierővel rendelkező férfiú visszariadt volna a látványtól, amit a fenséges hölgy vastag réteg pakolással borított arca nyújtott, de a herceg legény volt a gáton.

– Hé – rikkantotta. – Hol van Trout szobája, Connie?

Lady Constance kérdéssel válaszolt a feltett kérdésre.

– Mit jelentsen ez, Alaric, hogy az éjszaka kellős közepén le s fel flangálsz a házban?

A hercegnek hamar elege lett ebből a fajta hangnemből. Nem azért mászott meg kétemeletnyi lépcsőt, hogy kitalálósdit játsszon.

– Sose törődj te azzal, hogy én miért flangálok a házban. De ha már tudni akarod, azért, mert azt a csúszómászó Troutot keresem.

– És mi az eget akarsz te kezdeni ilyenkor Trouttal? Nem tudna várni a mondanivalód addig, míg reggelinél találkoztok?

– Nem. Mire eljön a reggeli ideje, ő már rég elslisszolt a kastélyból. Csak azt az egyet remélem, hogy nem tette meg máris.

Lady Constance olyannyira kevéssé tudta követni a társalgás menetét, hogy kénytelen volt Galahadhez fordulni segítségért.

– Nem értem. Miről van szó, Galahad? Gally segítőkésznek bizonyult, mint mindig.

– Pedig meglehetősen egyszerű, Connie. Dunstable úgy véli, hogy Trout ellopta a festményt, és tetten akarja érni. Feltételezi, hogy Trout fortélyosan elrejtette valahol a képet, és azt tervezi, amint nekem körvonalazta, hogy égő gyufákat ragaszt Trout lábujjai közé azzal a céllal, hogy rávegye, árulja el a rejtekhelyet. Szerintem ésszerű kis terv, pontosan az a fajta, amellyel látványos eredményt lehet elérni igen rövid idő alatt.

Lady Constance-et a jóindulatú magyarázat sem nyugtatta meg.

– De Alaric, miért gondolod, hogy éppen Mr. Trout lopta el a képet?

– Ki más lopta volna el?

– Egyáltalán, miért gondolod, hogy bárki ellopta?

– A képek nem sétálnak el csak úgy, nem? – Nem értelek.

– Ha egy kép eltűnik, kell hogy legyen valaki, aki ellopta, és Emsworth éppen most jött a képtárból azzal, hogy a kép eltűnt.

– Clarence? – Amint bátyja nevét meghallotta, Lady Constance azonnal visszanyerte szokásos hidegvérét. – Tehát annak alapján agyaltad ki ezt a szörnyűséget Mr. Trout ellen, amit Clarence összehordott? Tudhatnád, hogy milyen. Semmit sem szabad készpénznek venni, amit mond. Most is ugyanaz a helyzet, mint gyerekkorunkban, amikor erősködött, hogy az ágya alatt indiánok tanyáznak.

A herceg sürgetően megdöngetett egy fiókos szekrényt.

– Szedd elő Troutot!

– Nem szedem elő Troutot. Meg vagyok róla győződve, hogy megint csak Clarence egyik baklövésével állunk szemben, és a kép ott van a helyén. Menjünk a képtárba, és nézzük meg magunknak.

Jó pár perc eltelt, mire őladysége ismét megszólalt. És amikor így cselekedett, annak a nőnek az önelégültsége szólott belőle, aki minden jogot fenntarthat magának, hogy a többiek orra alá dörgölje: „Én megmondtam!”

– Láthatod – mondta, és a hercegnek hirtelenjében nem akadt megfelelő válasza. – Pontosan, ahogy képzeltem. Csak egy újabb példa Clarence kivételes szórakozottságára. És most pedig, ha megengeditek, visszamennék a szobámba, hogy megpróbáljam az éjszaka hátralevő részét alvással tölteni.

És távozott, mégpedig olyan fennhéjázó gőggel, amelyet egyetlen őse sem tudott volna túlszárnyalni, pedig némelyikük irigylésre méltó szakértelemmel rendelkezett e téren. Gally együttérzően csettintett a nyelvével.

– Connie ideges – mondta.

– Én is az vagyok – felelte a herceg.

– Nem értem, hogy követhetett el Clarence ekkora szarvashibát.

A herceg a lelkét elárasztó felfokozott érzelmek hatására életének egyik leghangosabb horkantásában tört ki.

– Nincs ebben semmi különleges. Connie nevezheti, ahogy akarja, mondhatja rá, hogy kelekótya vagy akármi, de Emsworth nem egyszerűen kelekótya, hanem ütődött a velejéig, és nem tudom, mi értelme úgy tennünk, mintha nem így állna a helyzet. Kimegy az éjszaka közepén csak azért, hogy megnézze azt a randa disznaját, mert valami hülye rémálom gyötri vele kapcsolatban. Beoson a szobámba, és felborogatja az asztalt, aztán meg, amikor megkérdezem, mi a francot csinál, nemlétező macskákról motyog. És mindennek a tetejébe, egy rohadt képet nem képes észrevenni, amikor ott lóg az orra előtt, bele egészen az arcába. Flepni kéne neki.

Gally elgondolkozva simogatta az állat, majd levette a monokliját, és kifényesítette.

– Nem hinném, hogy ennyire komoly a dolog – mondta –, de biztosan nem ártana, ha elmenne egy pszichiáterhez...

– Kihez?

– Egy olyan ürgéhez, aki kérdéseket tesz fel az ember gyerekkorával kapcsolatban, és szép fokozatosan előássa az okot, miért érez az illető ellenállhatatlan kényszert rá, hogy dugig telt színházakban „Tűz!” kiáltással futkározzon a széksorok között. Általában az a válasz, hogy egyszer, hatéves korában, valaki elvette tőle a napi betevő nyalókáját.

– Tudom, kikre gondolsz. Belegyömöszölnek egy fotelbe, és valami istentelen, hogy mekkora összeget elkérnek egy félóráért. Azt hittem, dilidoktornak hívják őket.

– Igen, ez az orvosi műszó rájuk.

– Hallottam, hogy egyszer valami Glossop nevezetű fickót emlegettek.

– Sir Roderick Glossopot? Ö állítólag széles szakmai körökben elismert nagymester.

– Valahogy ide kellene hívnunk.

– Sajnos, azt olvastam a minap, hogy Amerikába költözött.

– De kár.

– Viszont – mondta tovább Gally – különös véletlen folytán éppen ma délután folytattam beszélgetést ifjabb munkatársával, egy Halliday nevű fiatalemberrel. Az Emsworth Címerben futottunk össze. Majdnem ugyanolyan jól megfelelne a céljainknak, mint maga Glossop, mert azt mondják, zsenge kora ellenére briliáns tehetséggel van megáldva.

– Gondolod, hogy fel tudnánk fogadni?

– Biztos vagyok benne, hogy boldogan jönne, ha hívnánk. Connie az egyeden akadály.

– Miért?

– Kérdéses, rá tudjuk-e venni, hogy meghívja Hallidayt a kastélyba. Ha lehetséges, el kellene titkolnunk előle, hogy Clarence-et kezelik. Hiszen tudod, milyenek a nők, rögtön aggodalmaskodni kezdenek. Meg tudnád győzni valahogyan Connie-t, hogy meghívja ide, mintha a te ismerősöd lenne?

– Meggyőzni?! – Az utolsó ítélet eljövetelét hirdető harsona szavához hasonlatos horkantás visszhangzott a képtárban. – Nem kell nekem külön engedély, ha meg akarok hívni valakit. Bejelenteni, hogy jön, és kész.

– Kiváló – felelte Gally. – Csak egyetlen telefonhívásba kerül. Holnap az első dolgom lesz, hogy kapcsolatba lépek vele.

NYOLCADIK FEJEZET

l

Ha valaki Lady Constance második emeleten elhelyezkedő lakosztályának ablakán kitekintett, az elülső kocsibejáróra és a mögötte elterülő hatalmas parkra nyílt kilátása. Őladysége pontosan így is cselekedett két nappal az imént lejegyzett események után. Az ablaknál állt, szépen formált orrcimpái kitágultak, és időről időre egész testében megremegett, mintha egy láthatatlan kéz tűvel szurkálná. Alaricre, Dunstable hercegére gondolt, és egy Gustave Flaubert-hez hasonlatos literátor, aki mindig megtalálja a megfelelő kifejezést, úgy jellemezte volna, hogy majd' eszét vette a düh. Hosszú évekkel azelőtt, gyerekkorában, nevelőnők egész sora igyekezett beleplántálni, mily kívánatos erény is az önuralom. „Egy úrinő sohasem teszi közszemlére az érzelmeit, Connie”, figyelmeztették, és ő megszívlelte a tanácsot. De bár a nagyközönség előtt mindig megőrizte arisztokratikus nyugalmát, úgy vélte, amikor egyedül van lakosztálya falai között, megengedhet magának némi pihentető lazítást e téren. És igazságos döntőbíró aligha kérdőjelezné meg erre való jogosultságát. Igaz, mogorva arcot vágott, és remegett amint ablakán nézett kifelé, ám ez alkalommal a világ legszőrszálhasogatóbb nevelőnője sem tartotta volna megalapozatlannak erre vonatkozó indokait. Lady Constance büszke asszony volt, és Alaric legújabb szokása, hogy mindenféle jöttmentet csődít a blandingsi kastélyba az ő megkérdezése nélkül, éles pengeként hasított gőgös lelkébe. Először Trout, most meg ez a Halliday nevű férfi, és csak a Jóisten a megmondhatója, ki jöhet még ezután. Pusztán egyetlen, aprócska morzsányi vigasza akadt.

Bár hívatlanul állítottak be, ám a Troutok és Hallidayek lehettek volna még ennél rosszabbak is. Például Galahad rémséges ismerősei.

Amint ott állt, és mellékveséje gőzerővel működött, láthatta, amint a Markét Blandings-i állomás taxija (tulajdonos: Jno Robinson) zihálva és levegő után kapkodva begördül a főkapun, majd egy fiatalember száll ki belőle. Lady Constance sejtette, hogy ez lehet az a bizonyos Mr. Halli-day, akit Alaric a nyakára hoz, és a fiatalembernek a bejárathoz vezető lépteit olyan tekintettel követte, hogy annak láttán még egy baziliszkusz is irigykedő pillantásokra ragadtatta volna magát. Nem mintha a fiatalember visszataszító látványt nyújtott volna, vagy bűnözőre utaló vonásokat lehetetett volna felfedezni arcán. Ami a kinézetét illeti, akár maga Lady Constance is lehetett volna az, aki meghívja. A dolgok azonban, mint tudjuk, nem így álltak, így aztán, amikor pár perc múlva a fiatalember belépett a szobába, Lady Constance a legeslegfagyosabb modorában fogadta. Gally kíséretében érkezett, akivel bizonyára a hallban találkozhatott össze, és aki most elkísérte, hogy bemutassa a ház igen kelletlen úrnőjének. Ideges fiatalember, jegyezte meg magában őladysége. Szemmel láthatóan feszeng.

A megállapított diagnózis tökéletesen helytálló volt. John kifejezetten feszengett. A kezdeti győzelemmámor, ami elfogta, hallván, hogy a képkicserélési akció zökkenőmentesen lebonyolódott, és hogy Gally zseniális hadvezéri képességeinek köszönhetően bebocsáttatást nyer a kastélyba, hamarosan átadta helyét egy különös érzésnek, amihez hasonlatos talán azt a macskát fogja el, aki egy sötét dzsungelbe keveredvén azon töpreng kétkedve, vajon mit tartogat számára a jövő. Gally úgy írta le a háziasszonyt, mint akinek John betoppanása után első reakciója lesz, hogy tarkójánál és a nadrágja ülepénél fogva megragadja és kilódítja házából a hívatlan vendéget. Most, hogy közelről szemügyre vehette a figyelemre méltó hölgyet, John tökéletesen el tudta képzelni róla, hogy az önkifejezésnek ezt a sajátságos formáját választja. A legkevésbé hozzáértő szem sem tudta nem felfedezni rajta az összetéveszthetetlen jegyeket, amelyek azokat az embereket jellemzik, akik efféle foglalatosságban lelik örömüket, és John sejtette, hogy őladysége ujjai már ebben a percben is örömtelién rángatóznak a várva várt feladat végrehajtása előtt. Gally tájékoztatta, hogy az asszony egy Schoonmaker nevezetű amerikai fickó felesége, és ennek a Schoonmakernek a képét ebben a percben tisztán maga elé tudta képzelni: egy rész Humphrey Bogartból és egy rész Edward G. Robinsonból összegyúrt marcona alak, aki csak úgy, a szája szegletén vet oda egy-két elharapott szót, és ifjabb éveiről csak annyi hír kering, hogy nyers húson nevelkedett. Még az Onapoulos és Onapoulos kontra Lincolnshire és Más Keleti Megyék Palackozóüzeme per során kapott bírói megrovás sem gyakorolt olyan rossz hatást lelkierejére, hogy attól az ily közel került volna a közönséges földigilisztáéhoz.

Gally, rikító kontrasztként keresztíia mellett, elemében volt. Öt Connie jelenléte sohasem bizonytalanította el úgy, mint a nála kevésbé szerencsés alkatú társait. Ha valaki már látta húgát olyan helyzetben is, amint a dada fenyítésként egy hajkefével ütlegeli az engedetlen leányt, akkor bizony az illető szemében ennek a húgnak az ázsiója jelentősen csökken. És emellett ma Gally lelke az egész emberiség iránti szeretetben fürdött. Ha létezik egyáltalán a világon olyan dolog, amitől az ember egy Dickens-műből kilépett tiszta szívű jótevőnek érzi magát, az az a gondolat, hogy közreműködésünkkel egy felebarátunk kikerülhetett a szószból, ami pedig már-már elnyeléssel fenyegette szegény párát. Senki sem vitathatja el Gallytői, hogy pontosan ezt a szolgálatot tette kedvenc keresztfiának. Erőfeszítése nyomán John, a kiválasztott, aki nemrégiben még a várbörtön egyik cellájában raboskodott, és egy lyukas petákot nem ért az élete, most olyan látványos előrehaladást tett, hogy annál látványosabbat senki sem kívánhat magának.

Imigyen tűnődött, miközben bugyborékolt lelkében a boldogság.

– Hello, Connie – trillázta, és sokkal inkább látszott most tavaszi énekét daloló csalogánynak, mint egy büszke família fekete bárányának. – Hadd mutassam be neked Mr. Halli-dayt. Tudom, alig győzted már számolni a perceket, hogy megérkezzen, és találkozhass vele.

– Ó – mondta Lady Constance az öröm leghalványabb jele nélkül. – Örvendek.

– Igen jó barátja Dunstable-nek. -O.

– És nekem is. Csak egy perce keveredtünk ismeretségbe, de máris úgy összemelegedtünk, mint két testvér. Össze is bratyiztunk. Bármelyik pillanatban egyetlen szó nélkül kölcsönöznénk egymásnak egy ötöst.

– Ó.

– Különös szerencse, hogy körünkben üdvözölhetjük, mivel ilyenkor általában ki sem látszik a munkából. Ezért aztán mindent meg kell tennünk, hogy az itt-tartózkodását kellemessé tegyük. Abban reménykedem, hogy a Gilpin fehércseléddel is összehaverkodnak majd. Visszaért már?

– Nem.

– És mikorra várható?

– Valamikor ma, azt hiszem.

– Jó. Egy Linda Gilpin nevű lányról beszélünk, aki nálunk vendégeskedik – magyarázta Gally Johnnak. – Nagyon kedves lány. Tegnap elhajtott, hogy a régi iskolatársaival részt vegyen valamilyen, a Sport Napján vagy az Alapító Napján, vagy ezekhez hasonló jeles alkalomból rendezett cserkésztalálkozón. Figyelmeztettem, hogy halálra fogja unni magát, de nem hallgatott rám. Nos, nem beszélgethetünk itt egész délután, körbe akarom vezetni Johnt a házban. Gyere, Johnny. Szerencséd van. Látogatási napokon le kellene perkáinod fel koronát, de most ingyen részesülhetsz a látványosságban.

Amint az ajtó becsukódott mögöttük, Lady Constance végre kieresztette tüdejéből a levegőt, ami az idézett beszélgetés során odabent rekedt. Egy kevésbé jó neveltetésben részesült asszonyból ez a levegőadag káromkodás formájában tört volna elő, mivel a Gallyvei folytatott eszmecsere újólag megtette megszokott hatását, és őladységét olyan érzés fogta el, mintha smirglivel dörzsölték volna végig minden egyes idegközpontját. Amikor pedig arra gondolt, hogy ha igazságos akar maradni, még csak nem is hibáztathatja bátyját azért, hogy ez a Mr. Halliday betolakodott a kastélyba, csak még rosszabb lett a helyzet. Csakis Alaricet vonhatja felelősségre a történtek miatt, és már alig várta, hogy egy-két kéréseden szót váltson a herceggel. Alig telt bele egy perc, a sors megadta neki a lehetőséget, mivel kinyílt az ajtó, és az említett személy sétált be rajta.

Azok szemében, akik ismerik őladysége ellentmondást nem tűrő természetét, kétségtelenül meglepetésként hat, hogy eddig várt a csevejjel, de azonnal megismerhetik a jelenség okát. Miután John várható látogatásának híre eljutott hozzá, elkapta egy idegességi roham, amilyen mostanában gyakorta elővette, ezért az előző napot ágyban kellett töltenie, de a gondos ápolásnak köszönhetően a roham elmúlt, és Lady Constance ismét abban a helyzetben volt, hogy felvegye a kesztyűt és harcoljon, akár Grant generális, még ha a harc egész nyáron át fog is tartani.

Amint már megállapításra került, Lady Constance bizonyos testvéri érzelmekkel viseltetett Dunstable hercege iránt. Abban a pillantásban azonban, amit a most belépő hercegre vetett, ezeknek a érzelmeknek semmi nyomát nem lehetett felfedezni. Ebben a percben sokkal inkább hasonlított nagynénire, mint testvérre.

– Igen, Alaric. -He?

– Azt mondtam, igen, Alaric.

– Jó nagy hülyeség ilyet mondani – jegyezte meg kritikusan a herceg. Connie-ból teljességgel hiányzik a szellemi fényesség, és ez néha rendkívül idegesítő, holott számításba véve, mit várhatunk annak a nemnek tagjaitól, amelyhez Connie is tartozik, ezt a tényt akár természetesnek is vehetnők. – Minek mondod, hogy igen? Nem kérdeztem tőled semmit, nem mondtam, hogy szép napunk van vagy ilyesmi.

Lady Constance modorát a herceg belépésének pillanatától fogva nagyfokú ridegség jellemezte, és ez a vonás most még jobban eluralkodott rajta. Amint minden alkalommal, amidőn őladysége budoárjában tesz látogatást, szokása, a herceg most is körbejárkált, és az íróasztalon levő holmikat babrálta, felvett egy levelet, futó pillantást vetett a tartalmára, aztán visszatette, majd az egyik asztalon álló, James Schoonmakert ábrázoló fényképet választotta tüzetes vizsgálódása tárgyául. És mint mindig, ez a szokás most is olyan érzést keltett őladységében, mintha egy tekintélyes létszámú hangyacsapat masírozna fel s alá a gerincoszlopán. De mivel a nevelőnők tanítása, hogy sohasem szabad külső tanújelét adnia a benne dúló érzelmeknek, már vérévé vált, sikerült magára erőltetnie a nyugalom maszkját.

– Azért mondtam, hogy „igen, Alaric”, mert ellenállhatatlan kíváncsiság vett rajtam erőt arra nézvést, vajon mi indított rá, hogy látogatást tégy nálam.

– He?

Lady Constance testvéri érzelmeinek hőfoka eddig ismeretlen mélypontra zuhant. A menetelő hangyák hadához újonccsapatok csatlakoztak.

– Tehetek érted valamit, Alaric?

– Igen, adj egy bélyeget. Megírom a Times-nak, milyen áldatlan állapotok közé taszította a kormány a vidéket. Egy rakás tehetetlen tökfilkó ül ott, ha engem kérdezel. Az volna a legnagyobb jótétemény az emberiségnek, ha valaki fogná magát, és fejbe lőné az egész bandát. Ki az a Jane?

– Tessék?

– Ezt a levelet valami Jane írta alá. Csak kíváncsi voltam, ki az.

– Örülnék, ha nem olvasnál bele a leveleimbe.

– Nekem sem valami nagy öröm olvasni őket. Mindig irtózatosan unalmasak. Miért vigyorog Schoonmaker ilyen bárgyún ezen a képen?

Számos szakértő esküszik rá, hogy amikor úgy tűnik, végképp elfogy az ember önuralma, az egyetlen varázsszer, ami segíthet, egy hatalmas, mély lélegzetvétel. Lady Constance olyan mélyet szippantott, amekkora csak tüdejétől telfc

– Sajnálom – szólt –, hogy a férjem mosolya nem nyerte meg tetszésedet, de úgy tudom, az a szokás, hogy mosolyogni kell, amikor az embert fényképezik. Ha kívánod, azonnal felhívom Jamest Amerikában, és ismertetem vele a kritikádat, amely kétségtelenül hozzá fogja segíteni, hogy legközelebb kényes ízlésednek jobban megfelelő alakzatba rendezhesse vonásait.

– He? – kérdezte a herceg. Másutt járt az esze. Felvett az asztalról egy újabb, Amy aláírású levelet, és úgy találta, ez érdekesebb olvasmány, mint az előzőek.

– Mit csinált Fred?

– Tessék?

– Ez a nő azt írja, el akar válni tőle. Biztos valami botrány volt otthon.

Lady Constance vett egy újabb, szokatlanul mély lélegzetet.

– Tedd le azt a levelet, Alaric, és hallgass ide! Dunstable hercegébe nem sok érzékenység szorult, de azt még ő is felismerte, amikor ilyen mérvű ellenséges érzületek céltáblájává vált.

– Idegesnek látszol, Connie. Mi rágja a lelked?

– Rendkívül fel vagyok dúlva, Alaric. Nem tűrhetem, hogy mindenféle embereket hívogass meg a házamba a megkérdezésem nélkül. Úgy veszem ki, az a célod, hogy a blandingsi kastélyt családi vállalkozásban működő panzióvá alakítsd át.

– Troutra célzói?

– Meg erre a Mr. Hallidayre.

Mivel tudatában volt, hogy indítékai kiválóbbak már nem is lehetnének, a herceg készségesen nekiállt elmagyarázni a helyzetet.

– Troutot azért hívtam meg, mert el akarom adni neki azt a képet. Ezt ugyanis aligha tehetném meg anélkül, hogy ő jelen volna. – Még egy nőnek is, bizonygatta magában Dunstable hercege, meg kell értenie valamit, ami ennyire kézenfekvő. – És ami a Halliday nevű pasast illeti, nem akartalak beavatni, de ha már így felmerült a téma, meg is tehetem.

– Igen, határozottan megkérlek rá. Mivel én vagyok a háziasszony, azt hiszem, mi sem természetesebb, mint hogy égek a vágytól, hogy megismerjem az indítékaidat. Ö is egyike az ügyfeleidnek? Remek ötlet! Alakítsuk át a blan-dingsi kastélyt üzleti központtá! Neki mit akarsz eladni?

Az az aranyszabály, amely Gally életének egyik vezérlő elve volt, nevezetesen, hogy „Abban a pillanatban, amint Connie elkezd nagylegénykedni, rögtön le kell törni a támadó kedvét”, a herceg belpolitikai intézkedéseit is alapvetően meghatározta. Parancsoló hangnemben szólt:

– Semmi szükség rá, Connie, hogy szarkasztikus megjegyzéseket tegyél.

– Nincs igazad. Minden okom megvan rá, hogy szarkasztikus legyek.

– Na, akkor elmondom, mi az ábra Hallidayjel. Mert ha nem teszem meg, akkor megjátszod előtte a nagyasszonyt, és úgy elinal innen, hogy lába sem éri a földet. Nem sokan bírják elviselni azt a fura modorodat. Már azon is sokat töprengtem, vajon a jenkik hogy tűrik. Mindig lebiggyeszted az ajkad, és az égnek emelt orrod felett nézel le az emberre, ami őrülten sértő. Már korábban említeni akartam. Na, szóval, a következő történt. Miután akkor éjjel visszamentél a szobádba...

– Melyik éjjel?

– Amikor Emsworth csinálta a műsort, hogy ellopták a festményt meg minden. Egyébként, ha már itt tartunk, volt valaki, aki hatéves korában elvette tőle a nyalókáját?

– Egy árva szót sem értek abból, amit itt összehordasz.

– Mindegy, ne is törődj vele. Bízzuk oda, lehet, hogy ez lesz az első, amit Halliday megkérdez tőle. Ott tartottam, hogy miután elmentél aludni, elbeszélgettünk Threep-wooddal, és arra jutottunk, hogy Emsworthnek sürgősen pszichiátriai kezelésre van szüksége, ha ugyan ismered ezt a kifejezést.

– Természetesen ismerem.

– Na, szóval, arra lyukadtunk ki, hogy az kell neki. Égető szüksége van rá, hogy jöjjön egy dilidoktor, és megálljt parancsoljon a hülyeségeinek. Emlékszel, egyszer már javasoltam ugyanezt, amikor be akarta nevezni azt a disznót a Derbyre.

– Clarence sohasem akarta benevezni a disznót a Derbyre.

– Hát akkor a Nemzeti Bajnokságra.

A Lady Constance gerincén állomásozó hangyasereg tovább szaporodott, és szép számú nővérrel, unokatestvérrel és nagybácsival kiegészülve fáradhatatlanul meneteltek az amerikai himnusz dallamára. Őladysége jelentősen megemelkedett hangerővel szólt:

– Soha semmi ilyesmit nem mondott. Megkérdeztem tőle.

A herceg azonban nem tágított.

– Az csak természetes, hogy letagadja. Egy óvatlan pillanatban tesz egy idétlen kijelentést, aztán mikor ráébred, mekkora hülyeséget mondott, megpróbálja visszaszívni. De a tény ettől még tény marad. Ott voltam, mikor bejelentette, mire készül, és arra is emlékszem, azt feleltem neki, kétlem, hogy a versenybírák elfogadnák egy disznó nevezését. Egyébként ez most mellékes, pillanatnyilag nem kell foglalkoznunk vele. Az a lényeg: Threepwooddal egyetértettünk abban, hogy halaszthatatlanul ide kell hozni egy dilidoktort. Először Sir Roderick Glossopra gondoltunk, de, sajnos, őt nem lehet elérni, így aztán egészen addig zsákutcában éreztük magunkat, amíg Threepwoodnak hirtelen eszébe nem jutott, hogy ismeri Glossop ifjabb munkatársát, ezt a Hallidayt, úgyhogy haladéktalanul kapcsolatba léptünk vele. Szerencsére volt szabad ideje, ezért aztán felfogadtuk, így került a kastélyba.

Lady Constance harci kedve jelentős mértékben megcsappant e magyarázat hallatán. Még mindig úgy érezte, vele is illett volna közölni, hogy hamarosan új név tűnik fel a kastélyba meghívott vendégek listáján, de egészében véve helyeselte az események ilyetén alakulását. Az azon a zűrzavaros éjszakán történtek őt is mélyen megrendítették. Soha nem élt abban a hitben, hogy Clarence lángész, de a nevezett, ki hús a húsából és vér a véréből, azelőtt egyszer sem adott ily súlyos okot aggodalomra. Egyeden kérdés sem merülhet fel a pszichiátriai kezelés megokoltságát illetően. Bármilyen hatással lesz is a betegre, aligha kétséges, hogy előrehaladást fog jelenteni a mostani állapothoz képest. Egyetlen kétely gyötörte csupán, mégpedig, hogy vajon ez a Mr. Halliday rendelkezik-e elegendő szakmai tapasztalattal ahhoz, hogy leásson egészen a lord tudatalattijáig, és felszínre hozza onnan, amit a feneketlen mélységben talál.

– Nagyon fiatal – jegyezte meg habozva.

A herceg figyelmét közben újra magára vonta Lady Constance férjét ábrázoló fénykép.

– Fura alakú feje van ennek a Schoonmakernek. Pont úgy néz ki, mint egy hagyma.

Lady Constance bármely más alkalommal erőteljes óvással élt volna e kijelentéssel szemben, de e percben gondolatai Sir Roderick Glossop ifjabb munkatársa körül forogtak.

– Nagyon fiatal – ismételte meg.

– Én nem mondanám Schoonmakert fiatalnak. Attól függ persze, mihez képest.

– Én Mr. Hallidayről beszélek. Róla állítottam, hogy túlságosan fiatal.

– Természetes, hogy fiatal. Hogy is ne volna az? Ha valaki egy pszichiáter ifjabb munkatársa, kénytelen fiatal lenni – mondta a herceg, rámutatva a pofonegyszerű magyarázatra, amit egy nő aligha találna meg magától.

Egyszerűen észbontó, tűnődött, milyen mélypontra esett vissza Connie intellektusa, amióta a jenkik közé keveredett. Mostanában még a legegyszerűbb dolgokat is képtelen felfogni.

2

Gally és John legalább két, de az is lehet, hogy három teljes percig is síri csendben bandukolt egymás mellett, miután elhagyták Lady Constance budoárját. Gally lelki szemei előtt újra végigpörögtek az elmúlt események, és csak gratulálhatott magának, milyen nagyszerűen megbirkózott az elébe tornyosuló hatalmas kérdőjelekkel. Tudta, ekkora hőstettre csak az képes, akit a Pelikán Klub kemény iskolája edzett. Johnt ezalatt különös bénultság kerítette hatalmába: élénken emlékeztetett arra az érzésre, amelyet egy nehéz, tompa tárggyal a fejre mért több ütés eredményez, így éreztek még a legerősebb jellemek is, amikor első alkalommal találták szembe magukat egy fagyos hangulatú Lady Constance-szel. John úgy érezte magát, mint akinek hosszabb időt kellett eltöltenie kettesben, egy hűtőszekrényben összezárva I. Erzsébet királynővel.

– Azt hiszem, egészen eredményesnek mondhatod magad, Johnny – szólalt meg Gally nagy sokára. – A barátságos hangvétel és a visszafogottság pontosan megfelelő arányú elegyét alkalmaztad. Nem akárki képes rá, hogy ilyen elszántan és hidegvérrel állja a sarat, miközben végig kell mennie azon a megpróbáltatáson, amit a Connie-nak való bemutatkozás jelent. A látottak alapján kezdek abban reménykedni, hogy amikor majdan síkra szállsz a Gilpin nő ellen, alig fog majd akkorka ellenfelet jelenteni, mint a szekered kereke alatti por. Nagy kár, hogy még nem ért vissza, de talán egy óra sem telik bele, és ismét körünkben üdvözölhetjük.

– Addigra talán már kezdek majd lábadozni.

– Igen, észrevettem, bármennyire próbáltad is leplezni, hogy Connie lehengerelt. Én már olyan régóta állok vele kapcsolatban, hogy immúnissá váltam, de a legtöbb emberből igencsak kiveszi a szuflát. Valaki évekkel ezelőtt írt egy elbeszélést A rémséges tekintetű holló címmel, és nekem mindig is az volt a véleményem, hogy írás közben biztosan Connie járt a fejében, aki néhai atyámra ütött. Az öreg képes volt a tekintetével hatvanlépésnyi távolságból felnyitni egy osztrigát. De a te helyzetedben nem megengedhető, hogy Connie látványa porrá zúzza a lélekjelenlétedet, mivel mindre szükséged lesz, ha újra össze akarsz jönni a nőddel.

– Örülnék, ha nem neveznéd állandóan...

– Fiacskám, én egyszerű ember vagyok. A nődet a nődnek nevezem. Egyébként hogy képzeled el az újraegyesülés forgatókönyvét? Mindig figyelemmel kell lenni ugyanis arra a tényre, hogy a Gilpin lány kritikus szemmel fogja méregetni az eseményeket. Amikor a minap rólad beszélgettünk, nem volt éppen rózsás kedvében. Nagyon helyén kell lennie az eszednek, amikor megválogatod a szavaidat. Én a gyengéd, nosztalgikus hangnemet javasolnám, nevezzük amolyan gyertyafénykeringősnek. Idézd emlékezetébe a hosszú, napfényes délutánokat, amikor csak ültetek a csónakban vagy ladikban, sodortattátok magatokat a víz szelíd áramlásával, és rajtatok kívül senki más nem létezett a világon. Csak ti ketten, távol a világ zajától, és egyetlen nesz sem törte meg az áldott nyári nyugalmat, csak a hullámok halk csobbanásai, amelyek úgy suttogtak, akárha tündérek apró harsonái szólalnának meg a sás között.

– Soha nem ültünk csónakban.

– Soha nem mentetek le a folyóhoz?

– Nem.

Gally meglepődött. Az ő idejében az volt a szokás, hogy az ember beültette a kiszemelt leányzót egy csónakba vagy ladikba, azután pedig elcsorogtak Skindlesbe, némi harapnivalóra. Akkoriban mindig ez volt a lelkek fúziójához vezető kezdő lépés.

– Akkor hol szőttétek a közös jövőtökre vonatkozó terveket?

– Sehol nem szőttünk terveket. Megkérdeztem, hogy hozzám jön-e, erre ő azt felelte, hogy igen, és ennyi. Az egész nagyon gyorsan zajlott le egy taxiban.

– De hát előtte csak találkoztatok már máshol is?!

– Partikon meg más hasonló helyeken.

– Nem csorogtatok le a folyón hosszú, napfényes délutánokon?

– Nem.

– Csalódott vagyok. Mikor ismerkedtetek meg?

– Egy délelőtt az üzletében.

– Üzlete van?

– Csak volt. Nem hozott semmit.

– Miféle üzlet?

– Virág.

– És te azért mentél be, mert hosszú szárú rózsát akartál venni?

– Nem. Azért mentem be, mert megláttam Lindát a kirakaton keresztül.

– Szerelem az első pillantásra?

– Részemről igen.

– És aztán mi történt?

– Beszédbe elegyedtünk. Kiderült, hogy együtt jártam Oxfordba a bátyjával.

– És aztán?

– Valahol újra összefutottunk.

– És tovább beszélgettetek a bátyjáról?

– Többek között.

– És aztán?

– Néhányszor együtt ebédeltünk.

– Sokszor?

– Nem. Mindig teljesen be volt táblázva. Nagyon népszerű volt. Akármikor találkoztam vele, egy egész regimentnyi Freddie, Algie meg Claude nyüzsgött körülötte. Ezért is tűnt olyan kockázatosnak, hogy megkérjem a kezét. Azt hittem, semmi esélyem nála. Végül is, ki vagyok én?

– Az én keresztfiam – mondta Gally büszkén. – Legalább hatszoros eséllyel indulsz a versenyben. Az ég áldjon meg, Johnny, Linda Gilpin nem Sába királynője!

– De az.

– Nem is a trójai Heléna.

– De az, és egyúttal Kleopátra is egy személyben. Neked tudnod kellene. Hiszen találkoztál már vele.

Egy keresztfiára vetett oldalpillantással Gally megbizonyosodhatott róla, hogy eme szavak különleges jelentőséggel bírnak. A John arcán megjelent kifejezés, amely világosan mutatta, mily erőteljes érzések dúlnak a fiú bensőjében, nyomatékosította őszinteségüket. Ezt látván a szemlélőnek szemernyi kétsége sem maradt afelől, hogy Linda Gilpin az a lány, aki Johnnak kell, és a végsőkig el van szánva, hogy nem éri be egyetlen, éppolyan jónak kikiáltott pótlékkal sem, ez pedig pontosan az a hozzáállás volt, amit Gally teljes szívéből támogatott. Régebben maga is ugyanígy érzett Dolly Henderson iránt. Mégis, tudatában volt, hogy neki mint keresztszülőnek kötelessége magára vállalnia az ördög ügyvédje szerepét. Azonnal megkedvelte Lindát, de nem kerülte el figyelmét a tény, hogy Johnny emberére talál, ha ezt a lányt szemeli ki jövendőbelijének. Linda nem olyan, mint holmi balladái hajadon, aki sír a gyönyörűségtől, ha az imádott lény csak egyeden mosolyt küld felé, dühödt arckifejezése láttán pedig félelemtől reszket. Linda temperamentumos lány, és annak a férjnek, aki elég meggondolatlan ahhoz, hogy dühödt arccal forduljon felé, igen hamar rá kell ébrednie, hogy ezzel a lépéssel csatát kezdett, nem is akármilyet.

Gally arra készült, hogy jól megválasztott szavakkal Johnnak is bemutassa a tényállást.

– Egyetértek – kezdett neki –, hogy igencsak tetszetős fehércseléd, és mindene a helyén van, de a külső nem minden. A beszélgetés, amit folytattunk, amikor a minap elmentünk megnézni a tiszafaallét, arra a meggyőződésre sarkallt, hogy a lány minden, csak nem alázatos és színtelen. A Clutterbuck kontra Frisby ügy kapcsán történtek kétségkívül mélyen a leikébe szántottak, de még így is emlékeztet egy lányra rég elmúlt ifjúkoromból, aki azzal vetett véget az egyik vitánknak, hogy egy kalaptűt döfött a lábamba. Egy verset idézett az emlékezetembe, amit fiatalkoromban olvastam, a főhőse egy fiatal utcai árus volt, aki elvitte szívszerelmét a ligetbe a szabadnapján. A kirándulás jól indult, de amikor esősre fordult az idő, és a sonkás szendvicsek eláztak, a leányzó jobbik természete oda lett, a fickó meg ily módon fejezi ki, mit érez az eset kapcsán: „Vannak lányok, akik rínak, aszondom, Mások meg köny-nyet sem ejtenek, De ha rájuk jön az ötperc, A vihar hamar azon a ponton, Mi nem fogna ki tán egy süket vakondon, De engem biz megrémiszt, Ha Nancym ezt teszi, aszondom.” Linda Gilpin ehhez a Nancyhez hasonló típusú lánynak tűnik nekem. El vagy szánva rá, hogy szembenézz egy olyan házasélettel, amelyben mindennaposak a viharok és ötpercek?

– Igen.

– Nem érzed úgy, hogy legjobb lenne hagyni az egészet a fenébe?

– Nem.

– Elmenni a hegyekbe remetének, ha a menekülés még lehetséges egyáltalán?

– Nem.

– Akkor – szólt Gally, akit boldoggá tett, hogy letudta az ördög ügyvédje szerepet –, most már, hogy tudom, hányadán állunk, megmondhatom, hogy teljes szívemmel melletted vagyok. És, noha Linda Gilpinhez fűződő ismeretségem még nem régi keletű, máris volt alkalmam megállapítani, hogy pontosan olyan, amilyet az orvos rendelt. Istenem, mit számít néhanap egy kis vihar meg ötperc? Csak arra szolgál, hogy megelőzze, hogy a házasélet elviselhetetlenül unalmassá váljon. Most pedig ki kell agyalnunk, hogyan férkőzz a közelébe. Azon áll vagy bukik minden. Tucatjával adódnak különféle módozatok. A Pelikánban volt például egy figura, aki úgy tett, mintha öngyilkos lett volna, amikor a lány el akarta hagyni. Lenyelt egy aszpirint, és egy fuldokló kiáltással hátrahanyatlott. A baj csak az volt, hogy miután gyomormosást kapott, és visszament a lányhoz, az egyszerűen újra kikosarazta, úgyhogy az egész fáradságos munka kárba veszett. Mégis, ötletnek nem rossz. Valamit érdemes lenne megpróbálni ebben az irányban. Hogy tetszik a dolog?

– Sehogy.

– És mit szólnál például ahhoz, ha balesetet szenvednél? Ha a nő meglát, amint ott heversz, és körülötted vérben ázik a szőnyeg, hamar oda lenne minden ellenállása. Ismertem egy krapekot, aki úgy szerezte vissza a menyasszonyát, hogy kapott egy nagyot a fejére egy kőből készült, a kollégium címerével ékített dohánytartóval, tudod, azzal a fajtával, amit elsőéves korában vesz az ember. Clarence-nek van egy dohánytartója, és Beach boldogan fejbe vág vele, ha megdobod pár ficcsel. Sőt ha jól játszod ki a kártyáidat, valószínűleg ingyen is megcsinálja. Na, ez hogy tetszik? Nem? Nem mondhatnám, hogy könnyű eset vagy. Az ember kiteszi a lelkét, hogy segítsen, te meg... Finnyás vagy, ez a szó kívánkozik ajkaimra. Mintha semmivel sem lehetne a kedvedben járni.

Csend telepedett rájuk, amint tovaballagtak, Johnra elgondolkozó, Gallyre sértett csend. De az utóbbinak soha nem volt szokása, hogy csak úgy befejezetlenül hagyja a történeteit.

– Meglehetősen furcsa végkifejlete lett annak a románcnak, amiről meséltem – szólalt meg, amikor odaértek a tóhoz. – Még nem említettem, hogy az öngyilkos pasas nője ott dolgozott az Oddenino kalapmegőrzőjében, és a fickó nála hagyta a kalapját, mielőtt akcióba lépett volna. Mint tudod, sok étteremben minden kalap karimájába beletűznek egy darab papírt, rajta a vendég személyleírásával, hogy a későbbiekben megkönnyítsék maguknak a kalap tulajdonosának felismerését. Tudják, hogy biztos jól fog esni a vendégeknek, ha azonnal a megfelelő kalapot nyújtják oda nekik, ami nem történhetne meg pusztán a kalapcédulájuk alapján. Az én kalapomban például valami olyasmi állna, hogy „karcsú, előkelő, monoklit visel”. Nos, ott tartottam, hogy a fickó leadta a fejfedőjét, aztán amikor befejezték rajta a gyomormosási munkálatokat, és visszament a nőhöz, az meg újra kikosarazta, úgy vélte, hogy a veszteséget csökkentendő legalább a kalapját visszaszerzi, ezért, szívszakadva bár, de elkérte, a nő átadta, és a pasi még mindig szívszakadva tovabotorkált. Nem sokáig tartott azonban a mélységes bánat. Megtalálta a cédulát, amit a lány elfelejtett kivenni, és ez állt rajta: „Rút, mint a bűn.” A fickó úgy felháborodott, hogy abban a pillanatban ki is lobbant lelkében a szerelem lángja, és boldogan él azóta is.

John nem szentelt akkora figyelmet ezen emberi drámának, amekkorát megérdemelt volna. Azzal az intenzitással bámulta a tavat, amellyel Tennyson rettenthetetlen Sir Bedevire-je, mivel hirtelen tudatára ébredt, hogy a tikkasztó nyári délután milyen forró és ragacsos is valójában. Erzelemdús mozdulattal mutatott oda.

– Úszhatnék egyet vacsora előtt? – kérdezte, és Gally azt felelte, hogy úszhat, ha nem tart túl sokáig.

– Találsz törülközőt, fürdőruhát meg effélét a fürdőházban. A bátyám, Clarence minden reggel megmártózik, de hogy vajon az egészsége megőrzése érdekében-e, vagy azért, hogy a disznóól illatától megszabaduljon, nem lehet tudni. Ott leszek a függőágyamban az elülső kert pázsitján, ha szükséged lenne rám.

Ellejtett, karcsún, előkelően, monoklisan, ahogy azt az Oddenino kalaposlánya megfogalmazta volna, és alig telt bele pár perc, John már a vízben lubickolt, olyan élvezettel dúskálva annak a leiekre tett gyógyhatásában, hogy azt még Lord Emsworth sem tudta volna felülmúlni reggeli megmerítkezései alkalmával, Linda Gilpin pedig, aki mostanra visszatért az egykori iskolájában tett látogatásról, a tóhoz igyekezett, hogy gyors fürdőt vegyen, mielőtt átöltözik a vacsorához, s a szeme elé táruló látvány hatására kővé dermedve megtorpant, és most ott állt hatalmasakat pislogva, mintha magát akarná meggyőzni róla, hogy amit ott lát, azt tényleg ott látja. Aztán, amikor visszatért tagjaiba az élet, megindult a ház irányába, mintha puskából lőtték volna ki. Az volt az elhatározása, hogy megkeresi Gallyt, és a vele való társalgás során felveti John felbukkanásának témáját, mivel a női megérzés azt súgta neki, hogy ha bizonyos ügyvédek, akiket különösen ki nem állhat, ocsmány féreg módjára beférkőznek a blandingsi kastélyba, akkor csakis Gally lehet a merénylet kitervelője.

Forrt a jogos felháborodástól, de lecsillapodott, amikor megpillantotta Gallyt. Rendkívül nyugodt lett, hűvös és méltóságteljes, hogy a másik számára is világossá váljon: bár meglepődött, amikor felfedezte, hogy John a kastélyban van, a tény maga tökéletesen közömbös számára. Az a feltételezés, hogy akár ilyen, akár olyan irányban bármilyen hatást tenne rá, abszurdum.

Ilyképpen meditált Linda, de gondolatainak áramát valami hirtelen megakasztotta. A pázsiton keresztül egy fémes, ám mégis zenei hang lopózott egyre közelebb és közelebb, eleinte lágyan szólt, majd fokozatosan fenséges crescendóhoz érkezett.

Beach megütötte a vacsorához való öltözés kezdetét jelentő gongot.

3

Beach visszatette a helyére a gongütőt, arcán az elégedettségnek azzal a fényével, ami kötelességei ezen részének teljesítése közben mindig megjelent ott. Imádta hallani ezt a muzsikát, amint egy hatalmas ámenbe torkollott, hogy végül pianissimóba szelídüljön, akár a távolodó vihar utolsó moraja. Jó pár évébe beletelt, mire művészetét ilyen mértékű tökéletességre fejlesztette. Pályafutása kezdetén egyszerű, nyers puffantó volt, de mára akár Anglia valamennyi komornyikja ellen kiállhatott volna ebben a versenyszámban. Gally, amikor az egyik mesteri előadás után gratulációját fejezte ki, megkockáztatta, hogy szerinte minden a hasi izomzattól függ. Maga Beach azonban a sikert a kifinomult csuklómozgásnak tulajdonította, és az egész test összehangolt munkájának.

Amikor elvégezte feladatát, rendszerint nyugodalmas némaság állt be, de ez alkalommal a hall csendjét váratlan csörömpölés törte meg, mintha nagy mennyiségű szenet eresztettek volna le egy széncsúszdán. A zajt Howard Chesney okozta, aki egy eltűnt cigarettatárca keresése közben sietett lejönni a felső régiókból, megcsúszott a lépcsőn, és az utolsó fokokon igen gyors iramban leereszkedett. Keresztültámolygott a helyiségen, megragadta az újságokkal és magazinokkal teli asztal szélét, mintha elesni készülne, és amint ott állt, a tekintete kissé kábán, mégis hálásan csillogott, mint aki tudatában van, hogy megúszott egy még ennél is nagyobb katasztrófát.

Beach ott termett mellette. Amikor Howard Chesneyvel találkozott, a komornyik szokásos eljárása az volt, hogy egyetlen jeges pillantást vetett rá, és ment tovább a maga útján, de Howard váratlan átlényegülése tengerbe rohanó ördöngös gadarénussá most szóbeli kommentárért kiáltott. Pontosan a megfelelő mennyiségű tartózkodással a hangjában, amennyivel világosan a másik tudomására hozhatja, hogy ez a pillanatnyi megingás nem veendő semmiféle ígéretnek a jövőbeni cimboraságra, Beach így szólt:

– Remélem, hogy uraságod nem szenvedett sérülést. Howard már maga is megpróbált megbizonyosodni efelől, mégpedig úgy, hogy alaposan végigtapogatta minden porcikáját, ugyanazzal a módszerrel, ahogy a rendőrök már számtalanszor megtették vele odahaza. Végigmotozta önmagát, mondhatnánk. Számára is hihetetlennek tűnt, de egyetlen törött csont sem volt tapintható.

– Nem, minden oké – válaszolta bátorságát visszanyerve. – Sikerült megkapaszkodnom az asztalban. Csúszós ez a lépcső.

– Igen, uram.

– Miért hagyják így?

– Nem tudnám megmondani, uram. Még nem konzultáltak velem ez ügyben – mondta Beach szigorúan. Hajlandó volt együtt érezni a sérülttel, de csevegni vele nem. A komornyik színpadias távozását követően Howard Chesney rövid keresgélés jutalmaképpen rá is bukkant a cigarettatárcára. Közvetlenül ezután Linda sietett be a helyiségbe. Howard boldogan beszélgetésbe elegyedett volna vele, mivel az volt a meglátása, hogy amilyen gyakran csak lehet, el kell beszélgetnie a kék szemű, gesztenyebarna hajú, kiváló alakú lányokkal, de Linda eltűnt, ő pedig, lévén ez a következő legjobb dolog, amit tehetett, rágyújtott. Éppen elnyomta a cigarettáját, amikor meglátta Vanessát, amint lefelé jött a lépcsőn.

– Hello, Mr. Chesney – szólította meg –, épp magát keresem.

E ponton emlékeztetjük rá a kedves olvasót, miszerint Vanessa elszánta magát, hogy idejét annak fogja szentelni, hogy Howard Chesney lelkét tanulmányozza, mégpedig azzal a céllal, hogy kiderítse, a férfi erkölcsi érzéke valóban oly kevéssé fejlett, mint első pillantásra feltételezte róla. „Teljesen biztos vagyok benne, hogy szélhámos”, mondta Wilbur Troutnak, „de meg kell bizonyosodnom róla, mielőtt bármibe is belefognék.” Mostanra elégedetten vette tudomásul, hogy az még kevésbé fejlett, mint remélte, és fényes magabiztossággal indult neki, hogy igénybe vegye Howard Chesney szolgálatait.

– Találkozott ma már Wilbur Trouttal? – kérdezte, és alig ejtette ki e szavakat, amikor Wilbur feltűnt a biliárdszoba irányából, ahol magában gyakorolt pár karambolt. – Ó, hát itt vagy – szólította meg Vanessa. – Reméltük, hogy megkerülsz. Éppen bizottsági ülést tartunk.

– Hogy mit?

Ezt Wilbur kérdezte. Rábámult a lányra, és elmerengett, hogy milyen fantasztikusan is néz ki. Vanessa szeretett jó előre átöltözni a vacsorához, és ha készen volt vele, mindig olyan látványt nyújtott, amely magához vonzotta a tekintetet.

– Inkább azt kellett volna mondanom, hogy ármányos terveket szövögetünk, de a bizottsági ülés sokkal jobban hangzik. Keressünk egy helyet, ahol nem hallják meg, mit beszélünk.

Vanessa egy sarokba vezette őket, amelynek egyetlen lakója egy régi páncélöltözet volt. Elvetette annak valószínűségét, hogy a belsejében bárki is elrejtőzött volna, és folytatta a beszélgetést.

– A képről beszéltünk, Willie. Van egy ötletem, ami elég jónak tűnik. És könnyen kivitelezhető. Mindig a lehető legegyszerűbb megoldást kell választani – és ebben Wilbur is egyetértett vele. Csak egyszer próbálj túl okos lenni, így fogalmazott, és rögtön lebuksz. Fokozatosan vezette rá erre az élet, mondta, amikor valami mesét kellett kiagyalnia, amit a feleségeinek beadhatott.

– De most, hogy Mr. Chesney bejön a képbe – mondta Vanessa –, az első dolog, amit tennünk kell, hogy megkérdezzük tőle, mit szólna, ha egy kis törvényszegést kellene elkövetnie, kockázat nélkül. Vannak ez irányban bármilyen előítéletei, Mr. Chesney?

Howard Chesney óvatos ember volt.

– Hát, az attól függ – felelte.

– Ismétlem, kockázat nélkül.

– Hát...

– Ebben az esetben...

– Igen, ebben az esetben talán beszállok a buliba. De tudnom kell, mire megy ki a játék.

– Meg fogja tudni. Látta fenn a képtárban azt a képet, amit a herceg hozott magával? Willie meg akarja szerezni, mégpedig nem kifejezetten törvényes módszerekkel, azzal ne is törődjön, miért, és én megfogadtam, hogy megszerzem neki. Számíthatunk a segítségére?

– Miért is ne?

– Bátor beszéd.

– És mit kell tennem?

– Először is el kell utaznia.

– El kell mennem a kastélyból?

– Pontosan. Van autója, ugye?

– Igen.

– Akkor szépen elautózik a kastélyból.

– Nem értem.

– Könnyebb lesz megérteni, ha folytatom.

– Miért kell elmennem?

– Mert így nem keveredik gyanúba. Amikor rájönnek, hogy a kép hiányzik, senki sem gondolhatja, hogy maga vitte el, hiszen már pár napja elutazott.

– De ha egyszer nem vagyok itt...

– Hogy végzi el a feladatát? Már minden ki van tervelve. Elmegy, de igazából visszajön, és elrejtőzik, majd a rejtekhelyén is marad egészen addig, amíg Willie és én el nem végezzük a munka ránk eső részét. Bemegyünk a képtárba, mialatt maga ott rejtőzködik az ablak alatt. Leeresztjük a képet magának madzagon, maga meg elviszi az autóján Londonba. Másnap reggel lesz nagy zűrzavar, mindenki rohangál majd körbe-körbe, és azt kérdezgeti, hogy vajon ki tehette, de mire mennek vele?! A herceg majd azt gondolja, hogy Willie volt, és átfésüli a szobáját sűrűfésűvel, de nem talál egy morzsányi nyomot sem, úgyhogy kénytelenek lesznek betörőkre fogni a dolgot. Willie megússza anélkül, hogy folt esne a hírnevén. Aztán, amikor elvonul a vihar, találkoznak Londonban, átadja neki a képet, és ezzel el is érkeztünk a happy endhez.

Szünetet tartott, mint a színész, amikor elismerő ovációra számít. Wilbur Trouttól meg is kapta.

– Eszméletlen! Micsoda ész!

– Kedves, hogy ezt mondod.

– Tudod, egyik feleségemnek sem volt valami sok esze. -Nem?

– Szépnek szépek voltak, de esze, az egyiknek sem volt. Csodálatos vagy.

– Köszönöm, Willie.

Egy pillanatig csend volt, ezalatt Wilbur láthatóan azzal volt elfoglalva, hogy meghányta-vetette magában a dolgot.

– A herceg maga alatt lesz.

– Nem csodálnám. Sajnos neki is meg kell tanulnia, hogy az élet nem habos torta. És megérdemli, amiért ilyen piszkos módszerekkel csaklizta el előled azt a képet. Valamikor majd elmesélem a sztorit, Chesney, és egyet fog érteni vele, hogy a herceg csak önmagát okolhatja.

A lelkiismeret hangja még mindig Wilbur fülébe duruzsolt. Eszébe ötlött egy gondolat.

– Majd küldök neki egy csekket, arról az összegről, amit ő fizetett a képért.

– Ezzel tökéletesen elárulnád magadat. Ennyi erővel akár írásbeli vallomást is küldhetnél neki.

– Természetesen név nélkül küldeném neki.

– Csekket névtelenül? Wilbur erre nem gondolt.

– Akkor készpénzben kell küldeném – mondta engedékenyen, és Vanessa megrántotta a vállát.

– Én ugyan nem küldenek neki semmit, ha a helyedben lennék, de ha neked ez örömet szerez, hát csak tessék.

A bizottsági ülés ezennel véget ért. Wilbur elment, hogy átöltözzön. A kastélyban való tartózkodása már elég hosszúnak bizonyult ahhoz, hogy meglehetős félelem fejlődjön ki szívében a háziasszonnyal szemben, és semmi pénzért nem hívta volna ki maga ellen a helytelenítését azzal, hogy elkésik a vacsoráról. Howard Chesney, aki egyedül Beachtől tartott, ráadásul abban tetszelgett maga előtt, hogy képes alig tíz perc leforgása alatt felcicomázni magát, még maradt. Egy napirendi pont ötlött fel benne, amire még ki kellett volna térniük, és nem habozott rámutatni eme pontra, hogy felhívja rá a bizottság elnökasszonyának figyelmét.

– Az ár – kezdte –, még nem beszéltünk az árról. Vanessa meglepődött. A kijelentés úgy hatott rá, mintha valami piszkot fedezett volna fel egy kristálytiszta edényen.

– Ár? Én azért csinálom, mert lekötelezettje vagyok egy régi barátomnak.

– Nos, én nem vagyok lekötelezettje annak a régi barátnak. Mennyit nyerek én az ügyön?

Vanessa megértette az álláspontját. A dolgozó közmondásosán anyagias, ha a béréről van szó, és egyértelmű volt, hogy a dolgozó el van szánva, hogy meg is szerezze azt a bért. Howard segítsége elengedhetetlenül szükséges ahhoz, hogy gondosan kieszelt tervét meg lehessen valósítani, ezért a lány nem vesztegette az időt meddő vitára.

– Igen – mondta –, gondoltam, hogy akar valamennyit keresni az ügyön.

A férfi biztosította, hogy tökéletesen jók a meglátásai.

– Nos, Willie nagyon bőkezű. Nem lesz oka panaszra e téren. Arannyal vonja be majd a segítő kezet. Körülbelül mennyi aranyra gondolt?

– Tíz rongy.

– Maga kétségkívül nagyban gondolkozik.

– Én már csak ilyen vagyok.

– Nem lehetne egy kicsit alkudni belőle?

– Nem.

– Rendben. Közölni fogom Willie-vel.

– Helyes.

– Bár én még mindig úgy gondolom...

Vanessa elhallgatott. Gally és John jött át a halion. A lány érdeklődéssel figyelte az utóbbit.

– Hát ez meg ki? Beach, ki volt az az úr, aki az előbb itt ment át Mr. Threepwooddal?

Beach, aki az imént jött be, és éppen egy tálcányi koktélospoharat tett le az asztalra, udvariasan fordult oda hozzá.

– A fiatal úriember, kisasszony?

– A fiatal és magas úriember.

– Egy bizonyos Mr. Halliday, kisasszony. Ma délután érkezett.

Beach befejezte a teendőit, majd visszavonult, és Vanessa, amikor újfent odafordult Howard Chesneyhez, meglepetten látta, hogy a férfin arra utaló jeleket lehet felfedezni, mintha kis idővel azelőtt sokkoló hatású élményben lett volna része

– Valami baj van? – kérdezte Vanessa, megpillantván a leesett állkapcsot és a szempár üveges tekintetét.

Howard Chesney némán vonaglott egy percig. Amikor a szavak végre újra utat találtak torkán keresztül, e szavak keserűek voltak. Howard viselkedéséből egyértelműen azt lehetett kiolvasni, hogy sérelem érte.

– Ilyen az én szerencsém! Ezrével hemzsegnek az ügyvédek Londonban, de pont ennek az egynek kell idejönnie. El sem hinné, mi?

– Ismeri?

– Hogy ismerem-e? Hallgasson ide. Legutóbb, mikor ideát voltam, egy meló balul sült el, és el kellett töltenem egy kis időt a sitten. Ez a Halliday nevű pasas volt a védőügyvédem.

4

Vanessa mindig is azok közé a lányok közé tartozott, akiket hidegvérrel áldott meg a természet, de még a hidegvérrel megáldott lányokat is érheti megrázkódtatás.

– Mi? – kiáltott fel.

– Ez ő.

– Biztos benne?

– Naná hogy biztos vagyok. És ha azt akarja most kérdezni, hogy vajon emlékezni fog-e rám, hát lefogadhatja akármibe, hogy emlékezni fog. Nem történt az eset olyan régen, és épp elégszer láthatott akkoriban. Szóval akkor mit fogunk most csinálni?

Jó kérdés volt, és Vanessa képtelennek találta magát arra, hogy megválaszolja. Intelligens lány volt, látta, hogy ez a szerencsétlen találkozás végzetes hatással lehet a bosszútervre, amire pedig olyan büszke. A szituáció minden kétséget kizáróan gondolkodást igényelt, és a lány agya működésbe lépett.

– Nézze – mondta –, újra meg kell beszélnünk a teendőket, és ezt nem tehetjük itt, mert Mr. Halliday mindjárt visszajön. Elmegyünk a képtárba. Most biztos senki sem lesz ott.

Howard Chesney erre azt felelte, hogy ő sokkal szívesebben tenné azt, hogy kioson a hátsó ajtón, beugrik az autójába, és el innen, minden búcsúszó nélkül, vagy anélkül, hogy bárkinek is köszönetet mondana a szíves vendéglátásért. E terv külön vonzereje abban rejlett, hogy így még a komornyiknak sem kellene borravalót adnia. Nem volt könnyű dolga Vanessának, hogy lebeszélje róla, de végül sikerült, és Howard mégiscsak elment vele a képtárba. Vanessa olyan erélyesen késztette munkára amúgy is mindig igen szolgálatkész agyát, hogy mire odaértek, már be is jelenthette, hogy megoldotta a problémát.

– Megvan – mondta. – Most semmi mást nem kell tennie, csak fent marad a szobájában, és nem jön le vacsorázni.

Majd én megmondom nekik, hogy nem érzi jól magát. És holnap...

– Igen, és holnap mi lesz? Előbb-utóbb úgyis találkozom vele, nem? És akkor elárul, igaz? Az öreglány meg a fülemnél fogva fog kihajítani.

– Figyeljen már rám egy csöppet. Holnap még reggeli előtt elutazik.

– És hogy magyarázom meg nekik a dolgot?

– Korán reggel telefonálni fog az ügyvédje, hogy muszáj ott lennie Londonban egy konferencián.

– Gondolja, hogy ezt beveszik?

– Miért ne vennék be?

– És ki fog idetelefonálni korán reggel?

– Én. Korán felkelek.

– Hát ez elég gyengén hangzik.

– Akkor is ez a legjobb, amit tehetünk.

– Azt hiszem, tényleg nincs jobb megoldás. És aztán mi lesz? – Megy, és néhány éjszakát Markét Blandingsben, az Emsworth Címerben tölt.

Howard nem túl nagy lelkesedéssel fogadta a javaslatot. Az a fajta ember volt, aki szereti magát a lehető legkomfortosabb körülmények között tudni.

– Ott az ágyak az elviselhetetlenség határát súrolják. Tegnap beszéltem egy ürgével a bárban, és azt mondta, hogy a matracok mintha kővel volnának töltve.

– Akkor menjen Londonba, ha akar, de hagyja meg a telefonszámát, hogy szólhassak, melyik éjszaka kell az ablak alatt lennie. Maga nélkül nem tudjuk megszerezni azt a képet.

Howard pillantásában, amelyet a fekvő aktra vetett, ugyanúgy képtelenség lett volna felfedezni a nagyrabecsülés legparányibb jelét, mint Lady Constance-éban, amikor első alkalommal találkozott a francia festő művével.

– Miért akarja Trout ennyire megkaparintani?

– Mert nagyon hasonlít a legutóbbi feleségére.

– Engem inkább egy disznóra emlékeztet.

– Érdekes, Lord Emsworth is így van vele. De nem is kell, hogy odáig legyen érte, mintha valami Miss Amerika lenne. Csak annyi lesz a dolga, hogy legyen ott az ablak alatt a megbeszélt időpontban, és tegye meg, amit azért az ezer dollárért meg kell tennie. Megfelel?

A kérdés ilyetén megfogalmazására Howard nem felelhetett másként, mint hogy a legteljesebb mértékben megfelel.

– Akkor megegyeztünk – mondta gyorsan Vanessa. – Most pedig jobb, ha indul a szobájába, és beugrik az ágyba, amilyen hamar csak tud, mert mindjárt felküldetek magának egy tálcányi vacsorát, és furcsán venné ki magát, ha nem találnák ott.

Howard mérlegelte a kapott tanácsot, és megszívlelendőnek találta. Alighogy a lány eltávozott, neki is látott, hogy kivitelezze. Az ajtóhoz ment, kinyitotta, de aztán rögtön újra be is csukta.

A Halliday nevű pasas közeledett a folyosón. A herceg is vele volt. Howardnak éppen az utolsó pillanatban sikerült becsuknia az ajtót.

KILENCEDIK FEJEZET

l

John, miközben a számára a második emeleten kijelölt szobában vacsorához öltözködött, különlegesen jól érezte magát a bőrében. Az úszás új életerőt öntött belé, és Lord Emsworthszel ellentétben, aki a folyosó másik végén csökkent mértékű lelkesedéssel ékesítette fel magát az esti étkezés tiszteletére, ő szeretett átöltözni a vacsorához. Fizikailag nem is lehetett volna ennél jobb formában, és ami a lelkieket illeti, bizonygatta magának, szintén semmi ok aggodalomra. Hevesen tiltakozott volna, ha bárki azt merte volna állítani róla, hogy ideges, akár a legcsekélyebb mértékben is.

Megfontolt, igen. Elgondolkodó, valóban. De semmiképpen sem ideges. Afelől természetesen kétsége sem volt, hogy egyfajta feszélyezettség fog rájuk telepedni, amikor Linda és ő első ízben futnak majd össze a kastély falain belül, de John biztosra vette, hogy az az őszinteséggel elegy ékesszólás, ami védőbeszédét fogja jellemezni, pillanatok alatt győzedelmeskedik a lány vonakodása felett, hiszen Linda eszes teremtés. Érthető, hogy némiképp feldúlták azok az események, amelyek a bíróságon zajlottak, midőn Clutterbuck és Frisby vívták jogi csatájukat, de mostanáig már éppen elég ideje volt rá, hogy végiggondolja az ügyet, és alighanem ráébredt, hogyan lehet a megfelelő megvilágításban szemlélni a történteket. John elhatározta, hogy egyszerű szavakkal le fogja festeni előtte a rettenetes helyzetet, amelyben vergődött, hogyan próbálta rávenni egyik oldalról a szerelem szava, másikon a kötelességé, hogy hozzá pártoljon. Végül Linda elragadtatással fogja szemlélni választottja megvesztegethetetlen jellemét, és ráeszmél végre, hogy bármelyik lány szerencsésnek mondhatná magát, aki ilyen magasrendű erkölcsi kódex szerint élő férjet tudhat az oldalán. Befejezésképpen valószínűleg együtt fognak harsányan kacagni a szórakoztató eseten.

Igazán nevetséges volna, ha valaki azt találná állítani róla, hogy ideges.

És mégis, amikor szobája ajtaja minden előzmény nélkül feltárult, John hirtelen többujjnyi magasságban elmozdult a padlóról a mennyezet irányába, és határozottan úgy érezte, mintha a szíve egyenesen nekiugrott volna a metszőfogainak, olyan erővel, hogy majdnem kiütötte őket a helyükből. Amikor, kisvártatva, visszatért a talajra, meglátta, hogy látogatója érkezett. Egy terjedelmes testalkatú, hatalmas bajuszú úriember lépett be, erősen kidülledő szeme őt vizslatta átható tekintettel. Láthatólag a legmélyebb érdeklődéssel viseltetett az iránt az ing iránt, amelybe John éppen beledugta a fejét. Dunstable hercegének élénk érdeklődése nem kizárólag Lady Constance levelezésére irányult, ugyanolyan kíváncsiságot keltettek benne a mások által éppen felvételre kerülő ingek is.

– Ezt hol szerezte? – érdeklődött a herceg. – Tessék?

– Ezt – felelte a herceg, vaskos mutatóujjával a ruhadarabra bökve. John udvariasan felvilágosította, hogy a Hay-marketen, Blake és Allsop áruházában, mire a herceg rosszallóan ingatni kezdte a fejét, mint aki a fiatalság dőre meggondolatlansága feletti bánatát akarja kifejezésre juttatni, és kijelentette, hogy inkább Gooch és Gordon Regent Streeten található üzletébe kellett volna mennie. Valamikor, ismerte be, maga is Blake-hez és Allsophoz húzott, de aztán rájött, hogy a náluk kapható holmi túl drága. Azt tanácsolta Johnnak, hogy lássa be tévedését, és a jövőben járjon ő is Gooch és Gordon üzletébe.

– Hivatkozzon rám.

A nevét nem mondta meg. Arra alapozott, hogy ezt úgyis mindenki azonnal tudja, azon kevesek pedig, akik mégsem, még azt sem érdemlik meg, hogy számításba vegye őket. John elméje azonban igen gyorsan járt, segítségével hamar ki tudta következtetni, hogy ez az az ember, akit, ha minden jól megy majd a Lindával folytatandó kis kerekasztal-beszélgetés során, igen rövid időn belül Alaric bácsinak fog szólítani, és ugyanaz az érzelemhullám söpört végig kebelén, ami kétségkívül bármely más, a szeretett lénnyel közeli rokonságban álló személlyel való találkozásakor elfogta volna. Kívánhatta volna ugyan, hogy lenne bár Lindának némiképp légiesebb testalkatú nagybácsija, kisebb bajuszú, kellemesebb hangú, de John a jelen körülmények között, bármilyen volt is Linda nagybátyja, tökéletesen elégedett volt vele, ezért aztán alázatos tisztelettel megköszönte neki a jó tanácsot, abban a reményben, hogy amaz felismeri, hogy hálája egyenesen a szívéből fakad. – Szóval rnaga a dilidoktor.

Mielőtt még egy újabb „Tessék?” kiszaladt volna a száján, John ráébredt, hogy a látogató az ifjabb munkatárs szerepkörére céloz. Az felelte, hogy igen, ő az, erre a herceg kijelentette, hogy eddig azt hitte, minden ilyen figurának szakálla van.

– Magának nincs is szakálla. – Nem, nincs szakállam.

– Nyilván erre gondolt Connie, amikor nyavalygott, hogy maga túl fiatal. Maga tényleg fiatal. Valójában pontosan mennyi idős is?

– Szeptemberben leszek huszonhét.

– Az egyik hájfejű unokaöcsém pont ugyanennyi, a másik egy kicsit fiatalabb, de a kor nem sokat számít. Ugyanakkora hülyék lesznek ötvenévesen is. Mindkettő határozott kívánságom ellenére nősült meg. Azt hiszem, maga eléggé értheti a dolgát, ha egy olyan nagyágyúval dolgozik együtt, mint Glossop. Ő elég jó a szakmában, nem?

– Nagyon.

– A csúcson van, mi?

– A legtetején. Senki nem ér még a közelébe sem.

– Kár, hogy őt nem tudtuk elérni. Na, mindegy, az is valami, hogy legalább maga el tudott jönni.

John erre azt felelte, hogy megteszi, ami tőle telik, a herceg pedig folytatta mondókáját.

– Mindent elmagyarázott magának Threepwood? Hogy megfigyelés alá kell helyezni Emswortht, meg minden?

– Igen. Tisztában vagyok a helyzettel.

– És találkozott már vele?

– Még nem.

– Vacsora közben szemügyre tudja majd venni. Ugye mondta magának Threepwood, hogy Emsworthnek tisztára meg van lágyulva az agya?

– Abból, amit elmondott, kikövetkeztettem, hogy Lord Emsworth egy kissé különc.

A herceg nem szenvedhette az effajta köntörfalazást. Szakmai megfontolásból történik, semmi kétség, de neki akkor is az idegeire megy.

– A francokat különc. Egyszerűen csak tökkelütött. Figyelje meg például, hogy beszél arról a disznóról. Még a félszemű is láthatja, hogy túl dagadt az a dög, ő meg váltig állítja, hogy pontosan ilyen dagadtnak kell lennie. Azt hajtogatja, hogy érmeket kapott a kövérségéért, úgyhogy már ebből is látható, mennyire elhatalmasodott rajta a kór. Mi a fenét kezdene egy disznó holmi érmekkel? Threepwood-nak van egy elmélete, miszerint az egész csak amiatt van, hogy hatéves korában egyszer valaki elvette tőle a nyalókáját, de én biztosra veszem, hogy messzebbre megy vissza az ügy. Szerintem már hülyének született, bár az esetleg előfordulhatott, hogy egyszer még csecsemőkorában is fejre ejtették, ami csak tovább rontott a helyzeten. De maga is le tudja majd vonni a megfelelő következtetéseket, miután tanulmányozta egy kicsit. Egyáltalán, hogyan szokta tanulmányozni a lökött ürgéket?

Ez a kérdés bárkit kínosan érintene, aki olyannyira híjával van a tapasztalatoknak e téren, mint John, de ő derekasan állta a sarat.

– Nos, én... hogy is fogalmazzam csak... Hát csak úgy, hogy bizonyos megfigyeléseket végzek.

– Kérdéseket tesz fel nekik meg minden?

– Pontosan.

– De Emswortht nem fektetheti le a díványra. Gyanút fogna.

– Majd inkább állunk közben.

– Úgy is lehet?

– A tapasztalat azt mutatja.

– Akkor szabad kezet adok magának, hogy álljon neki és bármi módon találja meg, vajon mi okozta nála, hogy ilyen lett. Threepwood azt mondja, hogy ő állja a költségeket. Tényleg így van?

– Igen, már mindent megbeszéltünk vele.

– Csak azért kérdezem, mert megőrülnék, ha csak azért kellene kiadnom egy rakás pénzt, hogy közöljék velem, mitől hülye Emsworth.

– Mr. Threepwood fizeti minden kiadásomat.

– Jó. Azt akartam, hogy tiszta legyen az ügy anyagi oldala, még mielőtt bármibe belefogna. És még eszembe jutott valami. Ha már úgyis itt van, miért ne vizsgálna meg még néhányat az itt levők közül? Előzetes megállapodás szerinti összeget szoktak magának fizetni, vagy koponyánként? Nem mintha engem érintene, mivelhogy nem én fizetek, de kíváncsi vagyok.

– Nagyobb tétel esetében árengedményt adok. Kétségtelenül megállapodásra tudunk majd jutni Mr. Threepwooddal. Úgy véli, hogy a kastélyban tartózkodók köréből mások is pszichiátriai kezelésre szorulnak?

– Gyakorlatilag ahányan csak vannak. A blandingsi kastély pillanatnyilag a hülyeség melegágya. Itt van például az unokahúgom... Mi baj van?

– Csak egy hirtelen görcs.

– Gondoltam, hogy az, amikor akkorát ugrott. Régebben nekem is gyakran voltak görcseim. De az orvosom, lent Wiltshire-ben, kikúrált. Na, szóval, az unokahúgomnál tartottam. Mielőtt ideutaztunk volna, egy este bejön a szállodába vihogva és dudorászva, isten tudja, mitől lett olyan. Később eszembe ötlött, talán azért, mert szerelmes, de amikor egyenesen rákérdeztem, miután ideérkezett, azt állította, hogy nem. Valószínűleg igazat mondott, mert azóta sem hallottam, hogy vihogott vagy dudorászott volna. Elég csalódott is vagyok miatta, mert abban reménykedtem, hogy talán szerelmes abba a kiváló pasasba, akit a tőzsdéről ismerek. Nagyon gazdag. Már november óta próbálja rávenni a lányt, hogy menjen hozzá feleségül, és ha engem kérdez, már csak kis kitartásra lenne szüksége. Nem sokáig tartana neki, hogy behálózza, ahogy ismerem a családnak azt az ágát. A lány apja is egyik szerelemből a másikba esett, míg végül aztán elvette a néhai húgomat, amikor természetesen véget kellett vetnie ennek a tendenciának. Nos, azt akarom, hogy tartsa rajta a szemét az unokahúgomon is, bár, mint már mondtam, egypár napja nem dudorászik és nem is vihog. De az ember sosem tudhatja, nem tör-e ki megint rajta a kergekór. És ha már úgyis benne van, vethetne egy pillantást Miss Polkra, Connie barátnőjére is. Neki is van valami baja. Az érkezése utáni egy-két napon vidám volt és életteli, Threepwood állandóan körülötte lebzselt, bár azt, hogy Miss Polk vajon mit talált olyan szórakoztatónak benne, meg nem mondhatom, most meg, akárhányszor összefutunk, csak ül, és hosszúkat hallgat. Mintha köd ereszkedne a szeme elé, előáll valami kibúvóval, és elnyargal. Ma reggel is történt egy hasonló eset, amikor a parkban ült egy padon, én meg arra jártam, és megpróbáltam beszédbe elegyedni vele. Rossz jel.

– Talán egy Miss Polk számára kínos témát érintett.

– Nem, az lehetetlen. Azt meséltem el neki, Amilyen jó kis beszédet mondtam legutóbb a városházán. Én azt mondom, pipálja ki gyorsan a nőt, találja meg, mi a baja, aztán nekifoghat a többiek megfigyelésének. Connie-val nem kell bajlódnia, ő nagyjából rendben van, nem tekintve persze, hogy hozzáment egy jenkihez, akinek olyan a feje, mint egy hagyma, amit képtelen mással magyarázni az ember, mint hogy rengeteg pénze van a pasasnak. Itt van még ez a Trout nevezetű alak is, na, arra nagyon oda kellene figyelnie. Egyfolytában csak házasodik. És persze Threepwoodnak is érdemes a körmére nézni.

– Meg nem mondtam volna, hogy bármiféle mentális problémája van.

– Például már az is, hogy monoklit hord. Nem, egyet sem hagyhat ki közülük. Figyelje meg jó alaposan mindet egytől egyig. Na, szóval, ez van. Most már sejtheti, mi megy itt. Gyerünk le, és igyunk egy koktélt. Nem kötötte meg rendesen a nyakkendőjét. Jöjjön, majd én – ajánlotta a herceg, és ügyes kézzel átalakította John nyakravalóját valamivé, ami legjobban talán egy csomóra kötött zoknihoz hasonlítható. Amint ezzel megvolt, elindult a lépcső irányába, mentében tájékoztatta Johnt, hogy míg görcsök dolgában wiltshire-beli orvosa a legmesszemenőbbekig megérdemli a bizalmat, a vacsora előtti aperitifet illetően tökéletesen téves nézeteket vall.

– Azt állítja, hogy megnöveli a vérnyomást, és keményíti az erek falát. Arra akar rávenni, hogy semmi mást ne igyák, csak vizet meg limonádét. Persze ő is buggyant – jelentette ki a herceg, és megállt, arccal a lépcső felé, hogy tovább ostorozza a megtévelyedett orvost.

Ez volt az a pillanat, amikor Howard Chesney, aki kivárta az időt, amit elégnek vélt ahhoz, hogy a másik kettő leérjen a földszintre, óvatosan újra kinyitotta a képtár ajtaját, mintegy hatujjnyi szélességben, és kilesett. Mivel látta, hogy amazok még mindig az emeleten vannak, éppen visz-sza akart húzódni rejtekhelyére, akár egy kakukk az órába, amikor olyan hirtelen, mintha egy segítőkész őrangyal súgta volna a fülébe, felmerült elméjében egy ennél sokkal ésszerűbb megoldás. Ha, súgta az őrangyal, nesztelenül odaosonna John háta mögé, és nagyot taszítana rajta, John elkerülhetetlenül leszánkázna a lépcsőn, amelynek felületi csúszósságáról oly kevés idővel azelőtt Chesney is megbizonyosodhatott. Ennek folyományaképpen John minden bizonnyal eltörné legalább az egyik lábát. Ez pedig igencsak kívánatos végeredmény, tekintve, hogy a sérültet sürgősen kórházba kellene szállítani, és nem lenne rá szükség, hogy Chesney elhagyja a kastélyt annak érdekében, hogy elkerüljön egy találkozást, amely nem kecsegtet semmi mással, csak feszélyezettséggel terhes, kínos pillanatokkal.

Chesney olyan halkan settenkedett előre, akár a prédájára lecsapni készülő leopárd.

2

Gally, aki éppen a hallban tartózkodott, amikor Linda lejött a szobájából, monokliját vidáman megcsillantva köszöntötte a lányt.

– Hello. Hát visszajött?

– Visszajöttem.

– És jó napja volt?

– Nem.

– Nem érezte jól magát?

– Nem.

Gally megértőén bólintott.

– Tartottam ettől, ahogy elnéztem, amint elhúzott az autóval. Sejtettem, hogy egy kissé nyögvenyelősnek fogja találni a programsorozatot. Jómagam nem leányiskolában nevelkedtem, de el tudom képzelni, hogyan folynak az effajta találkozók. Réges-régi kosármeccsek helytelen pontozásának felhánytorgatása, Isobel és Angéla nagy vitájának újbóli kivesézése, az éjszakai hálótermi titkos evészetek felidézgetése, és számos hasonló, „sose-fogom-elfelejteni-mikor-Flossie-olyan-beteg-lett-mert-megette-a-barna-cipőpasztát-miután-elfogyott-a-húskonzerv”-féle duma.

Egy igényes nő nagy ívben kerüli az effajta mulatságot. De most félre bú, fő, hogy vége van, és jövőre már nem lesz olyan mulya, hogy újra elmenjen, úgyhogy hadd lássuk egyikét ama sugárzó mosolyoknak, amelyekről oly sok szépet hallottam már. Meglepetésem van a maga számára.

Linda márványorcájának felületén egy pillanatra valamiféle remegés vagy vonaglás futott át, de aztán újra a régi rideg és közömbös önmaga lett. Gally, amint röpke pillantást vetett rá, úgy találta, hogy igen erősen emlékeztet egy lányra a régi szép időkből, aki egyszer a Hókirálynő szerepét táncolta az Alhambrában.

– Tudom – szólalt meg a lány. – Lent voltam a tónál.

– Ó, szóval találkozott vele?

– Csak távolról láttam.

– Még annál is jobban néz ki közelről. Nem üdvözölte egy harsány halihóval?

Úgy tűnt, Linda méltóságán alulinak tartja, hogy válaszoljon, ha ugyan egy ajakbiggyesztés nem számít válasznak.

– Mr. Threepwood, igazán semmi szükség nincs rá, hogy ennyit fáradozzon.

– Szólíts Gallynek, gyermekem. Milyen fáradozásról beszélsz?

– Jó nehéz lehetett bejuttatnia a kastélyba.

– Csöppnyi áldozat a Szerelem oltárán.

– Felesleges volt, mivel úgysem fogok szóba állni vele. -Nem?

– Nem.

– Még egy alkalmankénti „Jó reggelt!”-ét sem eresztesz meg?

– Csak ha ő köszön először.

– Porig fogod sújtani szegény fiút.

– Akkor jó.

A beszélgetés eddigi szakasza aligha nevezhető ígéretesnek, de Gally optimizmusa töretlen maradt. A régi szép időkben a bukmékerekkel folytatott beszélgetéseinek legtöbbje a kezdeti stádiumban pontosan ugyanilyen kevés jóval biztatott, mégis, mire végéhez ért, Gally ékesszólása és meggyőző ereje megtette hatását. Most sem látott rá semmi okot, hogy azt feltételezze, egyetlen gyenge nő megfutamodásra késztethet egy olyan férfiút, aki már olyan kemény diónak kikiáltott fickókkal elbánt, mint Jerry Judson, a Becsületes, vagy „Biztonsági” Tini Simms. Még akkor sem, ha az a gyenge nő minden kétséget kizáróan halálra van sértve.

– Azt hiszem, nagy hibát követsz el, drága gyermekem. Balgaság volna hagyni, hogy veszendőbe menjen az egész életre szóló felhőtlen boldogság, csak mert pillanatnyilag megorroltál Johnnyra. A szíved mélyén neked is tudnod kell, hogy ő a Királyfi Hófehér Paripán, ezenkívül a Nap Legbiztosabb Tippje. Szoktál golfozni?

– Igen. Miért?

– Johnny hatos hátránnyal indul.

– Tudom.

– És veled mi a helyzet?

– Tizennyolc.

– Na, hát akkor csak képzeld el, Johnny milyen jót tenne a te játékodnak. Ha egyfolytában ott lenne melletted, akár az egyjegyű számokig is feltornászhatnád magad. Minden lánynak szüksége van arra, hogy legyen mellette egy férj, aki szeretetteli kötelességének érzi, hogy megtanítsa rá élete párját, hajtsa le kicsit jobban a fejét, és egyfolytában tartsa rajta a szemét a labdán. És emellett maga a tény is, hogy alig egypár találkozás után mindketten tökéletesen biztosak lettetek benne, hogy rokon lelkek vagytok, világosan mutatja, hogy a közted és John Nyakas Halliday között létrejövő fúzió igencsak kívánatos volna, és tűzön-vízen keresztül meg kell valósítani.

Linda, bár eltökélte, hogy a beszélgetést a lehető legméltóságteljesebb modorban fogja folytatni, és semmi olyat nem tesz, ami nem illik bele a hideg és fensőbbséges összképbe, most felkiáltott meglepetésében.

– John Milyen Halliday?

– Atyja a keresztelőn ragaszkodott a „Nyakas”-hoz. Ez volt a beceneve a Pelikán Klubban, és azt akarta, hogy utódjában továbbéljen. A felesége ellenkezett, és a lelkész sem volt túlságosan elragadtatva, de az apa végül győzedelmeskedett a névvitában. Nagyon elszánt fickó volt. Johnny szintúgy.

– Felőlem olyan elszánt lehet, amilyen csak akar. Nincs hozzá többé semmi közöm.

– Ezt csak most gondolod így.

– Ezután is pontosan így fogom gondolni.

Gally felsóhajtott. Levette a monokliját, és elkezdte fényesíteni. Már látta, hogy nagy fába vágta a fejszéjét. Nehezen tudta elképzelni, innen hogyan lehetne továbblépni. Ebben a percben tökéletesen át tudta élni, mit érezhették azok az Ótestamentum-beli kígyóbűvölők, akik megpróbáltak a siket áspis bizalmába férkőzni, és sehogy sem tudtak egyről a kettőre jutni. Némi megfontolás után így szólt:

– Tudod, hol követted el a baklövést, gyermekem?

– Hol követtem el a baklövést?

– Hagytad, hogy lemenjen a nap a te haragoddal. Tudvalevőleg ez az egyik legrosszabb módszer, ami csak létezik. Az összes forrás ezt állítja.

Linda csendben volt egy darabig. Úgy tűnt, eltöprengett valamin.

– Igen, azt hiszem, igaza van. Bár ez nem igazi harag.

– Nekem annak tűnik.

– Először tényleg az volt, de most már sokkal inkább egyszerű tisztánlátás, ha érti, mire célzok.

– Nem értem.

– Nehéz elmagyarázni.

– Azért csak próbáld meg, gyermekem.

– Nos, miután hosszasan gondolkoztam rajta, hirtelen belémvillant... Történt már valaha magával, hogy le kellett vetnie az összes ruháját, és utána bekenték szurokkal, és belehempergették egy rakás tollba?

– Amennyire vissza tudok emlékezni, nem.

– Nos, én pontosan úgy éreztem magam, amint ott ültem a tanúk padján, ő meg olyanokat hajtogatott, hogy „Indítványozom”, meg hogy „Szorítkozzunk a tényekre”, és hirtelen ráébredtem, hogy ha feleségül mennék hozzá, minden egyes alkalommal, amikor ránézek, erre gondolnék, úgyhogy semmi remény arra, hogy a házasságunk boldog legyen.

– Marhaság.

– Nem marhaság, hanem színtiszta logika. Az az igazság, hogy a lányoknak egyszerűen nem lenne szabad ügyvédekkel összeházasodniuk.

– Akkor kihalnának az ügyvédek.

– Az lenne csak a szép világ! Minél kevesebben vannak, annál jobb.

– Ezzel nem értek egyet. Szerintem semmi baj nincs az ügyvédekkel.

– Dehogy nincs. Az összes ügyvéd szadista, és semmi sem szerez nagyobb kéjt nekik, mint ha egy szerencséden tanút terrorizálhatnak.

– Csak a kötelességüket teszik.

– Nem igaz. Egyszerűen élvezik.

– Szerinted Johnny élvezte a dolgot?

– Igen.

– Hát, én viszont azt mondom, hogy egyáltalán nem. A kínok kínját állta ki. A lelke romokban hevert. De az volt a kötelessége, hogy mindenáron megnyerje az ügyfele perét. Megkapta Clutterbuck pénzét, és be kellett bizonyítania, hogy a vevő jó üzletet csinált. Nem lapulhatott meg csak azért, mert az ellenfele koronatanúja történetesen az a lány, akit szeret. Én a magam részéről mélységes csodálatot érzek Johnny iránt. Követendő példaként áll mindannyiunk előtt. Én hajlamos vagyok Lucius Június Brutuséhoz hasonlítani a tettét.

– Kiéhez?

– Még nem hallottál Lucius Június Brutusról?

– Nem én.

– Hát, hallod, nem sokat taníthattak abban az iskolában. Etonba kellett volna menned. Feltételezem, hogy annyira be akartál kerülni a hokicsapatba, hogy elhanyagoltad a tanulmányaidat.

– Sohasem hokiztam.

– Akkor tollaslabdáztál, vagy pingpongoztál, vagy akármi legyen is az. Lucius Június Brutus volt a büntető törvényszék feje az ókori Rómában, és egy nap ki bukkan fel színe előtt tekintélyes bűnlajstrommal, mit gondolsz? Nem más, mint a saját tulajdon édesfia, a szeme fénye! Amint haladt a tárgyalás, lassan nyilvánvalóvá vált, hogy az ügy a napnál is világosabb, és az ügyészség markában tartotta az egészet. Még Perry Mason sem tudta volna kihúzni a bűnöst a csávából. És vajon Lucius Június Brutus eleresztette a bűnöst néhány atyai dörgedelemmel, hogy máskor ilyet ne tegyen? Vajon jelképes bírságot szabott ki vagy felfüggesztett büntetésre ítélte? Nem, az öreg tudta, mi a kötelessége. Halálra ítélte az ifjú szélhámost, és mindenki úgy ment el a tárgyalásról, hogy Lucius Június Brutust dicsőítették, micsoda szuper fickó is ő. Ugyanezt érzem Johnny-val kapcsolatban én is.

– Én ugyan nem.

– Előbb-utóbb így fogsz érezni. Csak hagyj időt magadnak. Semmi esetre se siesd el. Egyszer eljő a nap, amikor büszke leszel rá, hogy hozzámentél feleségül.

– Akkor sem mennék hozzá feleségül, ha ő volna a világon az utolsó férfi.

– Nos, nem ő az utolsó, úgyhogy ez a kérdés nem merül fel.

– Azt hiszem, sohasem fogok hozzámenni senkihez.

– Dehogynem fogsz. Johnnyhoz fogsz hozzámenni.

– Nem fogok.

– Akarsz fogadni?

Ebben a pillanatban, amikor úgy tűnt, a társalgás éppen komoly fordulóponthoz érkezett, John és a herceg megjelentek a lépcsőn, pontosabban a herceg és John, mert ebben a sorrendben érkeztek le. Nem abban a ráérős tempóban jöttek, amit jó társaságbeli személyektől megszokhattunk, hanem majdnem olyan gyors iramban, mintha a korláton csusszantak volna le. Az egyik percben még a látóhatáron sem voltak, a másikban pedig már igen.

Talán emlékszik még rá a nyájas olvasó, hogy két amatőr akrobatánkkal akkor találkoztunk utoljára, amikor a lépcső tetejénél álltak, Howard Chesney pedig a prédájára leső leopárd óvatosságával közelített feléjük, mivel úgy ítélte, védőangyala briliáns tanácsot adott neki, amelyet feltétlenül követnie kell. Éppen akkor érkezett úti céljához, amikor John az első lépcsőfokra tette a lábát, miután idősebb társát udvariasan maga elé engedte. Ekkor Howard Chesney, védőangyala utasításait hűen követve, kezét John lapockái közé helyezte, és lökött rajta egyet.

Akkora erővel taszított, amekkorával csak tudott, és az ő szemszögéből nézve az ezt követő események nem is járhattak volna kielégítőbb eredménnyel. A lépcső ugyanolyan csúszós volt, mint amikor maga szánkázott le rajta, és John, elvesztvén lába alól a talajt, átszelte a levegőt, mint ama bátor fiatalember a lengő trapézon, akit a poéta is megénekelt. Nem sokáig juthatott azonban, mert beérte a herceget, és most már együtt szálltak alá, hogy újfent a költőt idézzük, „lengén, akár a tündér”. Amint a haliba értek, szétváltak útjaik. A herceg ahhoz a páncélöltözethez érkezett meg, amelynek árnyékában az iménti bizottsági ülés lefolyt, míg John csupán addig az asztalig jutott, amelyen a különféle újságokat és magazinokat tartották. Howard Chesneynél kevesebb szerencsével járt, mivel beleverte a fejét az asztalba. Az ütődés nagy zajt csapott, és aztán, amint mondani szokás, John többet nem látott a körülötte zajló eseményekből.

Az egyik dolog, amit többek között nem látott, az volt, hogy amint ő és az asztal egymásba gabalyodtak, Linda felugrott ültéből, elfulladó kiáltás tört elő torkából, akárcsak

Gally cimborájáéból, amikor lenyelte azt a bizonyos aszpirint, majd torkához kapott, mint egy rémdráma hősnője, akit pontban éjfélkor velőtrázó sikoly riaszt fel legmélyebb álmából. Szemmel láthatóan lelke legmélyéig feldúlva futott oda a halion keresztül a földön heverő férfihoz.

Míg Lady Constance nevelőnőit fejcsóválásra késztette volna eme heves érzelemnyilvánítás, Gally, aki előrehaladott korára való tekintettel lassabb tempóban követte a lányt, helyeslő pillantásokkal szemlélte az eseményeket monoklija mögül. A dolgok ennél jobban már nem is alakulhattak volna, mondta magában. Azt javasolta a keresztfiának, hogy szenvedjen balesetet, és ő balesetet szenvedett. És Gally úgy találta, hogy ez a módszer még jobb, mint a dohányos edénnyel való fejbe vágás, holott már az is bőven elég lett volna hozzá, hogy két egymástól elszakadt szerető szívet újra összekössön. Gally még egyetlen pillanatot adott a leányzónak, hogy odavesse magát a földön fekvő alak mellé, és csókokat záporozzon annak élettelen orcájára.

Gallynek igaza lett. A lány így tett. És John, aki abban a hitben tért eszméletre, hogy egy tréfás kedvű egyén időközben kicserélte a fejét egy hatalmas és lüktető takarmánytökre, elképedten nézett fel. Az a különös érzés lett rajta úrrá, mintha valaki megcsókolta volna. Valószínűtlen elképzelésnek tartotta, hogy ezt Linda tette volna, de a lány mindenesetre ott térdelt mellette, ezért John úgy látta, érdemes megérdeklődnie tőle magától.

– Te megcsókoltál? – mormogta.

– Valóban ő volt – felelte Gally szívélyesen. – Ehhez kétség sem fér. Úgy megcsókolt, mint a huzat. És azt hiszem, az ő nevében is szólok, amikor kijelentem, hogy ha bármiféle kisebb nézeteltérés lett volna köztetek, már a múlté, és a lány újra a kacagó szerelemisten selyemből készült béklyóját viseli szívén, akárcsak a régi szép időkben, amikor Clutterbuck és Frisby nem volt több, mint két név a telefonkönyvből, így van, cicám?

– Szó szerint.

– És ezt a szerencsétlen emberi roncsot ezennel hivatalosan kinevezed tejszínnek a kávédba, illetve sónak az ételedbe?

– Igen.

– Akkor, azt hiszem, az lesz a legjobb, ha felvisszük az illetőt a fürdőszobába, és megmossuk a fejét hideg vízzel. Ez aztán púp a javából, Johnny. Azóta nem láttam ekkorát, amióta véget értek a szombati összejövetelek a Pelikánban. Apádnak nagy gyakorlata volt benne, hogyan szerezzen púpokat a fejére, főleg fejéhez vágott üvegek segítségével. Mindig politikai vitákba keveredett a vérmesebb lelkialkatú klubtársakkal. Mi volt ez a zaj? – váltott hirtelen témát Gally.

3

A zaj, amelyre célzott, a herceg irányából érkezett, aki a páncélöltözet lábai előtt hevert, és minden jel arra mutatott, hogy bármilyen sérülést szenvedett is az esés következtében, a tüdeje ép maradt. Gally odasétált hozzá, és részvétteljes tekintettel vizsgálgatta. Nem volt túlságosan odáig a hercegért, de jó szíve volt, és most látta, hogy fájdalmai vannak.

– Jól vagy, Dunstable? – kérdezte, de miközben kiejtette a száján e szavakat, már maga is érezte, hogy meglehetősen ostobán hangzanak, a sérült pedig egyenesen annak az óhajának adott hangot, mégpedig mennydörgőt, hogy ne kérdezzen már marhaságokat.

– Természetesen nem vagyok jól. Kificamítottam a bokámat.

– Hadd nézzem. Fáj?

– Jajj!

– Igen, ez tényleg kificamodott. Érzem, hogy meg van dagadva. Segítek felmenni a szobádba. Ó, Beach – szólította meg Gally a komornyikot, amikor felbukkant mellettük ez az újabb érdeklődő. – Őkegyelmessége kificamította a bokáját.

– Valóban, Mr. Galahad?

– Segítsen. Utána pedig fel kellene hívni az orvost, hogy jöjjön és vizsgálja meg.

Egy meglehetősen viszontagságos utat követően a herceget végre leültették a kerti lakosztály egyik kanapéjára, majd Beach elvonult telefonálni. Már Gally is éppen indult volna utána, amikor a sérült felől felhangzó harsány „Hé!” megállásra késztette. Visszafordult, készen arra, hogy újabb, kificamodott bokákkal kapcsolatos ismeretekre tegyen szert, holott társa már addig sem fukarkodott a tárggyal kapcsolatos információkkal, de ez alkalommal a herceg merőben más témát érintett.

– Threepwood!

– Tessék!

– Jajj!

– Elviselhetetlenül kínoz a fájdalom?

– Természetesen elviselhetetlenül kínoz a fajdalom. De most nem erről van szó, hanem az unokahúgomról. Mi a franc ütött bele?

– Mire célzói?

– Jól tudod te, hogy én mire célzok. Ott álltái közvetlenül mellette, amikor azt művelte. Láttad az egészet. A francba, ember, még ha hordasz is monoklit, attól még nem vagy vak! Megcsókolta azt a dilidoktort.

Gally meglepetten felkiáltott. Hirtelen felfrissült az emlékezete.

– Tökéletesen igazad van. Tényleg megcsókolta. Igen, most már kezd rémleni valami. A fiú a földön fekszik, a lány pedig fölébe hajol...

– Azt mondod, fölébe hajol? Úgy vetette rá magát, mint az idomított fóka a halra, és megcsókolta.

– Igen, nekem is feltűnt.

– Kábé ötvenszer.

– Igen, valahol e körül a szám körül mozog a végösszeg. És benned mindez felkeltette a természetes kíváncsiságot.

Nos, én pár szóban meg tudok magyarázni mindent. Mert szerelmes bele, azért.

– Ne marháskodj már. Még csak nem is találkozott vele soha. Egészen ma estig, úgy értem. A fickó csak ma este érkezett. Teljesen idegenek egymás számára.

Gally elérkezettnek látta az időt, hogy eltávolítsa a lakatot ajkairól. Szívesen elnapolta volna a leleplezést vacsora utánig, de ez nem egyezett volna a gyakorlati politika aranyszabályaival. Nyilvánvaló volt, hogy a beteg addig nem fog tudni nyugton pihenni a kanapén, amíg fel nem fedi valaki előtte az őt aggasztó titokzatos eset hátterét. Gally abban a nyájas és némi behízelgő tónust sem nélkülöző modorban fogott neki a történet mesélésének, amely a Pelikán Klubban annak idején rendszerint a legkérgesebb szíveket is megnyerte.

– Látom, megérett rá az idő, hogy beavassalak a mi kis titkunkba, Dunstable, annak ellenére, hogy addig nem akartam szót ejteni róla, míg el nem jön egy megfelelőbb pillanat. Mi sem állhatna távolabb az igazságtól, mint az a feltételezés, hogy Johnny Halliday és az unokahúgod teljesen idegenek egymás számára. Már egy jó ideje ismeretségben állnak egymással, és ezalatt a fiú egyetlenegyszer sem mulasztotta el, hogy üsse a vasat. Ismered te is az ilyesmit. Virágcsokrok, ebédek, tüzes pillantások, elsuttogott szavak, és amennyire én el tudom képzelni, bár, megjegyzem, ez puszta feltételezés részemről, egy-egy üvegcse illatszer. A fiú hol azzal biztatja magát, hogy nagy lépésekkel halad előre, hol pedig úgy érzi, hogy nem mozdult egy tapodtat sem sehová, és lelkét elönti a csüggedés. Ilyenkor gyakorta lehet vele találkozni a Hyde Park vagy a Kensington Gardens környékén, amint virágok szirmait tépdesve botorkál, és azt mormolja, „szeret, nem szeret”. És így ment ez egészen néhány nappal ezelőttig, amikor, ahogy mondani szokás, megacélozta szívét, összeszedte minden bátorságát, és egy taxiban megkérte végre a lány kezét. Eljegyezték egymást. Ez volt az az este, amikor téged nyugtalanító érzés

fogott el, látván, hogy a leányzó dúdolgat meg nevetgél, azt a benyomást keltve a szemlélőben, hogy valami nincs rendben az agya két féltekéje és az őket keresztbe szelő rostok sávja, ismertebb nevén a corpus callosum körül, és a lány, hogy a te csípős kifejezéseddel éljünk, ütődött. Nos, Dunstable, ez nem ütődöttség volt, hanem egy fiatal leány forró érzelmeinek megnyilvánulása, aki megtalálta a szerelmet és a boldogságot, és már alig várja az esküvőjét, egy gyönyörűen feldíszített templomban, hol kórus zeng, ott áll mellette a rajongásig szeretett férfi, zsakettban, csíkos nadrágban, és a püspök és segédlete olyan buzgalommal végzi feladatát, hogy az kész gyönyörűség. Aztán meg ott van a fogadás, az újasszony-ruha, a verőfényes nászút meg az egész hóbelevanc.

Volt egypár pontja a monológnak, ahol a herceg szívesen közbevágott volna, de a végtelen düh, amellyel már maga a téma eltöltötte, elvette a szavát, és így jóformán csak köp-ködésre tellett tőle. Még akkor is javában köpködött, amikor Gally így folytatta:

– De, amint aligha kell hosszasan ecsetelnem egy olyan tapasztalt vén csatalónak, mint te, az igaz szerelem útjai ritkán mentesek kisebb-nagyobb zökkenőktől. Olyan körülmények merültek fel, amelyek szakadékot vontak a két szerető szív közé. Johnny, szerencsétlenségére, pacát ejtett az irkáján, és ezzel meglehetősen leesett az árfolyama a tőzsdén. Egyetlen esélye maradt csupán, hogy újra rendbe tehesse a dolgokat, mégpedig az, hogy eljön a blandingsi kastélyba, és irgalmatlanul nekiáll könyörögni. Na de hogy jusson be? Ah, mi munkába került, mire ezt sikerült kimódolni! Az első megoldás, mégpedig, hogy megmondjuk Connie-nak, hogy ő jó barátom, pontosabban a keresztfiam, fatális következményekkel járt volna, mivel Connie mindig is erős fenntartásokkal viseltetett az én jó barátaim köre iránt. Sohasem bíbelődött azzal, hogy az egyedi eseteket vizsgálgassa, hanem egy kalap alá veszi mindannyiukat mint érinthetetleneket. Látom, megráz ez az oktalanság, vagy legalábbis valamitől reszketni látszol, de hiszen tudod, hogy Connie már csak ilyen. És ekkor jött az ötlet, hogy idehozom a fiút, hogy analizálja Clarence-et. Hogy összekössem a kellemest a hasznossal, ha szabad ezzel a kifejezéssel élnem. Mert így a délelőttjeit a szeretett lény kiengesztelésének szentelheti, délután és este pedig foglalkozhat Clarence-szel. Egyszerűen tökéletes terv volt. A fiú el is jött a kastélyba, neked köszönhetően, mivel te hívtad meg, és legnagyobb szerencséjére lezuhant a lépcsőn, beverte a fejét, aminek következtében az unokahúgod, minden ellenérzését feledve, úgy vetette magát a sérültre, akár, a te briliáns hasonlatoddal élve, az idomított fóka a halra, és elkezdte csókolgatni. Ha nem csalódom, azóta is csókolgatja. Egyszóval, megtörtént a teljes kibékülés, szerelmük újra a régi mederben, és te máris kezdhetsz spórolni a nászajándékra, meg jegyzeteket készítem az esküvői pohárköszöntődhöz.

Akármilyen gyakorlott beszélő volt is Gally, időnként még neki is be kellett iktatnia egy pillanatnyi szünetet, hogy levegőt vegyen. Most is így tett, a hercegnek pedig lehetősége nyílt rá, hogy a monológot végre dialógussá alakítsa.

– Sosem hallottam még ennél zagyvább marhaságot – jelentette ki.

Gally meglepetten és kissé sértetten vette tudomásul az elmarasztaló bírálatot. Úgy érezte, ékesszólása inkább dicséretet érdemelne. Monoklija rosszallóan villant meg.

– Elképesztesz, Dunstable. Nem helyesled a kikelet idején ébredező fiatal szerelmet? Most éppen nincs kikelet, de a lényeg attól még ugyanaz. Azt hittem, hogy mindezeket hallván harsogó vivát fakad ajkadon, és csak kificamodott bokád akadályoz majd meg benne, hogy örömödben eljárd a hétfátyol-táncot. Azt hittem, boldognak fogod vallani magad, hiszen, bár elveszítesz egy unokahúgot, nyersz helyette egy unokaöcsöt.

– Ne jajgass. Nem örülsz az új unokaöcsédnek?

– Nem én. Már van kettő, és ki nem állhatom őket. Mind a ketten álnokul, anélkül hogy egy szót szóltak volna róla, összeadták magukat két templom egerével. Lindával ez nem történhet meg. Neki valami jobbat szánok, mint egy dilidoktor ifjú munkatársa. Megmondhatod a nyamvadt keresztfiadnak, ne is reménykedjen benne, hogy elveheti a lányt. Vitatkozni nincs értelme, mert úgysem gondolom meg magamat – mennydörögte a herceg.

A beszélgetés folytatását megakadályozta az orvos érkezése, aki Blandings Parva kies falvában lakozott, a kastély tövében, így habozás nélkül a helyszínre tudott sietni. Gally megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy a segítő kéz most már ott van elérhető közelségben a betegágy mellett, és visszament a haliba, ahol John és Linda tartózkodott. Az előbbi némileg levert hangulatban leledzett, de az utóbbit azokra az őrangyalokra jellemző elégedett légkör lengte körül, akik tudatában vannak, milyen remekül végezték kötelességüket. Gally sietve megismertette velük a legújabb fejleményeket.

– Nos, Johnny, éppen most folytattam hosszú beszélgetést a jövendőbeli nagybácsiddal. Csakhogy ő azt állítja, hogy nem az.

– Nem micsoda?

– Nem a jövendőbeli nagybácsid. Elmagyaráztam neki, hogyan is áll a helyzet, mivel szemmel láthatóan semminemű kapaszkodót nem lelt arra nézvést, hogy vajon miféle ok áll a csókolózás hátterében. Szilárdan kitartott amellett: semmiféle eszközzel nem lehet rávenni, hogy hozzájáruljon ahhoz, hogy te és szíved egyetlen boldogsága együtt álljatok az oltár elé. Azt mondta, hogy nem engedélyezi a házasságot. Mi a baj?

Az utóbbi kérdést Lindának címezte, mert a lányból hirtelen éles kiáltás tört ki, hangszínében teljesen megegyező azzal, mely akkor hagyta el ajkát, amikor választottja fejét látta közvetlen kontaktusba kerülni egy különféle újságokkal és magazinokkal borított asztallal. Szemének fénye kihunyt, és ez a szem most olyan tekintettel meredt Gally-re, amit ő rendkívül sajátságosnak ítélt.

– Tényleg ezt mondta Alaric bácsi? – kérdezte Linda elmélyült hangon.

– Tényleg ezt mondta, és szerintem ez hallatlan pimaszság. Van bőr a képén! Mit képzel magáról?! Azt hiszi, megszabhatja neked, hogy kivel házasodj össze és kivel ne?! Semmi köze sincs hozzá. Nem az apád, csak a nagybátyád, ráadásul kellően silány minőségű nagybácsi ahhoz, hogy egy ifjú menyasszony titokban tartsa, és amennyire csak lehet, háttérbe szorítsa. Megakadályozhatná-e, hogy ahhoz menj, akit szeretsz?

– Igen, meg! Megakadályozhatja! Ó, Johnny drágám, nem tudtam elmondani ott a taxiban, mert nem volt rá alkalom, de... én törvényszéki gyámság alatt állok.

Valószínűleg tovább is taglalta volna e kijelentését, amely még Gallyt is teljesen zavarba ejtette, de ekkor Beach megütötte a vacsorára hívó gongot. És amikor Beach megütötte a gongot, nem volt emberi hang, mely versenyre kelhetett volna vele.

4

Vacsora közben Gally egyfolytában a különös szavakon töprengett, és abban reménykedett, hogy végül talán mégis képes lesz valami ésszerűséget találni bennük, de fáradozása nem eredményezett egy csipetnyi magyarázatot sem. Mindössze annyi derengett fel homályosan előtte, hogy valószínűleg a jogtudományt lehetne segítségül hívni az értelmezésükhöz. És ha valóban így áll a helyzet, akkor John rendelkezik a kellő ismeretekkel ahhoz, hogy felfoghassa értelmüket – ám Connie jelenlétében Gally nem folyamodhatott keresztfiához felvilágosításéit. És a kútfőhöz sem fordulhatott, nem kérdezhette meg Lindát. Vanessától, aki mellette ült az asztalnál, megkérdezte ugyan, nem tudja-e véletlenül, mit jelent az, hogy törvényszéki gyámság alatt lenni, de ő azt felelte, csak annyi rémlik neki, mintha valami tenisszel kapcsolatos kifejezés lenne. Gallynek nem sikerült egyről a kettőre jutnia.

Lady Constance uralma alatt a vacsora formális társasági esemény volt, amelynek végeztével a két nem képviselői nem egyszerre távoztak. A vacsorát követően az urakat, ugyanúgy, mint atyáik idejében az akkori urakat, magukra hagyták, hadd fogyasszák el együtt, férfias társalgás keretében a portóit. A várva várt pillanat, amikor Gally feltehette végre a kérdést, amely elméjét legjobban foglalkoztatta, csak azután jött el végre, hogy a hölgyek visszavonultak. Közvetlenül utánuk Lord Emsworth is visszament a szobájába, hogy megszabaduljon a gallérjától és papucsba bújjon. Gally a körülmények ismeretében megbocsátható udvariatlansággal félbeszakította Wilbur Troutnak egy utazó ügynökről szóló elbeszélését, és így szólt:

– Tudja itt valaki, mit jelent az, hogy törvényszéki gyám? Wilbur a tőle megszokott szolgálatkészséggel félbehagyta az anekdotát, és azt felelte, hogy szerinte az a fickó lehet az, aki hozza-viszi a tárgyakat, miután az ügyész megkérdezte a bírótól, hogy bemutatásra kerülhet-e az l-es sz. bizonyíték, azaz a gyilkos fegyver avagy a véráztatta zsebkendő. Gally köszönetet mondott neki, de így felelt: – Nem, ez a kifejezés valami mást jelent. Nemrég beszéltem egy lánnyal, aki azt mondta, hogy neki törvényszéki gyámja van, és már egy jó ideje azon töprengek, hogy az vajon milyen lehet.

John a vacsora legnagyobb részében hallgatott, Gally feltételezte, hogy a fájós feje miatt. A mai generáció fejei, jegyezte meg magában Gally, már távolról sem olyanok, mint azok a fejek, amilyenekkel a Pelikánban lehetett találkozni, ahol a tagok javarészt még azt sem igen vették észre, ha valaki egy fel marhát vágott hozzájuk. John most megszólalt, első alkalommal azóta, hogy behozták a halat.

– Én tudom, mit jelent az, ha valaki törvényszéki gyámság alatt áll.

– Aha, mindjárt gondoltam, hogy ez valami jogászduma.

– Ugyanazt jelenti, mint a kincstári árvaság – mondta John, mire Gally nagyot sóhajtott. Vagy széles körű olvasottsága okán, vagy mert egyszer valakitől hallott valamit a témáról, bizonyos fokú ismeretekkel rendelkezett a kincstári árvák státusát illetően. Ekkor kezdte átérezni a helyzet komolyságát. John olyan színtelen hangon folytatta a magyarázatot, mintha egy sírboltból hangozna beszéde. Arcán ugyanaz a hamuszürke árnyalat, amely az Emsworth Címer kertjében becsmérlő megjegyzéseket vont magára, és amely oly lehangoló hatást tett a Paddington személyzetére.

– Arra a lányra, aki törvényes gyámság alatt áll, a gyermekvédelmi törvény vonatkozik. Nem mehet férjhez és nem jegyezheti el magát a bíróság beleegyezése nélkül. És ha a házasság nem nyer jóváhagyást a bíróság részéről, akkor a másik érdekelt fél ellen büntető intézkedések foganatosítandók.

Miután a mondottakat emberi nyelvre fordította, Gally levette a monokliját, és tisztogatni kezdte, amit, mint talán már kiviláglott elbeszélésünk során, ritkán tett anélkül, hogy ne háborogtak volna érzelmei parttalanul. Amikor megszólalt, olybá hatott, mintha egy újabb hang csatlakozott volna az előzőhöz a szomszédos sírboltból.

– Úgy érted, hogy megtiltják a házasságot?

– Pontosan.

– Nem hiszem, hogy ilyesmit tehetnének.

– De igen, ha a törvényes gyámság alatt levő személy közeli rokona, például a nagybátyja, bejelenti, hogy ellenzi a dolgot.

Gally lázasan dörzsölte a monoklit, mint aki onnan vár erősítést.

– Azt akarod ezzel mondani, hogy ha egy törvényszéki gyámság alatt álló lány hozzá akar menni a világ egyik legszuperebb fickójához, de a nagybátyja, egy hírhedetten tetű alak, nem egyezik bele, a bíróság megtilthatja a lánynak, hogy megtegye?

– Igen, ha a nagybácsi az elhalt szülők helyett gyámi státussal rendelkezik.

– Szörnyűséges!

– Ez a törvény.

– És ki találta ki ezt a törvényt?

– Hát azt most így egyből nem tudnám megmondani.

– Gyalázatos egy alak lehetett.

Wilbur Trout, aki eddig érdeklődve kísérte figyelemmel a párbeszédet, most feltette azt a kérdést, amely bármely egyszerű elmében felmerült volna.

– Mi történik akkor, ha a másik érdekelt fél azt mondja a bíróságnak, hogy süssék meg a törvényüket, és mégis elveszi a lányt?

– Börtönbe kerül.

– Viccelsz.

– Nem, szó szerint ez áll a törvényben. A súlyosabb törvénysértések közé tartozik.

– Szóval a dolog úgy áll, hogy az ember nem vehet feleségül egy törvényes gyámság alatt álló lányt?

– A közeli hozzátartozó beleegyezése nélkül nem.

– Bárcsak a volt feleségeim közül néhány törvényes gyámság alatt állt volna, és ne kapta volna meg a közeli hozzátartozó beleegyezését – sóhajtott fel Wilbur. – Sok pénzt takarítottam volna meg vele.

5

Nem sokkal azután, hogy e vágyakozásteli szavakat kiejtette, Wilbur, miután ledöntött pár pohárkával, otthagyta a kanmurit, hogy még egy darabig gyakoroljon a biliárdszobában. Ekkor Gally végre szabadon beszélhetett.

– Johnny fiam, szép kis kalamajkába keveredtél.

– Igen.

– Nem lehet, hogy valamit rosszul tudsz?

– Nem.

– Akkor bizony nem mondhatjuk, hogy valami jól állnak a dolgok.

– Pedig én először azt hittem.

– Miért vagy benne olyan biztos, hogy Dunstable az ő törvényszéki gyámja?

John válasza egy kissé ingerültre sikeredett. Ebben a pillanatban nem volt a régi barátságos önmaga.

– Ha tekintetbe vesszük, hogy alig egy órája tudtam meg én is, és azóta nem volt alkalmam rá, hogy további kérdéseket tegyek fel neki, aligha meglepő, hogy nem tudok többet, mint te.

– Alighanem az unokaöccseivel szerzett tapasztalatok ültettek bogarat Dunstable fülébe. Mesélt róluk. Mindketten olyan lányt vettek el, aki nem nyerte el Dunstable tetszését, és ekkor kétségtelenül megfogadta magának, hogy ugyanez nem történhet meg Lindával.

– Valószínűleg.

– Ez az alantas trükk pontosan rá vallana.

– Igen.

– Tényleg dutyiba kerülnél, ha mégis elvennéd?

– Igen.

– Nem lehetne észérvekkel meggyőzni a hájfejűeket, hogy ez speciális eset?

– Nem.

Gally mélyet sóhajtott. Vitéz harcos volt, akit nem lehetett egykönnyen meghátrálásra kényszeríteni, még akkor sem, ha a jövő csak balsors nyűgét s nyilait ígérte, de most, miután felmérte a helyzetüket, el kellett ismernie, hogy az mindennek nevezhető, csak rózsásnak nem. Még olyan elismert szakértő is, mint Jerry Judson, a „Becsületes”, habozott volna, hogy jobb esélyeket jósoljon az ifjak szerelmének, mint száz az egyhez. Pedig eddig minden olyan szépen haladt.

– Nagyon szomorú – mondta egy újabb mély sóhajtás kíséretében –, hogy miután a szerelem Nemzeti Bajnokságának első és második fordulójában olyan sikeres tárgyalásokat bonyolítottunk le, a végén mégis térdre kényszerülünk. Bár nem lenne szabad ezt mondanom. Nem lehetünk kishitűek. Mottóm: „Mindig fel a fejjel!” Hiszen rengeteg módja lehet, hogy megbirkózzunk az előttünk tornyosuló akadályokkal.

– Nevezz meg hármat közülük.

– Természetesen először végig kell gondolni. -Jó alaposan, mi?

– Nagy szerencsénk, hogy a kastélybeli helyzeted szilárd, hiszen, mondhatnók, puszipajtások vagytok Dunstable-lel, így remek kilátásaid vannak, hogy kegyeibe férkőzz, és úgy tekintsen rád, mint önnön édesfiára. El kell érned, hogy szívébe zárjon, és lelked fokról fokra kinyíljon előtte, akár egy szép virág. Rá kell venned, hogy így szóljon magához: „Uramatyám, teljesen félreismertem ezt a fickót. Most, hogy jobban összemelegedtünk, ráébredtem, hogy ő megszépítheti az én egész nyomorúságos életemet, és megtiszteltetésnek kell vennem, ha ott táncolhatok a lakodalmán.” Meglátogattad már, és érdeklődtél a hogyléte felől?

– Miért kellett volna?

– A bokája miatt. Kificamította, és most kínok között fetreng betegágyán. Most érkezett el a te időd. Menj és vidítsd fel.

– Muszáj?

– Lehet, hogy éppen ez lesz az a perc, amikor a mérleg átbillen a te oldaladra. Indulj most azonnal.

– Holnap nem lenne jó? Vagy holnapután?

– Nem, most kell megejtened a látogatást. Miért e habozás?

– A herceg meglehetősen lehengerlő egyéniség.

– Hülyeség. Szelíd, mint a bárány. -Hm.

– Ne hümmögj. Még senki sem vitte semmire, ha csak ült a fenekén és hümmögött. El akarod venni a nőt vagy nem? Nos, ha igen, akkor nyilvánvalóan az az első lépés, hogy magadhoz édesgeted Dunstable-t. Eredj és ragadj rá, mint a ragtapasz. Táncolj neki. Játssz vele kitalálósdit. Mondj neki esti mesét. Énekelj altatódalt. Szórakoztasd kártya-trükkökkel.

– Hát, ha te ezt javaslod... – mondta John némileg habozva.

Dunstable hercegéhez fűződő ismeretsége rövid volt ugyan, de nem fűlött a foga hozzá, hogy jobban elmélyítse.

TIZEDIK FEJEZET

l

Lord Emsworth aznap este nyugtalanul hánykolódott párnáin. Érzékeny idegzetű embernek mindig megrázkódtatást okoz, ha háza lépcsőin vízesésként alázúduló emberi testeket kell látnia, és a vacsora előtt történt események hatására vérnyomása majdnem arra a szintre szökött fel, amelyet Dunstable herceg orvosa odalenn, Wiltshire-ben módfelett ártalmasnak ítélt. Az idegközpontjai még akkor is vibráltak, amikor odaért a szobájához, és nem meglepő, hogy végtelennek tűnő időnek kellett eltelnie ahhoz, hogy végre el tudjon aludni.

És amikor végre álom jött a szemére, akkor sem tartózkodott ott sokáig, mert három óra tájban bekövetkezett egyike azoknak az éjjeli nyugodalmat megzavaró, bosszantó közjátékoknak, amelyek vidéken cseppet sem számítanak szokatlannak. Egy, a kinti sötétben röpködő denevér éji körútja során egy ponton rossz irányba kanyarodott, és beröppent a szobába, melynek ablaka az egészséges életmód szabályainak megfelelően tárva-nyitva állt. A denevér, aki ezt az oktalan denevérdivatot követte, céltalanul körözni kezdett a szobában. Ezek a jószágok hírhedetten Isten legkevésbé intelligens teremtményei közé tartoznak. Mutass egy denevért, tartja a régi közmondás, és megmondom neked, hogy bizony olyasmire mutattál, aminek speciális otthonokban kellene gyűjtőhelyet biztosítani.

A lord nem vette észre azonnal, hogy szobatársa akadt, mivel ha egyszer elaludt, nem volt könnyű felébreszteni. De miután az állat reptében többször súrolta az arcát, őlordsága azzal a kellemetlen sejtéssel riadt fel álmából, amelyben rémregények szereplőinek oly gyakran van része, miszerint nincs egyedül a helyiségben. Felült az ágyában, párat pislogott, és amikor visszanyerte a látás képességét, helytállónak nyilvánította a feltételezést.

Bár őlordsága az álmatag természetű emberek közé tartozott, akik vészhelyzetben inkább nyugton ülnek, és eltátják a szájukat, alkalmanként ő is tudott a tettek mezejére lépni. Fogott egy párnát, és addig hajigálta vele a betolakodót, míg sikerült visszatessékelnie oda, ahonnan jött. Eddigre azonban annyira éber lett, hogy tudta, addig képtelen lenne újra elaludni, míg nem simítja el felborzolódott idegeit egy sertésszakkönyv lapozgatásával. Éppen volt is egy az ágya mellett, a legújabb szerzeménye, amely a reggeli postával érkezett, és még alig kukkantott bele. Fogta, és hamarosan belemerült az olvasásba.

Bebizonyosodott, hogy ez is egyike azon meghökkentő, ultramodern szemléletű szakkönyveknek, amelyeknek szerzője minden kétséget kizáróan éppen csak végzett az állattenyésztési főiskolán. Avantgárd nézeteiről, amelyek főképpen a moslék és a korpa tárgyában nyilvánultak meg, a lord némi álmélkodással értesült. Effajta gondolatok ortodox felfogású szakemberek agyában, amilyen például Whiffle vagy Wolff-Lehman, fel sem merülhettek volna. Mindazonáltal érdekes olvasmány volt. Úgyszólván letehetetlen. Egyszerűen tovább kellett olvasni, hogy kiderüljön, mit tartogat a végkifejlet. Lord Emsworth nem is állt ellen a kísértésnek, így jutott el végül az ötödik fejezetig, abban is addig a bekezdésig, ahol az újonnan felfedezett vitaminadalékról esett szó, amely rendkívül serkentően hat a sertésétvágyra.

„Hülyeség”, mondta volna erre Whiffle, Wolff-Lehman pedig egyszerűen „üres dumának” bélyegezte volna a passzust, de Lord Emsworth hiszékeny elméjére mély benyomást tettek az olvasottak. Olyan érzések ébredtek lelkében, mint a csillagászéban, amidőn új planéta kerül a látómezejébe, vagy amilyenek a vakmerő Cortez szívében gyúlhattak, amint sasszeme a Csendes-óceánt pásztázta. Olyasmi állt itt, leírva fehéren-feketén, amit egyfolytában keresett azóta, hogy a Császárnő visszautasította azt a krumplit. Banks, a Markét Blandings-i állatorvos, és Cuth-bert Price, a sertésgondozó, megpróbálták hamis biztonságba ringatni, mondván, szerintük semmi jelentősége sincsen annak, amit félvállról csak a nemes állat múló szeszélyeként emlegettek, de nem tudták igazán elcsitítani a lord háborgó lelkét. Kitartott a mellett a meggyőződése mellett, hogy mesterséges serkentőszert kell igénybe venni, és íme, itt, A sertések nagyító alatt ötödik fejezetében rábukkant pontosan arra, amiért, véleménye szerint, a helyzet kiált. A szerző azt javasolta, hogy naponta kétszer, lefölözött tejben adjuk be a készítményt, és bár nem ecsetelte hosszasan, mint fog a páciens a kúra következtében hamarosan farkát csóválva nekiesni bárminemű élelmiszernek, amit csak elébe tesznek, napnál világosabb volt, hogy ezt a végeredményt sugallja, mivel szó szerint azt írta, hogy naponta legalább egy hüvelyknyivel fog nőni a derékbőség.

Az itt leírtakat kétségkívül hasonló izgalmas folytatás követte a hatodik fejezetben, de a lordot túlságosan hatalmába kerítette az izgatottság ahhoz, hogy továbbra is csak feküdjön ott és olvasgasson. Kipattant az ágyból, hogy a csíptető csak úgy imbolygóit az orrán. Haladéktalanul értesíteni kell J. G. Bankset a szenzációs felfedezésről. Alig várta, hogy végre felhívhassa telefonon.

És mégis várnia kellett, mivel az alatt a nem kevés idő alatt, míg az ágy alatt meghúzódva bujkáló papucsát kereste, rádöbbent, hogy az egyetlen rendelkezésre álló telefon a könyvtárban található, és ahhoz, hogy a könyvtárba jusson, el kellene haladnia az előtt a szoba előtt, ahol Connie alszik. Felsejlett előtte a rémkép, amint húga előront a homályból és fülön fogja. Mintha jeges kéz markolta volna meg a torkát a gondolatra, körülbelül ugyanúgy, mint egy Keletről visszatért utazóét, aki felfedezi magán a malária félreismerhetetlen tüneteit. De mindez csak múló gyengeség volt. Keresztes lovag őseire gondolt, legfőképpen Sir Pharamondra, aki olyan nagy hőstetteket vitt végbe a jaffai csatában. Vajon Sir Pharamond, dicsőséges hőstettekkel a háta mögött, hagyta volna-e, hogy egy húg megfélemlítse? Természetesen lehetséges, hogy neki nem volt egy Connie-hoz fogható húga, mindazonáltal...

Két perc múlva végképp elszánta magát a kockázatos vállalkozásra, és nekiindult.

2

Nem túlzás azt állítani, hogy útjának ezen a pontján Lord Emsworth nyugodt volt, magabiztos és nemtörődöm, de valószínű, hogy egy jó barát, aki olvasta Thomas Hardy írásait, és ettől a pesszimista világnézetű szerzőtől megtanulta, mily gyakran és mily könnyen megesik, hogy emberi vállalkozások csődbe mennek valamilyen előre nem látott isteni beavatkozás következtében, óva intette volna attól, hogy előre igyon a medve bőrére. Az egyszerű halandó sohasem tudhatja, melyik sarok mögött leselkedik a Végzet, homokzsákkal a kezében. „Nézz a lábad elé, Emsworth”, javasolta volna ez a jó barát.

Ezt a tanácsot azonban, mivel sötétség honolt a folyosón, Lord Emsworth aligha lett volna képes megfogadni, és nem volt mellette egyetlen jó barát sem, aki figyelmeztette volna rá, hogy Lady Constance szobájának küszöbén jelentékeny mértékű isteni beavatkozás leselkedik, arra várva, hogy őlordsága megjelenjen a színen. Csak akkor adta jelét, hogy ott tartózkodik, amikor Lord Emsworth rálépett, és hirtelen úgy tűnt, elérkezett a világ vége, de nem holmi nyüszítéssel, hanem hatalmas bumm-mal.

Erősen kétséges, hogy bárki, akár Sir Pharamond, akit a keresztes lovagok köztudomásúlag a legkeményebb legények között tartottak számon, képes lett volna rá, hogy efféle körülmények között megőrizze hidegvérét. Leszármazottját egyenesen megbénította a sokk. Csak állt ott, nyeldekelve, és szomorúan vette tudomásul, hogy gerincoszlopa valószínűleg kibújt testéből a koponyáján keresztül. Bár sohasem tartozott a babonás emberek közé, most határozottan kezdte úgy vélni, hogy ez az éjszakai kószálás semmi jóval nem kecsegtet.

Zavarodottsággal elegy rémület szállta meg lelkét. Felidéződött benne Galahad intése: ne hagyja, hogy elhatalmasodjon rajta az a szokás, hogy a hajnali órákban asztalokat borogat fel, de az a tárgy, amibe ezúttal beleütközött, nem asztal volt. Ahhoz ugyan túlságosan sötét volt, hogy határozott képet alkothasson róla, mindazonáltal elképzelhető volt, hogy a kérdéses tárgy nem más, mint egy üvegneműt és porcelánt tartalmazó tálca, de őlordsága semmiféle indokot nem tudott elképzelni arra nézvést, miért kellene a folyosót tálcákkal kirakni.

A magyarázat, amint gyakran megesik, nevetségesen egyszerű volt. Lady Constance időnként nehezen tudott elaludni, és New York-i orvosa azt javasolta neki, hogy az álommanó megérkezését elősegítendő, lefekvés előtt vegyen magához egy tányér gyümölcsöt és egy pohár meleg tejet. Amint ezeket elfogyasztotta, őladysége kitette a tálcát az ajtaja elé, hogy reggel a szobalány elvihesse, és, mint az ábra mutatja, hogy bátyja, Clarence papucsos lábával belegyalogoljon. Thomas Hardy minden bizonnyal úgy tekintette volna az esetet, mint a gonoszkodó kedvű sors által elkövetett újabb csínyt, és ha valaki felhívta volna rá a figyelmét, ki is kerekített volna belőle egy húszezer szavas regényt.

A fent vázolt körülmények között egy Lord Emsworth-nél fürgébb észjárású ember kihúzta volna a lábát a romok közül, és pillanatnyi habozás nélkül elinalt volna, hogy beleolvadjon az éj sötétjébe. Ő azonban állt tovább, mintha odaragasztották volna, még akkor is, amikor, akárcsak előző éjszakai kimaradása alkalmával, felpattant az ajtó, és fénypászma világította be a színhelyet. A fénypászmán kívül a rózsaszín fésülködőköpenybe öltözött Lady Constance is megjelent, mintha csak egy Erzsébet kori színdarabból lépett volna elő. Jól megnyomva az első szótagot, így szólt:

– Clarence!

Bármi volt is az ok, akár ősei vére ütközött ki őlordsá-gából, akár egyszerűen azért, mert a sokk néha a legszelídebb emberből is oroszlánt varázsol, Lord Emsworth kitűnően állta a sarat, és pillanatok alatt készen volt a csípős válasszal, amely így hangzott:

– Mit keres itt ez a tálca?

Szigorú kérdés volt, de őladységét, aki hajdan tagja volt a Roedean leánykollégium vitaklubjának, nem lehetett egykönnyen sarokba szorítani a szóbeli adogatásban. Válasza, méghozzá nem is akármilyen, habozás nélkül követte a feltett kérdést.

– Sose törődj te azzal, hogy az mit keres itt. Te mit keresel itt?

– Milyen dolog ez?! Tálcák szerteszéjjel a padlón!

– Tisztában vagy vele, hány óra van?

– Akár súlyosan meg is sérülhettem volna!

– Akár aludni is mehettél volna.

– Már aludtam.

– És akkor miért nem alszol továbbra is?

– Nem tudtam aludni.

– Olvasnod kellett volna egy kicsit.

– Olvastam is. Azt a könyvet, ami ma reggel jött. Rendkívül érdekes olvasmány.

– Akkor miért nem azt olvasod, ahelyett hogy összevissza mászkálsz a házban hajnali négykor?

Lord Emsworth gondolkodó lény volt, és tudta, hogy ebben azért van valami igazság. Ezenkívül ősei harcos szelleme is kezdett kihunyni, és átadta helyét egy olyan beszédmodornak, ami inkább nevezhető bocsánatkérőnek, mintsem rettenthetetlen keresztes lovaghoz illőnek. A lord érezte, hogy magyarázattal tartozik Connie-nak, de szerencsére éppen volt is kéznél egy kiváló magyarázat.

– El akartam érni Bankset telefonon.

– Mit akartál csinálni?

– Banksnek akartam telefonálni.

Lady Constance-nek kétszer is nyelnie kellett, mire újra képes lett hangokat kibocsátani a torkán. Amikor megszólalt, majdhogynem suttogott. Akármilyen erős asszony volt is, ez a válasz csontja velejéig megrázta.

– Te tényleg azt képzeled, hogy a bank nyitva van hajnali négykor?

Lord Emsworth szórakoztatónak találta az esetet, amely tökéletesen illusztrálta, hogy a nők hajlanak rá, hogy teljesen összezagyváljak a dolgokat. Elnézően mosolygott.

– Nem a bankot akarom felhívni. Bankset, az állatorvost. Értesíteni akarom, hogy most olvastam egy fantasztikus vitaminkészítményről, amit mintha egyenesen a Császárnőnek találtak volna ki. Abban a könyvben írnak róla, amit most olvastam.

Lady Constance megint nyelt egyet. Szokatlanul gyengének érezte magát. Lord Emsworth, bár általában nem vett észre ilyesmit, most felfigyelt húga felfokozott lelkiállapotára, és hirtelen agyába villant egy gondolat.

– Persze elég késő van már.

– Egy kissé.

– Lehet, hogy már alszik.

– Meglehet.

– Gondolod, hogy várnom kellene reggeli utánig?

– Igen.

Ez a Connie mond valamit. Lord Emsworth komolyan fontolóra vette.

– Igen, igazad van, Connie – szólalt meg nagy sokára. -Lehet, hogy Banks bosszús lenne. Nem biztos, hogy szereti, ha felébresztik a legszebb álmából. Biztos vagyok benne. Okos volt, hogy azt javasoltad, halasszam el. Reggeli után is tökéletesen időszerű lesz. Hát akkor jó éjt, Connie. Biztos vissza akarsz menni aludni, ugye?

– Hálás lennék, ha visszamehetnék.

– Pompás, pompás, pompás.

3

A fiú kedve játszi kedv, írja egy helyütt Henry Wadsworth Longfellow (1807– 1882), ám az emlék hosszú és konok. Ugyanez vonatkozik, megfelelő körülmények között, a középkorúak emlékeire is. Lady Constance-éi mindenesetre jó darabig nem hagyták, hogy álomba merüljön, miután végre újra visszakerült takarói közé. Agya lázasan birkózott a gondolatokkal, amelyek mind a körül az aggasztóan viselkedő személy körül forogtak, akivel az iménti társalgást folytatta.

Most úgy találkozott újra Lord Emsworthszel, hogy előzőleg hosszasan időzött New Yorkban, ahol társasága csupa-csupa racionális gondolkodású férfiból állt, akik közül némelyik kissé untatta is, mert képtelen volt másról beszélni, mint a tőzsde kiszámíthatatlanságáról, mindazonáltal valamennyien rendkívül logikusan gondolkodtak, ezért őladysége még nagyobb aggodalommal figyelte bátyja tetteit, mint amikor utoljára találkoztak.

Egyeden húg sem tudott volna érzéketlenül átsiklani az újabb fejlemények felett. Lady Constance egyszer hallott James Schoonmakertől egy kifejezést egy ismerősével kapcsolatban, akiről az volt a véleménye, hogy kiváltképp alacsony szellemi kapacitással rendelkezik, és e kifejezés most úgy tűnt fel az aggódó testvér szemében, mint ami úgy illik Emsworth kilencedik grófjára, mintha egyenesen ő ihlette volna a kiagyalóját. „Nincs ki a négy kereke”, így szólt a kifejezés. Ami az utóbbi pár napon történt, különös tekintettel a ma éjszaka eseményeire, arra a meggyőződésre sarkallták őladységét, hogy a kilencedik gróf, érdemei elismerése mellett, jogosan céltáblául szolgálhat James kritikáinak. Szeretetreméltó, tiszta, józan életű és engedelmes, de a tulajdonát képező kerekek száma valóban hibádzik.

Vegyük sorra a bizonyítékokat. Fel-alá járkál éjnek évadján, méghozzá nem csak egyszer, hanem gyakorlatilag minden egyes éjszaka. Nem létező macskákban botlik fel. Erősködik, hogy olyan képek tűntek el, amik valójában ott vannak az orra előtt. És csak húga erőteljes beavatkozásán múlott, hogy nem hívta fel az állatorvost hajnali négykor, hogy sertések számára kitalált vitaminkészítményekről tárgyaljon vele. Elgondolkodtató lista; a rajta szereplő tételek közül nem egy már önmagában is elég volna hozzá, hogy bejutást biztosítson a nevezett számára bármelyik jó hírű intézménybe, ahol szakértő gondoskodásban lenne része, és hozzá illő, vidám társaság venné körül.

Természetesen elképzelhető, hogy Mr. Halliday áldásos tevékenysége folytán javulás áll be, és a kezelés az elviselhetőség határain belülre hozza a kerekek számát, ám Lady Constance képtelen volt rá, hogy ossza azt a bizalmat, amellyel Alaric és Galahad viseltetnek Mr. Halliday iránt. Amikor vacsora után Összefutottak, és megkérdezte tőle, milyen módszerekkel dolgozik, a kérdéseire kapott válaszok üresnek és zavarodottnak tűntek. Persze ez talán annak tulajdonítható, hogy egy szaktekintély nem képes laikus számára is érthetően kifejteni a nézeteit, de őladységében mindenesetre igen kellemetlen érzések ébredtek.

És ráadásul olyan fiatal. Talán itt van a kutya elásva. Néhány férfi, mint például pincérek, rendőrök vagy az országot az olimpiai játékokon képviselő sportolók esetében, semmi kifogása sincs az ellen, hogy a fiatal korosztály köréből kerüljenek ki, de olyasvalakitől, akinek élethivatása, hogy az emberek tudatalattijában kutasson, és lejegyezze, mit is talált ott, jogosan várhatnók, hogy némiképpen korosabb legyen.

Ezek az aggodalommal vegyes töprenkedések uralták Lady Constance gondolatait, még közvetlenül azelőtt is, hogy nagy nehezen végre álomba merült.

Amikor felébredt, még mindig ott voltak a helyükön, és balsejtelmei nőttön-nőttek a reggeli alatt, amikor újra alkalma nyílott rá, hogy megfigyelje és nagyító alá vegye John Halliday ténykedését. Még inkább azzal a meggyőződéssel állt fel az asztaltól, hogy ez az ember túlságosan gyenge nádszál ahhoz, hogy támaszkodni lehessen rá, amikor Clarence deviáns magatartásának korrekciójára kerül sor.

Reggeli után a kerti lakosztályba ment, hogy meglátogassa és együttérzéséről biztosítsa a herceget. Erősen reménykedett benne, hogy az elszenvedett sérülések nem hagytak maradandó nyomot a herceg amúgy is labilis lelkialkatán. A múltban gyakorta megesett, hogy egy kificamodott bokánál jóval csekélyebb inzultus olyan lobbanékony hangulatba kergette, hogy egy vele összezárt asszonynak azt kellett hinnie, egyenesen a Jelenések könyvéből lépett ki.

Megkönnyebbüléssel tapasztalta, hogy a herceg egészen higgadtnak tűnik. Szivarozva ült az ágyában, és a helyi lapot, a Búzatermesztők Közlönyé-vel és a Tőzsdei Hírmondó-val egyesült Bridgnorth, Shifnal és Albrighton Harsoná-ját böngészte.

– Á, te vagy az – figyelt fel látogatója érkeztére a herceg. Őladységének jobban esett volna, ha valamivel kitörőbb örömmel fogadják, de rezignáltán emlékeztette magát arra, hogy ez az üdvözlés még mindig jóval szívélyesebb annál, amire számított. Sikerült arcára varázsolni egy barátságos mosolyt.

– Nos, Alaric, hogy érzed magad ma reggel?

– Rohadtul.

– Fáj a bokád?

– Mint az istennyila.

– Mégis, akár rosszabbul is elsülhetett volna a dolog.

– Hogyan?

– Kitörhetted volna a nyakadat is.

– Hát, mindenesetre az a hülye dilidoktor megtett minden tőle telhetőt, hogy kitörjem azt is.

– Éppen Mr. Hallidayről akarok beszélni veled. Már sokat gondolkoztam rajta.

– Én is. Hogy így felökleli az embert, és lelöki a lépcsőn!

– Nagyon fiatal.

– Ez nem mentség. Amikor én ennyi idős voltam, sosem szórakoztam azzal, hogy embereket lökjek le a lépcsőn.

– Úgy értem, nem tartom elég idősnek ahhoz, hogy hathatós segítséget nyújthasson Clarence-nek. Fel nem foghatom, miért őt hívtátok.

– Valakit csak hívnunk kellett! Emsworthnek haladéktalanul kezelésre van szüksége.

– Igen, ez igaz. Ebben teljesen egyetértek veled. Képzeld, Alaric, ma éjjel háromkor megint körbe-körbe mászkált a házban. Azt mondta, hogy az állatorvosnak akar telefonálni, mert talált valamit egy disznóknak való vitaminkészítményről az egyik könyvében.

– Háromkor?

– Már inkább négy felé járt. Felébresztett.

– Akkor ettől nézel ki ilyen rémesen – mondta a herceg, boldogan, hogy sikerült megoldania a rejtélyt. – Úgy nézel ki, mint egy macska, amin éppen az imént hajtott át egy teherautó. Mindig ez a következménye, ha nem alszod ki magad rendesen. Na, ide figyelj. A kór egyre jobban hatalmába keríti Emswortht, úgyhogy Hallidaynek muszáj itt maradnia. Azonnal munkába kell lépnie, egy percet sem vesztegethet. Ma még csak telefonálgat hajnali négykor, holnap meg már azt állítja magáról, hogy ő egy buggyantott tojás. Ebből a szempontból elég nagy baj, hogy vissza kell menned Amerikába. Nem mintha sok hasznodat lehetne venni, ha itt vagy, de minél többen tartják rajta a szemüket, annál jobb, és én sem maradhatok itt örökké. Amint rendbe jön a bokám, vissza kell mennem Wiltshire-be, hogy megnézzem, hogy haladnak a házam rendbetételével. Rajta kell tartani az embernek a szemét azokon az alakokon.

– De Alaric...

– Egyáltalán nem törik magukat, ha nem nézek állandóan a körmükre. Nem azért fizetek nekik hatalmas összegeket, hogy csak álljanak ott, mint a szobor, egyeden testrészüket meg nem mozdítva, kivéve a szájukat, de azt aztán egyfolytában, hogy disznó történetekkel traktálják egymást, és minél hamarabb ráébrednek erre, annál jobb.

– De Alaric, én nem megyek vissza Amerikába.

– De igen, visszamégy.

– Nyár végéig itt maradok.

– Dehogy.

– És James is idejön, amint letudja ezt az üzletet, amin most dolgozik.

– Nem. Az ügy hosszabban elhúzódik, mint várta, és azt akarja, hogy rögtön visszautazz. Ez áll a levelében. El is felejtettem említem, írt neked egy hosszú levelet, de az enyéim közé keveredett.

Lady Constance élesen felkiáltott.

– Te elolvastad a levelemet?!

– Nagyjából. Néhány unalmasabb részt kihagytam.

– Na, de Alaric!

– Honnan tudhattam volna, hogy nem az enyém?

– Például a borítékon álló névből rájöhettél volna.

– Nem vettem észre.

– És a megszólításból.

– Úgy kezdődött, hogy „Drágám!”. Sehol egy szóval sem említett téged. Különben is, mit számít? Már el is mondtam a lényegét. Semmi szükség rá, hogy elolvasd.

– Kérem a levelemet!

– Akkor bizony be kell másznod az ágyam alá, mert oda esett – mondta a herceg annak a parlamenti képviselőnek önelégültségével, aki éppen a készülő törvénytervezet egy erősen vitatható pontját taglalja. – A huzat vitte oda. Jó koszos leszel, mire megtalálod, mert valahol az ágy mögött van.

Lady Constance az ajkába harapott. Fájt egy kicsit, de még mindig jobb volt, mintha Alaricet, Dunstable herceg őkegyelmességét harapta volna meg.

– Hívom Beachet.

– És annak ugyan mi haszna lenne? Beach nem fog az ágy alatt mászkálni.

– De ideküldheti a fiút, aki az evőeszközt és a cipőket tisztítja.

– Jól van, hadd jöjjön az a gyerek. De arra ne is számítson, hogy borravalót adok neki – mondta a herceg, és a beszélgetés ebben az anyagias hangnemben zárult.

Őladysége meglehetősen feldúltan hagyta el a betegszobát. Mindig felbőszítette, ha arra kényszerült, hogy megváltoztassa terveit, és ez a mostani eset különösen bosszantó. Már alig várta, hogy James is itt legyen vele a kastélyban, nemcsak azért, mert szereti, és abban reménykedik, hogy az ezen a nyugodalmas helyen eltöltött idő majd jót tesz neki, hanem azért is, mert James a maga megfontolt józanságával minden bizonnyal jó hatással volna Clarence viselkedésére is. A gondolat, hogy a fivérét itt hagyja egy alig serdült ifjonc gondjaira bízva, és nem tudja majd felügyelni a kezelést, egyenesen megdermesztette. Ki tudja, mekkora baklövéseket képes elkövetni az a suhanc? És, tette hozzá egy belső hang, ha véletlenül ő megfeledkezett volna róla, azt vajon ki tudná megmondani, mi mindenre vetemedik Clarence az ő távollétében? Még az is lehet, hogy egyfolytában a könyvtárban akar majd étkezni, és egész nap csak lapít, nem engedi Hallidayt a közelébe sem.

Itt tartott gondolataival, amikor megérkezett a szobájához, csöngetett Beachért, és megmondta neki, adjon utasítást a fiúnak, aki az evőeszközt és a cipőket szokta tisztítani, hogy menjen a kerti lakosztályba, és késedelem nélkül kezdjen hozzá a mászáshoz; ezután hosszú percekig csak állt az ablakban, nézett kifelé gondolatokba merülve, majd végül a megfeszített agymunka jutalmaképpen egy ötlet merült fel elméjében.

Amikor legutóbb folyamodtak hozzá, Sir Roderick Glossop nem ért rá, és aligha kétséges, hogy olyan ügy foglalta le, ami nem tűrt halasztást. De az elképzelhető, hogy most akad annyi ideje, hogy pár napot a kastélyban töltsön, és egy ekkora szaktekintély segítségével akár már pár nap alatt is számottevő javulást érhet el a beteg állapota. Akármint esik, érdemes legalább megpróbálni.

Felvette a telefonkagylót, és kis idő múlva egy titkárnői hang csendült fel a vonal túloldalán.

– Sir Roderick Glossop rendelője.

– Beszélhetnék Sir Roderickkel?

– Sajnálom, de pillanatnyilag Amerikában tartózkodik. Minden páciensünket átirányítjuk Sir Abercrombie Fitch-hez. Megadjam a számot?

– Nem, köszönöm. Tehát nem minden páciensét vette át a munkatársa?

– Tessék?

– Az ifjú munkatársa.

– Sir Rodericknek nincs ifjú munkatársa.

Lady Constance megőrizte nyugalmát, addig legalábbis, míg arra volt szükség, hogy beszéljen. Úrihölgy sohasem árulja el a benne dúló érzelmeket, Connie drágám, még telefonban sem.

– Itt valami félreértés lehet. Lady Constance Schoon-maker vagyok. Shropshire-ből, a blandingsi kastélyból beszélek. Egy Halliday nevű fiatalember tartózkodik a kastélyban, akit a fivérem úgy mutatott be, hogy ő Sir Roderick Glossop ifjú munkatársa. Nem tud róla semmit? Nem lehet, hogy esetleg Sir Abercrombie Pitch munkatársához van szerencsénk?

– Sir Abercrombie-nek sincs munkatársa.

– Biztos ön ebben?

A vonal másik végén a hang tisztán kivehetően egy mélyet lélegzett. A kérdést egyértelműen sértésnek vette. Az ember soha nem vonhatja kétségbe büntetlenül, hogy titkárnők biztosan tudnak-e valamit. A válasz egyenesen fagyos volt.

– Egészen biztos vagyok.

– Köszönöm – mondta Lady Constance, de a hangnem, melyben köszönetet mondott, szintén nélkülözött minden szívélyességet. Letette a kagylót, egyszer-kétszer mélyet lélegzett, majd rohanvást a herceg szobájába indult. Van itt egy s más, ami magyarázatra szorul, és pontosan a herceg az, aki a magyarázatot megadhatja.

Amikor berobbant a szobába, az orvos éppen Alaricnél időzött, ezért őladysége arra kényszerült, hogy magában füstölögve végigvárja az egész procedúrát, míg a herceget borogatják, bekötözik, mindezt a doktor időjárással és egyéb hasonlóképpen érdekfeszítő témákkal kapcsolatos megjegyzéseivel fűszerezve. Egy örökkévalóságnak tűnő idő után az orvos végre kibökte, hogy „nos, úgy tűnik, szépen javulgatunk”, és fogta a holmiját, a herceg pedig újra meggyújtotta a szivart, amit ideiglenesen félretett.

– Elég hozzáértő fickónak látszik az ürge – jelentette ki. – Vajon mennyit kereshet évente? Nem lehet valami nagy üzlet vidéki orvosnak lenni, bár az a doki lenn Wiltshire-ben egész szépen kaszál. De annak van a keze alatt néhány megrögzött alkoholista, és ez szépen feltornássza a keresetét.

Lady Constance nem volt abban a hangulatban, amikor az ember szívesen eltöpreng a vidéki orvosok éves jövedelmének kérdésein. Halasztás nélkül rátért arra, amit a jogászok „rés” névvel illetnek.

– Alaric, mondj el mindent erről a Halliday nevű emberről.

A herceg egy darabig csak pöfékelt, mintha a kérdést hányná-vetné meg elméjében.

– Mit értesz azon, hogy mindent? Semmit sem tudok róla azon kívül, hogy ő Sir Roderick Glossop ifjú munkatársa, és rohadtul el volt szánva, hogy elveszi az unokahúgomat feleségül. Persze én azonnal megálljt parancsoltam nekik. A lánynak én vagyok a törvényes gyámja, és nem lehet meggyűrűzni a hozzájárulásom nélkül, úgyhogy a pasinak kábé annyi esélye van rá, hogy megszerzi, mint arra, hogy eljusson a holdra. Nagyon téved, ha azt képzeli, hogy azzal múlathatja az idejét, hogy embereket lökdös le a lépcsőn, mint egy megvadult rinocérosz, aztán meg feleségül veheti az unokahúgukat. Tegnap este itt volt, hogy nyalizzon, de én persze pillanatok alatt elküldtem a francba.

Lady Constance eredetileg el volt szánva rá, hogy a beszélgetés során arra az egy témára fog összpontosítani, John szereplője-e a pszichiátria világának avagy sem, de az elhangzott kijelentés nyomán úgy döntött, ki kell tágítania a kört, amelyben a kérdezősködés mozog.

– Mit mondtál? – zihálta. – Feleségül akarja venni az unokahúgodat?

– Legalábbis ezt mondja. Ahogy én elnézem, bele van esve.

– De hát csak tegnap jött. Hogy lehet szerelmes bele, amikor alig pár órája ismeri?

– Nézd csak! – rikkantotta a herceg. – Egy füstkarika. Lady Constance-t e pillanatban körülbelül ugyanannyira érdekelték a füstkarikák, mint amekkora érdeklődéssel a tevékenységüket vidéken folytató orvosok bérezési problémái iránt viseltetett. Megismételte kérdését, a herceg pedig azt felelte, hogy igen, ezt ő sem nagyon érti.

– Bár Threepwood azt mondja, hogy már régóta ismerik egymást a pasassal. Hónapok óta tüzes pillantásokat vet a lányra, meg illatszereket ajándékoz neki, hogy a fene a szemtelenjébe. Threepwood valami olyasmit emlegetett, hogy összevesztek valamin, és a fickó kapva kapott a lehetőségen, hogy idejöhet, mert azt remélte, itt, a helyszínen majd tisztázhatja magát. Egyébként Threepwood keresztfia. Pont az a fajta disznó alak, akiről ezt el is tudom képzelni. Most meg mi bajod van? Úgy nézel ki, mint egy dögrováson levő vadkacsa.

Lady Constance azért nézett úgy ki, mint egy dögrováson levő vadkacsa, mert az imént, egyetlen pillanat leforgása alatt váratlanul rátört a megvilágosodás. Felszállt a köd, és őladysége előtt feltárult az, amit általában úgy neveznek: a titok nyitja. Ismertté vált előtte minden egyes tény, és kombinációjuk csak egyetlenegy magyarázattal bírhat. Kígyó módjára, sőt nem is egészen kígyó módjára, hiszen azok ismernek legalább egy bizonyos határt, Galahad lopva becsempészett a kastélyba egy sötét gazembert.

A blandingsi kastélyba látogatók köre az utóbbi években módfelett bővelkedett gazemberekben. Egy-kettő kivételével, akiket valaki más szponzorált, mindet Gally hozta ide, és a felismerés nyomán, hogy már megint megtette, őladységében, mint már azelőtt is számtalanszor, szenvedélyes vágy ébredt arra, hogy egy éleden késsel lenyúzza bátyja bőrét.

Egyszer, gyerekkorukban, Galahad beleesett a konyhakert közepén díszelgő mély tóba, és már éppen harmadjára merült alá, amikor megmentésére érkezett az egyik kertész. Őladysége most hosszasan tépelődött a megtévelyedett kertészlegény meggondolatlan tettén. A világ bajainak felét, kiáltott lelke, olyan emberek okozzák, akik nem hagyják, hogy a dolgok a maguk útján haladjanak.

Céltudatos léptekkel odament a csengőhöz, és csengetett, a herceget mélyen gondolkodóba ejtve e tettével.

– Ezt meg – kérdezte a herceg –, miért csinálod?

– Ide kéretem Beachet.

– De nekem nincs szükségem Beachre.

– Nekem viszont igen – mondta Lady Constance ádázul. – Azért kéretem, mert ide kell hívnia Mr. Hallidayt, akivel komoly beszédem van.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

l

Amikor jelenlétével tüntette ki a blandingsi kastélyt, Gally legkedveltebb időtöltései közé tartozott, hogy a ház előtt elterülő parkban felfüggesztett függőágyban heverészve töprengett az élet olyan kérdésein, amelyeket töprengésre érdemesnek ítélt. Néha a világegyetem volt elmélkedései központi tárgya, máskor a távol-keleti helyzet, néha pedig az, hogy vajon érdemes-e feltennie néhány rongyot valamelyik lóra a 14.30-as Caterick Bridge-i versenyen. Ma reggel, ahogy egy lelkiismeretes keresztapától elvárható, gondolatai megsebzett lelkű keresztfia szomorú esete köré csoportosultak, majd, miután mintegy tíz percig teljes fordulatszámon jártatta agyát a problémán, egyszer csak kinyitotta a szemét, és felfedezte, hogy Johnny ott áll mellette. Ekkor minden előzetes figyelmeztetés nélkül a tárgyra tért.

– Hello, Johnny. Éppen rajtad gondolkoztam. Hogy ment a dolog tegnap Dunstable-lel? Összehaverkodtatok?

John válasza komoran csengett, és egész megjelenése arra vallott, hogy komorság feszkel szívében. Olyan fiatalember benyomását keltette, aki még a megrögzött éjjeli bagoly hírében álló Lord Emsworthnél is kevesebbet aludt az éjjel.

– Nem túlságosan – felelt kurta mordulással.

A szavak és a hangnem, melyben kiejtették őket, egyértelműen csüggedtségről tanúskodtak, de Gally nem hagyta, hogy őt is hatalmába kerítse a csüggedtség.

– Ne engedd, hogy úrrá legyen rajtad a levertség.

– Ne?

– Semmi esetre sem. E percben aligha várhatjuk Dunstable-től, hogy csordultig legyen a szíve az emberek iránti szeretettel. Az élet nyújtotta leckék közé tartozik, fiacskám, hogy sose próbáljunk olyasvalakit kedélyes csevegésre bírni, akit közvetlenül azelőtt faltörő kos módjára úgy ledöntöttünk a lábáról, hogy két lépcsősornyit bucskázott lefelé. Mindig mélyen érinti az embert, ha effajta bánásmódban van része. Amikor legutóbb beszéltem vele, viselkedése egyértelműen mutatott arra utaló jeleket, hogy jó darabon leikébe hatolt az eset, akár az acélpenge.

– Nekem is ez volt az érzésem. Láthatólag azt hiszi, hogy szándékosan tettem.

– Igaztalan vád. Már számos, még nálad is nagyszerűbb legény megcsúszott azon a lépcsőn, példának okáért jómagam. Mégis, ami azt illeti, lehettél volna egy kicsit óvatosabb. Megértem én, hogy nagyon vágytál már a koktélodra, de ennyire talán mégsem kellett volna rohannod, hogy megszerezd.

– Nem rohantam. Gally, nekem határozottan az az érzésem, hogy valaki lelökött.

– Abszurdum. Az emberek nem lökdösik le egymást a lépcsőn, még a blandingsi kastélyban sem.

– Nem, én is azt hiszem, hogy csak képzelődöm.

– Minden bizonnyal. De ne is foglalkozz ezzel többet. A nagy kérdés az, hogy sikerült-e meglágyítanod a vén hamiskártyás szívét.

– Nem.

– Kérdezősködtél a bokája felől?

– Igen.

– És amikor végre befejezte a róla szóló kiselőadást?

– Elmondtam neki, hogy azt hiszem, ismerték egymást az apámmal.

– Uramatyám!

– Nem kellett volna?

– Ez volt a legnagyobb baklövés, amit elkövethettél. Ki nem állhatta az apádat. Egyszer fejbe vágta egy töltött pulykával.

– Megütötte az apámat?

– Nem, az apád ütötte meg őt. Egyik este együtt vacsoráztunk a Romanóban, és eltérő véleményt képviseltek az abesszíniai egyház apostoli hitvallásával kapcsolatban. Ez azért különös, mert általában politikai kérdések voltak azok, amikben Nyakas és bizonyos emberek nem értettek egyet. A vacsora egyébként amolyan kisebbfajta ünnepség volt, mert éppen aznap nyert az egyik ló, ami mindannyiunknak hozott valamicskét a konyhára, és azt hiszem, mire a vita elkezdődött, már mindketten eléggé neki voltak tüzesedve némi jóféle borocska elfogyasztása következtében. Dunstable erősködött, hogy a követelések igazolt tényeken alapulnak, míg atyád kötötte az ebet a karóhoz, hogy Abesszínia egyháza csak beszél bele a világba, és egyre jobban belemelegedtek, míg végül Dunstable fogott egy gyümölcssalátás tálat, hogy azzal vágja fejbe apádat, mire az meg megragadta a pulykát, ami ott volt az asztal végén sok egyéb élelem társaságában, és úgy fejbe kólintotta vele, hogy csak úgy nyekkent. A legszomorúbb az egészben, hogy az események olyan gyorsan követték egymást, hogy senki sem tudott közbelépni, és megváltoztatni az ügy végkimenetelét. Egyébként, én megállíthattam volna, ha egész testsúlyommal rávetem magamat Nyakasra, akiről köztudomású volt, hogy sohasem vetemedett annál félelmetesebb tettekre, mint amikor töltött pulykát kaparinthatott a keze közé. Egyszer már azelőtt is láttam őt akcióban, amint ugyanezzel a veszedelmes fegyverrel tett hatástalanná egy Percy Pound nevű egyént. Dunstable tehát még harminc év elmúltával sem felejt. Én legalábbis azt szűrtem le a hanghordozásodból, hogy ez a kis incidens még mindig sajgó sebként él lelkében.

– Majd' felrobbant, amikor megmondtam, kinek a fia vagyok.

– Ez csak azt mutatja, hogy milyen jól megtermett példány volt a pulyka, amit az apád lóbált. Mindig is sajnálattal töltött el a tény, hogy ez a sportág nem szerepel az olimpiai játékokon. De tudod, mi az egész esetben a legkülönősebb? Hogy még csak soha nem is hallott egyikük sem az abesszíniai egyházról. Bizony, még akkor sem ismerték volna fel az abesszíniai egyházat, ha ezüsttányéron, tormával körítve teszik eléjük. Igen, Beach?

Beach észrevétlenül közelítette meg a függőágyat, bár lihegett kissé, mivel azt az utasítást kapta, hogy legyen gyors. Sajnos a komornyik már korántsem büszkélkedhetett azzal a kisportolt testtel, amit valamikor tizennyolc évvel azelőtt magáénak tudhatott.

– Őladységét boldoggá tenné, ha válthatna egypár szót Mr. Hallidayjel.

Gally levette a monokliját, és kifényesítette. Ezután visszatette a helyére, bár határozottan az volt az érzése, hogy alighanem hamarosan újra ki kell fényesítenie. Hosszú évek tapasztalata tanította meg rá, hogy amikor Connie-t az tenné boldoggá, ha egypár szót válthatna valakivel, akkor veszély leselkedik az illetőre.

– És van valami ötlete, hogy vajon miről akarja váltani azt a pár szót?

– Nem, Mr. Galahad. Őladysége nem avatott be. – Nos, akkor jobb, ha szánsz rá öt percet, Johnny. Amint egyedül maradt, Gally visszatért gondolataihoz.

Csodaszép reggel volt, kék éggel és nyári illatokkal teli. A madarak csiviteltek, a méhek zümmögtek, a rovarok zsongtak, és az istállóudvar felől Voules, a sofőr harmonikájának halk hangja hallatszott. Az a macska, amelyik segédkezet nyújtott Lord Emsworthnek abban, hogy asztalokat borogasson az éjszaka kellős közepén, szintén éppen arra őgyelgett, és odaugrott Gally hasára. Gally szokásához híven udvariasan megvakargatta a füle tövét, de miközben így tett, nehéz volt a szíve. Johnra gondolt és kényelmetlenül érezte magát. Ő maga mondta, hogy nem szabad borúlátónak lenniük, de most rettentő nehéz volt elkerülni, hogy valaki ebbe a hibába ne essen. Connie-val a képben, amint éppen Johnnal akar pár szót váltani, egyszerűen nem lehet derűlátóan tekinteni a dolgok állására.

Amint ott ücsörgött, és elgondolkodóan ráncolta a homlokát, hirtelen arra lett figyelmes, hogy újabb látogatója érkezett. Linda állt a függőágy mellett. Egy olyan, törvényes gyámság alatt álló személy eltéveszthetetlen légköre vette körül, aki nemrégen értesült arról, hogy a másik érdekelt felet korlátozó intézkedések foganatosítása fenyegeti, és Gally rögtön látta, hogy igen keményen meg kell annak dolgozni, aki vissza akarja a rózsákat varázsolni a lány orcáira. Amilyen vidoran csak tudott, így szólt:

– Hello, szivi. Éppen ezzel a macskával társalogtam. Találkoztál Johnnyval?

– Nem.

– Egy perccel ezelőtt még itt volt. Elment, hogy beszéljen Connie-val. Nem tudom, vajon mennyi idejét fogja igénybe venni, de ha végeztek, szerintem ismét tiszteletét kellene tennie a bolond nagybátyádnál.

– Találkozott már Alaric bácsival?

– Tegnap este. Szemtől szemben.

– És mi történt?

– Idáig semmi, amit örömmel lehetne jelenteni, mindazonáltal a kezdeti lépés megtörtént. Most a fiúnak egyetlen dolga, hogy egyfolytában ott lebzseljen a vén hencegő körül, és egyetlen szót vagy cselekedetet se mulasszon el, ami elősegítheti, hogy megenyhüljön irányotokban. Ha jól játssza ki a lapjait, nem látom okát, miért ne keveredhetne ki a dologból szívbéli, igaz barátság.

– Nagyon valószínűtlen.

Gally megigazította a macskát a hasán, és helytelenítő tekintetet vetett Lindára.

– Nem szabad így beszélned.

– De én akkor is így beszélek.

– Ez nem a megfelelő szellem. Azt kellene kérdezned magadtól: ki is tudna ellenállni Johnnynak?

– És a válasz az lenne a kérdésemre: Alaric bácsi. Csend volt, eltekintve természetesen a madaraktól, méhektől, rovaroktól és Voules harmonikájától. Linda törte meg egy kérdéssel, ami azok közül való volt, amelyek állandóan ott motoszkáltak az agyában.

– Tényleg igaz, hogy ha valaki, annak ellenére, hogy azt mondták neki, ne tegye, feleségül vesz egy törvényes gyámság alatt álló személyt, börtönbe vetik?

Gally sokat adott volna érte, ha nemmel válaszolhat, és példaképpen tucatjával sorolhatja Pelikán-cimboráit, akik büntetlenül követték el a szóban forgó cselekményt, de most szembe kellett nézniük a tényekkel.

– Attól tartok, igen. Johnny ezt állítja, ő meg csak tudja.

– És ha megmondanám nekik, hogy ő az egyetlen ember a földön, akivel boldog lehetek, és elemészt a bánat, ha nem lehetünk egymáséi? Akkor sem lennének hajlandóak eltekinteni a paragrafusoktól?

– Kétlem. Azok a fickók, akik itt, Angliában a törvényeket hozzák, elég vaskalaposak. Csak semmi érzelgősség, ezt vallják.

– Johnny azt állította, komolyan fontolóra vette, hogy megpróbálja.

– Ne engedd. Semmiféleképpen se engedd meg neki.

– Persze hogy nem fogom. Talán hagyjam, hogy egy föld alatti dutyiba vessék az én drágámat, ahol zacskót kell ragasztania látástól vakulásig, és a patkányok hamarosan csontig lerágják a húsát? Ez olyan igazságtalanság – kiáltotta szenvedélyesen Linda. – És mindez pusztán amiatt, hogy én lány vagyok! Mindkét bátyám olyan feleséget választott magának, akit Alaric bácsi ki nem állhatott, de őket nem lehetett törvényes gyámság alá venni, mert férfiak. Hiába tajtékzott és hőzöngött, semmit sem tehetett. Engem viszont, csak mert...

Hirtelen elhallgatott. Jno. Robinson személyszállító kisiparos autója fordult a bejárati ajtó elé, ahonnan kisvártatva Beach bukkant elő, egy bőröndöt cipelve. Őt John követte. Beach betette a bőröndöt a taxiba, majd John is bemászott az autóba. Jno. Robinson az arabs telivérek közé csördített és a jármű fülrepesztő csattogással és zörgéssel elporzott a feljáróról. Hasonlóképpen Linda is, azzal a különbséggel, hogy a ház irányában tette, újabb szenvedélyes kiáltást hallatva.

Gally elmélázó arckifejezéssel távolította el a macskát az öléből, és kimászott a függőágyból. Nem szorult külön magyarázatra, hogy mi áll e furcsa események hátterében. Hogyan történhetett, fel nem foghatta, de jól megalapozott tervei dugába dőltek, pontosan azon a módon, ahogy Burns, a kiváló poéta szerint bármikor megeshet. Automatikusan a monoklija után nyúlt, és még akkor is javában azt fenyesítgette gondolatokba mélyedten, amikor Linda visszaért.

– Elutazott – szólt síri hangon.

– Igen, láttam.

– Lady Constance kidobta.

– Én is erre következtettem.

– Nem értem – mondta Linda, aki zavarodottnak látszott. – Beach azt állítja, azért, mert rájött, hogy John nem pszichoanalitikus. Már miért kellene, hogy az legyen? Százával szaladgálnak az emberek, akik nem azok. Ennek semmi értelme.

Gally szomorúan ingatta fejét. Bizony volt ennek értelme.

– Azt hiszem, én meg tudom magyarázni – szólt –, de csak később, ha több időnk lesz. Hosszú történet. Beach honnan tudott minderről?

– Kioldódott a cipőfűzője Lady Constance ajtaja előtt, és le kellett hajolnia, hogy megkösse.

– És véletlenül meghallotta, mi megy odabenn?

A történet úgy csengett, mintha igaz volna, bár Gally nehezen tudta elhinni egy Beachéhez hasonló fizikummal bíró emberről, hogy le tudjon hajolni.

– Ez – felelte – kétségtelenül bonyolítja némiképpen a helyzetet. Arra számítottam, hogy Johnny hosszasan fog a kastélyban időzni, és elég ideje lesz rá, hogy megdolgozza azt a rettenetes nagybátyádat, majd fokról fokra rátérítse a gondolkodás helyes ösvényére. Most egyfajta dilemma előtt állunk. De ne törj le, virágszálam, Kell, hogy legyen kiút, merthogy mindenből van kiút, és én biztos vagyok benne, hogy előbb-utóbb rábukkanok. Hohó, itt van megint a mi Beachünk, és ötöt a tízhez, hogy át akarja adni őladysége üzenetét, miszerint pár szót akar váltani velem. Igen, Beach?

– Őladysége pár szót akar váltani önnel, uram.

– Milyen kár – felelte erre Gally –, hogy őladysége nem részesülhet ebben az örömben.

– Uram?

– Beach, maga keresett engem égen-földön, feltúrt padlást és pincét, de sehol sem lelt énrám. Maga úgy véli, talán Markét Blandingsbe mentem dohányt vásárolni. Ez a maga sztorija Beach, és legyen óvatos, pillanatnyi késlekedés és hebegés-habogás nélkül kell előadnia, mert ezek szinte bizonyosan gyanút ébresztenek a hallgatóságban. És ami a legfőbb, nehogy egyik lábáról a másikra álljon. Lebegjen célként a szeme előtt, hogy őladységében eloszlassa a hitetlenkedést, hiszen ez az amiről a drámakritikusok azt állítják, hogy a dolog alfaja és ómegája. Úgy kell előadnia a mesét, hogy a hallgatóság bevegye a maszlagot. Ezzel sok kellemetlenségnek vehetjük elejét. – tette hozzá Gally.

Gally rettenthetetlen férfiú, aki nem rémül meg még Connie-tól sem. Ám jelenleg egyszerűen csak tanácsosabbnak vélte, hogy addig ne bonyolódjon tárgyalásokba húgával, míg annak forró feje le nem hűl kissé. A múltban ugyanezzel a módszerrel élt Jerry Judsonnal, a „Becsületessel” és „Biztonsági” Tim Simmsszel folytatott üzleti tárgyalásai során.

2

Beach a tőle telhető legnagyobb meggyőző erővel adta elő meséjét, és miután Lady Constance bosszúsan csettintett nyelvével a hír hallatán, nem is kísérletezett vele, hogy biztosítsa őladységét együttérzéséről, ehelyett olyan gyorsan eltávozott a színhelyről, amilyen gyorsan csak tudott a maga terebélyes testalkatával. Alig várta már, hogy visszamehessen a szobájába, ahol egy levél várta, ami a reggeli postával érkezett. A levél Mrs. Gerald Vailtől – született Miss Penelope Donaldson – érkezett, aki Mr. Donald-sonnak, a Donaldson-féle Kutyák Öröme kutyatápszergyár tulajdonosának volt a kisebbik lánya. Az idősebbik Donaldson lányt Lord Emsworth fia, Freddie vette feleségül. A kastélyban tett legutóbbi látogatása alkalmával meleg barátság szövődött Miss Penelope és Beach között, és amióta a hölgy beházasodott az egészséges életmód-iparágba, amiben férjének üzleti érdekeltsége volt, rendszeres levelezésben álltak egymással. Miss Penny ellátta Beachet az egészségipar legfrissebb híreivel, amelyet a komornyik a blandingsi kastélyban folyó élet krónikájával viszonzott.

Miss Penny leveleit Beach mindig lázas érdeklődéssel fogadta, mivel az ő szemével nézve az egészséges életmód iparágában tevékenykedők mindannyian kacagtató csodabogárként tűntek fel, és minden percnyi késlekedés, ami elvonta e szórakoztató olvasmánytól, szerfelett bosszantotta a komornyikot. Ennek következtében, amikor a halion haladt keresztül, meglehetős ingerültséggel fogadta, hogy Vanessa feltartóztatja. Egyéb helyzetekben kedvelte és csodálta Vanessa Polkot, de most inkább a szobájában szeretett volna lenni.

– Ó, Beach – szólította meg Vanessa –, nem látta valahol Mr. Troutot? Őt keresem.

– Sajnálatomra, nem, kisasszony.

– Olyan nehéz megtalálni az embereket egy ekkora házban. Én a maguk helyében tartanék a blandingsi kastélyban egy egész falka vérebet. Akkor mindig volna kéznél egy-kettő, mert az ember sosem tudhatja, melyik pillanatban van szükség rájuk. Nos, ha találkozik Mr. Trouttal, mondja meg neki, kérem, hogy fenn vagyok a tetőn.

Vanessa odébbállt, és Beach végre eliramodhatott a szobája irányában. A levél ott volt, ahol hagyta, amikor Lady Constance csengetett érte, és most azzal az élvezettel fogott neki, ami mindig eltöltötte Penny Vail leveleinek olvastán. Éppen az utóirathoz érkezett, amikor kinyílt az ajtó, és Gally lépett be rajta. Ahogy végiggondolta, szólt Gally, arra a következtetésre jutott, hogy Beach szobája az egyetlen hely a kastélyban, ahol egy üldözött, akivel Lady Constance egypár szót akar váltani, megmenekedhet attól a pár szótól.

– Annak esélye, hogy őladysége beugrik magához, hogy együtt elszopogassanak egy pohárka portóit és zaftos pletykákat csereberéljenek, feltételezem, roppantmód csekély. És oly jó néhanapján egy kis időre megszabadulni a nők társaságától. Már sok regényben olvastam róla, hogy nincs, mi üdítőbb lehetne, mint a másik nem egy kiművelt tagjával folytatott bizalmas csevegés, és lehetséges, hogy ez így is van, mindazonáltal az időpontot gondosan kell megválasztani. Ez nem az a fajta dolog, amibe csak úgy vakon belevághatunk. Mivel le kellett hajolnia, hogy megkösse kioldódott cipőfűzőjét őladysége ajtaja előtt, mialatt ő éppen Mr. Hallidayjel váltott pár szót, tisztában van vele, hogy Lady Constance-et jelen pillanatban tanácsosabb nagy ívben elkerülni. Később talán...

Gally elhallgatott. Szemmel látható volt, hogy hallgatója egy cseppet sem figyel arra, amit mond. Beach, akit szinte semmivel sem lehetett kihozni a sodrából, kivéve talán, ha a vendégek vízzel itták a bordóit, most a feldúlt lelkiállapot semmivel össze nem téveszthető jegyeit mutatta.

– Van valami probléma, Beach?

– Igen, van, Mr. Galahad.

– Mondjon el mindent.

– Attól tartok, hogy nagy megrázkódtatást fogok okozni vele, ha elmondom.

– Egy megrázkódtatással több vagy kevesebb mit tesz manapság? Robbantsa fel azt a bombát.

– Levelet kaptam Mrs. Vailtől.

– Kitől? Ja, Pennytől. És ebben mi az a hatalmas szenzáció? Azt mondta, rendszeresen leveleznek.

– Igen, uram. De ebben a levélben azt írja... Meg kell említenem, hogy legutóbbi levelemben tájékoztattam Mrs. Vailt, hogy a közismert amerikai pénzember, J. B. Polk lánya a kastélyban vendégeskedik. Azt gondoltam, ez méltán tart számot érdeklődésére.

– Nem tudom, miért érdekelné ilyesmi, de folytassa.

– És a válaszlevelében... ez dúlt fel annyira, Mr. Galahad... azt állítja, hogy Mr. Polknak nincs is lánya.

– Micsoda?

– Pontosan ezt írja, uram.

– Elképesztő.

– És Mrs. Vail nem tévedhet. Azt írja, hogy az apja, Mr. Donaldson közeli barátságban áll Mr. Polkkal.

– így hát neki tudnia kellene arról, ha Polknak volna lánya.

– Pontosan, Mr. Galahad. Az ember habozva bár, de arra a következtetésre kényszerül, hogy az a hölgy, aki őladységének Miss Polk néven mutatkozott be, szélhámos.

– És minden bizonnyal valami rosszban sántikál. Csak tudnám, miben.

Beach terjedelmes vallanak tiszteletteljes rándítása jelezte, hogy ez olyan rejtély, amelyet ő sem tud megoldani. Gally összeráncolta a homlokát.

– Nos – mondta –, a legkézenfekvőbb megoldás, hogy megkérdezzük tőle. Van valami elképzelése, hogy hol lehet?

– Igen, Mr. Galahad. Az illető úgy tájékoztatott, hogy a tetőre készül.

– És ez mikor történt?

– Igen rövid idővel ezelőtt.

– Akkor valószínűleg még mindig ott tartózkodik. Megyek és megnézem.

Gally hangja mentes volt minden lelkesedéstől. Ráébredt, hogy amikor találkozik Vanessával, szigorúnak és hajlíthatatlannak kell mutatkoznia, és mindig is nehezére esett a szigorúság és a hajlíthatatlanság álorcáját magára ölteni.

Természeténél fogva toleráns volt, és szerette békén hagyni az embereket, hadd tegye mindenki, ami jólesik neki. Ezt a gondolkodásmódot követte a Pelikán Klub összes tagja. „Semmi közöm hozzá”, szóltak, amikor valaki valamiben mesterkedett, és Gally mindig ugyanezt mondta.

Ez a mostani azonban speciális eset. Most az egész családot kell képviselnie, és akármiben töri is a fejét a lány, az minden bizonnyal ellenkezik az ő érdekeikkel. Nem engedheti meg magának, hogy felülkerekedjen rajta a Pelikán-tagok kötelező nemtörődömsége, vagy az a tény, hogy igencsak megkedvelte a lányt. Most szó sem lehet arról, hogy közönyös szemlélő módjára kísérje figyelemmel az eseményeket.

Világos volt számára, mint a nap. Mégsem állíthatjuk, hogy vidáman indult neki, hogy küldetését teljesítse. Arra készült, hogy téte-a-téte-et folytasson az ellenkező nem egy kiváltképp kiművelt tagjával, de nemigen várta a találkát.

3

Noha a látogatók és a kastély vendégei nem túl gyakran vették maguknak a fáradságot, hogy felmásszanak idáig, a tető a blandingsi kastély olyan látványossága volt, amely bőven meghálálta a neki szentelt figyelmet, mivel innen kilátás nyílt egész Shropshire-re és a környező megyék lenyűgöző panorámájára. Hogy az elszánt felfedező idetaláljon, először el kellett mennie a nagyobbik kapusház mellett, ahol kavicsos sáv választotta el egymástól a nyugati szárnyat és a központi épületet, ezután egy kis ajtóhoz érkezett, amely mögött titokzatos kőlépcső lapult. Ezen felkapaszkodván hatalmas sík felületen találta magát, amelyet lőrésekkel tarkított oromzat vett körül, a szélén zászlórúddal, amelyen vidám zászló táncolt, hirdetvén, ha ez véletlenül számot tartana valaki érdeklődésére, hogy Clarence, Emsworth kilencedik grófja a birtokon tartózkodik. Kisfiúként, amikor gyakorta megesett, hogy hirtelen sürgető szükség támadt arra, hogy menedékre leljen atyja elől, Gally sok-sok boldog órát töltött el ezen a helyen.

Vanessa most itt ácsorgott, és a lőréseken keresztül bámészkodott lefelé. Gally odarikkantott neki, mire a lány megriadva fordult hátra.

– Ó, hello – mondta.

– Hello, hello – így Gally. Semmi értelme kimértnek és hajthatatlannak mutatkozni mindaddig, míg úgy nem kívánja a helyzet. – Szemügyre veszi a vidéket?

– Csodás a kilátás. Milyen hegy az ott?

– A Wrekin.

– És hol az a Bredon, amiről A. E. Housman ír?

– Atyaég, maga Housmant olvas?

– Miért ne tenném?

Gally kellemetlen érzése csak tovább erősödött. Vanessa elragadó lány, olyan, akit az ember akármikor habozás nélkül hazavinne, hogy bemutassa a mamájának. Az, hogy rásüsse a csalás bélyegét, egyáltalán nem ígérkezett könnyű feladatnak, és Gally egy rövidke percig eljátszott a gondolattal, hogy nem is teszi meg. Talán csak az olthatatlan kíváncsiság vette rá, hogy mégis folytatta. Tudta, addig képtelen lenne éjszaka nyugton aludni, amíg meg nem tudja, vajon miért vetemedett a lány arra a határtalan vakmerőségre, hogy egy olyan kemény fából faragott nőszemélyt, mint Connie, megpróbáljon bolonddá tenni.

– Maga igen figyelemreméltó lány – szólalt meg végre Gally.

– Mert verseket olvasok?

– Inkább arra gondoltam, amit akkor csinál, amikor éppen nem verseket olvas. Csak egy figyelemreméltó lány képes arra; amit maga véghezvitt.

– Mire gondol?

– Elhitette az én Connie húgommal, hogy J. B. Polk lánya. Az imént értesültem megbízható forrásból, hogy egyáltalán nincs is neki.

Gally megállt, válaszra várva. Amikor megkapta, nem az volt, amire számított. El volt készülve bűntudatos össze-rezzenésre, hirtelen elsápadásra, sőt esetleg még könnyáradatra is, de arra, hogy a másik szórakoztatónak találja majd a helyzetet, nem. Vanessa ugyanis hirtelen felnevetett, vidám, gyöngyöző kacagással, egy olyan, jó humorérzékű lány nevetésével, aki még akkor is képes csatlakozni a vidám hangulathoz, ha történetesen ő az, akiből tréfát űztek.

– Tartottam tőle, hogy ez előbb-utóbb bekövetkezik -szólalt meg, amikor vége lett a nevetési rohamnak. – Meg volt írva a csillagokban.

– Az a meglepő, hogy nem hamarabb következett be. Ha engem kérdez, annyit jósoltam volna a vállalkozásnak, hogy rögtön az első akadálynál orra fog esni. Connie férje nagyágyú a pénzvilágban odaát. Polk is nagyágyú a pénzvilágban. Az összes fogadó arra tett volna, hogy Connie már találkozott is vele. Hogyhogy nem?

– Mr. Polk nem találkozik senkivel. Visszavonultan él. Az egyetlen ember, akivel néha-néha üzleti ügyben összejár, egy bizonyos Mr. Donaldson, aki kutyakeksszel kereskedik.

– Ennek a Donaldsonnak viszont van egy lánya, aki kebelbarátja a mi Beachünknek. Ö az a megbízható forrás, amit említettem. Beach éppen most kapott tőle egy levelet, amiben megírta, hogy Polknak nincs semmiféle leszármazottja.

– Utálná is, ha volna neki. Boldogan éldegél négy kutyája és hét macskája társaságában.

– Elég sokat tud róla.

– Ó, az ember tájékozódik innen-onnan. Az igazság az, hogy én vagyok a titkárnője.

– Értem. És ahogy jó titkárnőhöz illik, apjaként tiszteli az öreget. Úgyhogy amikor azt állította, hogy a lánya, képletesen értette.

– Tetszik ez a megfogalmazás.

– Kifejezetten eufémisztikus. Connie úgy fogalmazna, hogy álnéven befurakodott a kastélyba.

– Ki furakodott be álnéven? Én ugyan nem. Talán kissé túllőttem a célon azzal, hogy J. B. Polk lányaként mutatkoztam be, de a nevem tényleg Miss Polk. Az apám neve P.P. Polk, Norfolkból származó tisztes amerikai polgár volt. A Polk elég jó norfolki név.

– Úgy véli?

– Nekem legalábbis ezt mondták.

– És az, hogy egyszerre két Polk is van az irodában, nem okoz kavarodást? Ha besétálnék és elrikkantanám magam, hogy „Polk!”, melyikőjük ugrana elő?

– Egyikünk sem. Még csak halovány reménye sem lenne rá, hogy előzetes bejelentés nélkül bármelyikünkkel is találkozhat. De ha arra céloz, hogy vajon zavarja-e a véletlen egybeesés Mr. Polkot, akkor a válaszom: nem. Inkább szórakoztatónak találja. Szerintem valójában egyedül ez az oka, amiért én lettem a titkárnője és legbensőbb bizalmasa.

– Legbensőbb bizalmasa?

– Nagyon-nagyon benső. J. B.-nek nincs titka előttem.

– Elég jól fizető állás lehet. -Az.

– Akkor – mondta Gally, aki eddigre őszintén zavarba esett – egyszerűen nem értem. Mire megy ki a játék?

– Tessék?

– Mit keres akkor itt? Valami múzeumnak dolgozik, ami meg akarja szerezni magának Clarence mamuszát? A Smithsonian valószínűleg szép kis summát adna érte. Vagy egy titkos társasággal szövetkezett, amely Beach elrablását tervezi? Az áldóját, lányom, csak kellett hogy valami oka legyen, hogy idejöjjön álnév alatt!

– Nagyon egyszerű. Látni akartam a blandingsi kastélyt.

– Egyszerűen ez az oka?

– Egyszerűen ez.

A kimértségből, aminek eddig az oly sajnálatosan híjával volt, most bekúszott valamennyi Gally modorába.

– Utálom, ha hülyét akarnak belőlem csinálni.

– Nem akarok hülyét csinálni magából. Látni akartam a helyet, és amikor azt mondom „látni”, akkor az valóban azt jelenti, hogy látni. Itt élni egy darabig, úgymond belemerítkezni a hely igazi hangulatába, és nem csak eljönni egy látogatási napon, amikor csak egy vagy a bámészkodók nyájából, akiket a komornyik vezet körbe.

Gallynek egy csipetnyi értelmet sem sikerült kibányásznia abból, amit Vanessa mondott.

– Ez nagyon furcsa. Természetesen szerfölött hízelgő számomra mint a család egyik tagja számára, ha valaki ilyen magasztaló véleménnyel van erről az ócska koldustanyáról, de honnan veszi ezt a lelkesedést? Sohasem gondoltam volna, hogy valaki, aki New Yorkban él, egyáltalán hírét hallja a blandingsi kastélynak. Ez itt nem a Buckingham-palota vagy a Tower.

– Az anyám miatt van.

– Mit ért azon, hogy az anyja miatt? Mi van az anyja miatt?

– Ő mesélt nekem állandóan a kastélyról gyerekkoromban. A parkról, a tóról, a tiszafaalléról, a borostyánszalonról meg mindenről. Teljesen magával ragadott. Sohasem tudtam betelni a történeteivel, és el is határoztam, hogy egyszer el kell jönnöm ide.

– És eljött.

– Ideiglenesen, mondhatjuk.

– És hogyan lett a kedves mama ilyen nagy szakértője a kastélynak? Járt itt valamikor?

– Bizonyos értelemben. Itt volt szobalány.

– Micsoda?

– Meglepődött?

– Igen, nagyon. Csak nem hülyít már megint?

– Hogyhogy megint? Nem hülyítettem egyszer sem.

– Tegyük fel, ahogy a keresztfiam mondaná, hogy mégis. Hogy az ördögbe kerül egy blandingsi szobalány New Yorkba?

– Megtörténhet, ha az élet a megfelelő eseménysort produkálja. Az apám egy amerikai milliomos szolgálatában állt. Látogatóban jártak a kastélyban. Az apám természetesen megismerkedett anyámmal. Egymásba szerettek, összeházasodtak, aztán a milliomossal hármasban visszamentek Amerikába, és boldogan éltek egészen addig, míg évek múlva, egyszer csak a milliomos meg nem halt szívszélhűdésben. Eddig minden világos?

– Mint a nap.

– Az, hogy hogyan lettem J. B. magántitkára és Lady Constance barátnője, talán egy kicsit hosszabb magyarázatot igényel. Akarja hallani az életem történetét?

– Leghőbb vágyam. Ne felejtse ki azokat az okokat sem, amelyek végül arra vezettek, hogy beugrott a,J. B. Polk lánya” szerepbe.

– Erről is szó lesz. De először talán szívjunk el egy cigarettát, ha van magánál.

Gally előhalászta a cigarettatárcáját. Vanessa csak álldogált, és nézett keresztül az oromfalon, arcán elragadtatott kifejezéssel.

– Gondolom, az ősei innen zúdítottak forró ólmot az ellenségeik nyakába – szólalt meg.

– Egyfolytában. Jó nagyokat ugrottak tőle.

– Pontosan ez az, amit olyan romantikusnak találok a helyben.

– Sejtem, mire céloz. Elragadóak ezek a régi angol szokások. De hagyjuk most az őseimet. Halljuk a sztorit.

– Nekikészült?

– És repesve várom.

– Akkor vágjunk bele. Hol is ért véget az utolsó epizód?

– A milliomos halálánál.

– Igen. Hagyott némi pénzt az apámra, éppen eleget ahhoz, hogy nyithasson egy kis vendéglőt. Elég jól ment az üzlet, így aztán jó iskolába mehettem, utána meg főiskolára. Mindig is titkárnő akartam lenni, úgyhogy nekigyürkőztem a gyorsírásnak és minden effélének, aztán állást kaptam, utána egy jobb állást, míg végül fokról fokra eljutottam a szamárlétrán a Polk Vállalathoz, és hamarosan, mint már említettem az előző fejezetben, J. B. Polk magántitkára lettem. Nem untatom?

– A legkevésbé sem.

– Az én fülemnek elég unalmasán hangzik. De figyeljen, mert a cselekmény most kezd szövevényesebbé válni. Körülbelül három héttel ezelőtt bementem az irodába, és ott találtam a munkaadómat, amint a haját tépte, már ami kevés megmaradt belőle hajlott korára. Kiderült, hogy valami bírósági ügy készülődik ellene, milliók forognak kockán, és ráadásul azt csiripelik a verebek, hogy az ellenfél engem akar megidézni tanúnak. És ha én tanúvallomást teszek egy bizonyos levéllel kapcsolatban, J. B. igen nagy bajba kerülne. Minden jel arra mutatott ugyan, hogy a levél elveszett, de én tanúsíthattam volna, hogy mi állt benne, és akkor munkaadóm minden reménye füstbe ment volna, hogy megnyerje a pert. Érti, mire akarok kilyukadni?

– Azt hiszem.

– Én biztos vagyok benne, hogy érti. A főnököm azt mondta, hogy amilyen gyorsan csak tudom, el kell hagynom az országot. Azt mondta, hogy Anglia volna a legjobb rejtekhely, ami nekem nagyon is megfelelt, mert bár már rengeteget hallottam az országról, még sohasem jártam itt. Bőkezűen egy bizonyos pénzösszeget bocsátott rendelkezésemre, hogy fedezze a költségeimet, és helyet foglaltatott nekem egy hajón, így találkoztam össze Lady Constance-szel. Most pedig biztosan arra kíváncsi, miért vélt engem a húga J. B. Polk lányának.

– Pontosan ezt akartam kérdezni.

– A dolog csak úgy adódott. Miután barátságba kerültünk Lady Constance-szel, rengeteget mesélt nekem a kastélyról, és bár én meglehetősen nyílt célzásokat tettem, hogy szeretnék csatlakozni hozzá, amikor ideutazik, semmi jelét nem mutatta, hogy szeretne meghívni. Láthatólag ódzkodott attól, hogy túlságosan mély barátságokat kössön idegénekkel egy óceánjáró hajón. Aztán amikor egy szép napon a hajó lapjában megjelent valami iromány J. B. Polkról meg a kutyáiról, macskáiról, és Lady Constance megkérdezte, hogy rokonságban állunk-e, mintha egyenesen a sors nyújtotta volna tálcán a lehetőséget, és minden idegszálammal éreztem, hogy hamarosan itt a happy end, úgyhogy azt mondtam: a lánya vagyok. Abban a másodpercben meg is kaptam a meghívást. És így érkezik hősnőnk a blandingsi kastélyba. Most pedig – szólt –, azt hiszem, jobb, ha megyek, és becsomagolom a bőröndjeimét.

Gally csodálkozva meredt rá.

– Csak nem akar elutazni?

– Dehogynem. Semmi kedvem a helyszínen tartózkodni, amikor maga előadja a sztorimat Lady Constance-nek. Nem szívesen állnék ott egy lornyon előtt, amin keresztül olyan tekintettel méregetnek, mintha valami alattomos csótány volnék. A szíves marasztalást ne vedd komolyan, ez a legfőbb Polk-jelmondat.

Nagyon ritkán esett meg, hogy Gallyből, aki azzal hízelgett magának, hogy bármilyen helyzetben képes megőrizni a rezzenetlen lelkiállapot álorcáját, a rémült hitetlenkedés kiáltást csalt volna, de most ez történt. Úgy hangzott, mintha egy papírzacskót durrantottak volna ki.

– Csak nem képzeli, hogy kitálalok Connie-nak?

– Nem arra készül?

– Dehogy készülök én ilyesmire.

– De én szélhámos vagyok.

– Na és? Gyakorlatilag mindenki, aki megfordul nálunk, az. Én már annyi szélhámossal találkoztam gyerekkorom óta, amennyiről maga még csak nem is álmodott. Akkor lepődtem volna meg igazán, ha maga nem szélhámos. Attól tart, hogy én kiadom a titkát? Diszkréció és síri csend, leányom, diszkréció és csend.

Vanessa szemmel láthatóan meghatódott.

– Ez irtózatosan szép magától.

– Nem nagy ügy.

– Azt sem tudom, mit mondjak.

– Ne mondjon semmit. És Beachet is rá fogom venni, hogy tartsa meg magának, amit tud. Lakat lesz a száján. Most megyek is, és elhelyezem azt a lakatot.

Alig távozott el Gally sietős léptekkel, láthatóan a végsőkig elszánva, hogy ezt a jótéttel végrehajtsa, amikor Wilbur Trout jelent meg a színen.

Sápadt és ideges volt. Az imént járt a képtárban, ahol a szokásoshoz képest jócskán megcsappant lelkesedéssel vette szemügyre a fekvő aktot ábrázoló festményt.

Talán emlékszik még rá a nyájas olvasó, hogy azon alkalommal, amikor Vanessa felvázolta a kép eltulajdonításának tervét, Wilbur teljes egyetértését fejezte ki. De ezután, ahogy teltek-múltak az órák, kétségek szállták meg hősünk lelkét. Attól a szokásától eltekintve, hogy egyre-másra újabb és újabb szőkeségekkel lépett frigyre, a legkevésbé sem volt kalandvágyó ember, és ahogy végigperegtek előtte a Vanessa által élénk színekkel lefestett eljövendő események, roppant rossz hatást gyakoroltak idegrendszerére.

Emiatt most, amikor Vanessa nyitó szavaira, „Willie, ma éjjel meg kell szereznünk”, Wilbur szíve nagyot ugrott, az inkább a pániknak, semmint a felhőtlen örömnek volt tulajdonítható. A lelkében dúló érzelmek nem sokban különböztek azoktól, amik akkor éltek ott, amikor éppen a levegőn kérészül suhant, útban a Plaza szökőkútjába – egyrészt sajnálkozást afelett, hogy olyasmibe fogott, ami csak első hallásra tűnt jó ötletnek, másrészt a zavarba ejtő felismerést, hogy most már késő visszakozni.

Nyelt kettőt, és megkérdezte:

– Minek ez a nagy sietség?

– Elengedhetetlenül fontos. Ha Lady Constance rájön...

– Mire?

– Valamire velem kapcsolatban.

– Mire jöhetne rá veled kapcsolatban?

– Valamire, amit Gally Threepwood fedezett fel. Ha Lady Constance tudomást szerez róla, alig hatvan másodpercen belül úgy kilódít, mégpedig a fülemnél fogva, hogy a lábam sem éri a földet. Gally megígérte ugyan, hogy egyetlen szót sem fog ejteni erről a dologról, de az ember sohasem lehet biztos. Nagyon jó kis sztori, ezért cseppet sem tartom lehetetlennek, hogy a jó öreg Gally mégsem tud ellenállni a kísértésnek, és minden fogadkozása ellenére elmondja valakinek. Nem, nincs más lehetőségünk. Chesney már biztosan Londonba ért. Ma délután felhívom, hogy legyen ott az ablak alatt éjjel kettőkor. Addig akár alhatsz is egy kicsit. Majd én kopogok az ajtódon, és felkeltelek. Mi a baj? Nem úgy nézel ki, mint akit szétvet a boldogság.

– De igen, szétvet.

– Helyes. Gondolj arra, hogy hamarosan tiéd lesz a kép, csakis a tiéd. Rózsát szórhatnál a kalapodból örömödben az ünneplő tömegnek. Bár Geneviéve „józsák”-at mondana, nem igaz?

– Mindig így mondta.

– Nem csoda, hogy ennyire hiányzik – mondta erre Vanessa.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A Vanessa ágya melletti ébresztőóra finoman csilingelt, így jelentette gazdájának, hogy két óra van. Vanessa felült, és az álom utolsó nyomait is kitörölte szép szeméből. Korán nyugovóra tért, hogy tiszta fejjel tudjon nekifogni éjszakai feladatainak, ezért most tiszta fejjel gondolta végig a programtervezetet, amelyet végül kielégítőnek ítélt. Fogta a zseblámpát és a vaskos kötelet, amely elengedhetetlenül fontos felszerelés, amikor valaki egy vaskos aktot ábrázoló, vaskos keretben levő képet készül leereszteni egy második emeleti ablakból, és ezeken kívül még egy nagy kulaccsal is felszerelkezett, arra az esetre, ha munkatársában fel kell szítania a harci szellemet. Olyan eshetőség volt ez, amelyre kétségtelenül érdemes volt elkülöníteni bizonyos keretet a költségvetésben. Amikor legutóbb találkoztak, Vanessa felfigyelt rá, hogy bűntársát idegi eredetű bántalmak gyötrik, de a baj nem tűnt akkorának, hogy egy jó kis kulacs segedelmével ne lehetne kikúrálni.

Milyen különös, gondolta Vanessa, hogy ez a nagy, erős férfi, aki annak idején meglehetős hírnévre tett szert a focipályán, most így elbátortalanodjon egy olyan helyzetben, amelyet ő, a szegény, gyenge nő, pusztán a hétköznapok unalmas egymásutánjában bekövetkezett kellemes és serkentő hatású változatosságnak tekint; de Wilburnak láthatóan tényleg inába szállt a bátorsága. Amíg ő maga várakozásteljesen szegezte tekintetét az előttük álló eseményekre, addig Wilbur, hacsak Vanessa megérzései nem csaltak, pontosan olyan tüneteket mutatott, amit Lady Macbeth lélekgyöngeségként értékelt volna. Következésképpen a kulacs nélkülözhetetlen.

Miközben fesülködőköpenyt húzott pizsamája fölé, és Wilburra gondolt, meglepetten vette tudomásul, hogy a szívét jóleső gyengédség tölti el. Az alatt a rövid idő alatt, amíg jegyesek voltak, csak baráti szeretet ébredt lelkében a férfi iránt, de a blandingsi kastélyban töltött utóbbi napok alatt a szeretet valami mássá változott át.

Nem kérdéses, hogy Vanessának nem esett nehezére jó barátságban lenni a férfival, hiszen Wilbur kedves, szeretetreméltó, és a legtöbb kérdésben hozzá hasonlóan gondolkozik. És ami fődolog, nem különösebben gyors észjárású. Ez csak tovább növelte vonzerejét Vanessa szemében, aki nem bízott az okos férfiakban. Nagy kár, hogy a pénzhajhászó nőcskék hada úgy tekint szegény fiúra, mint leghőbb imáikra érkezett isteni válaszra. Vanessa tudta, hogy Wilbumak olyasvalakire van szüksége, aki vigyáz rá, megóvja és megszabadítja attól a katasztrofális berögzüléstől, hogy a legelső alkalommal bolondot csináljon magából, de tisztában volt vele, arra semmi esélye, hogy e feladat az ő nyakába szakadjon, mert alighogy megszerzik a képet, a férfi visszamegy New Yorkba, és a legközelebbi hír, amit hallani lehet majd felőle, az lesz, hogy megint elvett valami visszataszító nőszemélyt, és újabb munkát ad a válóperes ügyvédeknek. Elkeserítő.

Ám ha Wilbur Trout családi életének jövője felett búslakodik, az úgysem vezet semmire. Gyorsan felkapta a kötelet, a zseblámpát és a kulacsot, azzal elindult magányos útjára a sötét folyosón.

Wilbur szobája az volt, amelyikben, a családi legenda szerint, az egyik tizenötödik századi Emsworth kioltotta felesége életét egy csatabárddal, amely módszer köztudottan nagy népszerűségnek örvendett az akkori férjek között, ha történetesen megelégelték a házaséletet. A szerencséden feleség rettenetes perceket élhetett át, amint az ajtót döngető férjet kellett hallgatnia, de aligha sokkal rettenetesebbeket, mint amilyenekben Wilburnak volt része, amikor Vanessa kopogtatása felharsant a csendes éjszakában. Maga Lord Emsworth sem tehetett volna rá mélyebb benyomást, akkor sem, amikor csúcsformáját hozta asztalborogatásban. Wilbur többórányi álmatlan hánykolódás után szenderedett el, és a kopogtatás éppen azon a ponton törte át az álom falát, amikor lázálmában egy bomba robbant talpa alatt.

Legfőként az okozta lelkesedésének teljes hiányát az éjszakára tervezett munkával kapcsolatban, hogy a blandingsi kastélyban kell végrehajtani. Félt, hogy a kastély úrnőjének hirtelen felbukkanása meghiúsíthatja a gondosan szervezett akciót. Lady Constance szokása, amit a herceg úgy jellemzett, hogy őladysége szereti eljátszani a nagyasszonyt a látogatók előtt, Wilburt már első találkozásuk alkalmával, amikor az asszony hangulata nagyon hasonlatos volt ahhoz, amilyenben Johnt fogadta, rémülettel töltötte el. Hosszú évek tapasztalatával háta mögött sem mondhatta el magáról, hogy valaha is találkozott volna hasonló jelenséggel, és amikor felébredt Vanessa kopogtatására, csontja velejéig hatolt a gondolat, hogy ez a hölgy rajtuk üthet, amint éppen nekiállnak elvégezni a piszkos munkát. Képzelete élénk képet vetített elé, amint Lady Constance beviharzik a képtárba, és azt kiáltja: „Mi a fene megy itt?!”, vagy akármit, amit a brit arisztokrácia tagjai szoktak kiáltani, amikor rajtakapják vendégeiket, hogy hajnali kettőkor éppen a kastélybeli ingóságokat készülnek elemelni. Ahogy abbéli esélyeit latolgatta, vajon képes lesz-e hajnalhasadtáig kitartani ideg-összeroppanás nélkül, nem sokra taksálta őket.

Mindezek miatt aztán mélységes megkönnyebbüléssel nyugtázta a kulacs jelenlétét, és találkozásuk óta már nem első alkalommal tudatosult benne, milyen mély a csodálat, amely lelkében ébredt ez iránt a rendkívül tehetséges lány iránt, aki mindig mindenre gondol.

– Ide vele – mondta, mivel effajta alkalmakkor nem volt híve a felesleges szócséplésnek, Vanessa pedig átnyújtotta a kért tárgyat, amelynek tartalma olyan varázserővel bírt, mintha egy fáklyásmenet haladt volna keresztül Wilbur bensőjén, készen arra, hogy ideiglenesen elűzze a félelmet, ami alatt görnyedezett. Hangjában már-már vidám közönyösség csengett, amikor legközelebb megszólalt:

– Olyan szép vagy abban a pongyolában, akár egy angyal.

Kedves bók volt, és Vanessa hálásan fogadta.

– Ez éppenséggel fésülködőköpeny, Willie, de azért köszönöm.

– Geneviéve-nek is van egy ugyanilyen.

Vanessa összeszorította ajkát, de uralkodott magán. Hangjában nyoma sem volt a neheztelésnek, holott a másik ízléstelen témát érintett.

– Tényleg? Érdekes. Mesélj még valamit Geneviéve-ről. A kérés láthatóan váratlanul érte Wilburt. Habozva vakargatta az állat.

– Nem sokat lehet mondani róla.

– Kutass egy kicsit az emlékezetedben.

– Őrült jól nézett ki.

– Lefogadtam volna.

– Szőke.

– Erre is fogadtam volna.

– Nem sokat beszélt.

– Ó, szóval egyike volt azoknak a csodálatos, erős, csendes lányoknak.

– Kivéve, amikor dühös lett rám.

– Olyankor beszédes lett?

– Általában igen. Bár néha egyszerűen csak hozzám vágott valamit.

– Például mit?

– Hát, bármit, ami a keze ügyébe esett. -Józsákat?

– Meg egy csomószor kizárt a szobából. Emlékszem, egyszer valamin összevitáztunk egy mulatóban, visszament a szállodába, és mire visszaértem, minden egyes bútordarabot ízzé-porrá zúzott egy piszkavassal, a képeket meg mindent.

„Hello, szivi”, mondta, „kitakarítottam.” Aztán kikergetett a piszkavassal.

– És beadta a válókeresetet?

– Nem sokkal utána.

– Milyen indoklással?

– Embertelen bánásmód miatt.

– Szegény pára, mennyit szenvedhetett.

– Az igazi ok persze az volt, hogy le akart lépni azzal a trombitással.

– Ja, tényleg, róla el is feledkeztem. Azt hiszem, említetted, hogy valami névtelen zenekarban játszik.

– Igen, és pontosan ez az, amit nem értek. Mindig azt hittem, hogy megválogatja, kivel áll össze.

– Igényes volt őnagysága?

– Nagyon.

– Nos, talán meríthetsz némi vigaszt abból a gondolatból, hogy most a trombitás az, akit piszkavassal a kezében hajkurász. Kész vagy azzal a kulaccsal?

– Már csak egy kicsi van benne.

– Tedd felre a későbbi ünnepléshez. Menjünk már – szólította fel társát Vanessa. – Indulás.

Az volt a szándéka, hogy az elvégzendő munkálatok során a megvilágítást kizárólag a zseblámpára bízza, de a keskeny fénysugár olyan baljóslatú és kísérteties helyiséggé varázsolta a képtárat, hogy Wilbur félelmeire tekintettel inkább amellett döntött, hogy felkapcsolja a villanyt. A dolog azonban úgy esett, hogy pontosan ezzel a tettével segítette elő még jobban e félelmek elhatalmasodását. A hirtelen fényáradat egyetlen szempillantás alatt elsöpörte mindazt a gerincoszlop-szilárdító hatást, amelyet a kulacsnyi tüzes víz Wilburra gyakorolt. Emsworth-ősök hosszú sorai tűntek fel körös-körül, és ahogy csendes rosszallással bámultak rájuk keretükből, a lehető legrosszabb hatást tették a törékeny idegrendszerre. Wilbur ugyan nem volt jelen, amikor Dunstable herceget hirtelen ihlet szállta meg, és a tiszteletreméltó elődöket a Madame Tussaud-fele panoptikum Rémségek Termében lakozókhoz hasonlította, de ha ott lett volna, minden bizonnyal habozás nélkül csatlakozik a herceg véleményéhez. Megállapította, hogy a grófok is elég szörnyűségesek, de a grófnék még őket is túlszárnyalják. Lázban égő szemének úgy tűnt, mintha Lady Constance megannyi ikertestvére venné körül.

– Add ide megint azt a kulacsot – mormolta.

Vanessa végrehajtotta a kért emberbaráti cselekedetet, de szórakozottan, mint akinek gondolatai egészen másutt járnak. Bár őt nem viselte meg annyira a grófok és grófnék látványa, mint társát, az a könnyed nemtörődömség, amely-lyel nekiindult az expedíciónak, eltűnt, és átadta helyét annak az érzésnek, hogy valami nincs rendjén.

„Pontosan kettőkor”, mondta Howard Chesneynek délután a telefonban, amire ő azt felelte, hogy „Oké, pont kettőkor. Rendben!”, de bár két óra már réges-régen elmúlt, az ablakból kitekintve láthatóvá vált, hogy segítőtársuk nincs az őrhelyén. Voltak odakint nyulak, menyétek, lepkék és denevérek, még bagoly is, amint Gally említette Johnnak, de Howard Chesney egy szál se. Beach ezt a körülményt olybá tekintette volna, hogy pontosan ez hiányzott eleddig a blandingsi kastély tökéletességéhez. Vanessa nem osztotta e nézetet. Nem viseltetett mély érzelmekkel Howard Chesney iránt, de azt elismerte, hogy jelenléte alapvetően szükséges a terv kivitelezéséhez, és hiányában feltámadt a gyanú, hogy semmi sem úgy van, ahogy lennie kellene.

E gyanú fokozatosan nőtt, míg végül az istálló feletti óra azzal, hogy elütötte a felet, a legutolsó, haloványan pislákoló reményt is kioltotta. Mellkasában a legyőzöttség nehéz súlyával, amit minden szervező úgy utál, odafordult Wilburhoz, hogy megossza vele a hírt.

Vanessa méltóságteljesen tudta viselni a vereséget. Teljesen egy véleményen volt azzal a filozófussal, akárki volt is az, aki kimondta a nagy igazságot, miszerint haszontalan a már kidőlt tej felett búslakodni. Ez a mostani eset, mondta

Vanessa magának, pontosan csak a már kidőlt tejhez hasonlítható, és nem lehet tenni semmit sem ellene. Ami Howard Chesneyt illeti, nem érzett iránta haragot. Tudta, hogy csak komoly baleset vagy más katasztrófa akadályozhatta meg abban, hogy eljöjjön és leakasszon ezer dollárt. Csupán Wilbur csalódottsága keltett szívében mély együttérzést.

– Attól tartok, Willie – kezdte, de nem folytatta, mert világosan kitűnt, hogy a perc nem alkalmas sem magyarázkodásra, sem sajnálkozásra. Wilbur ugyanis egy karosszékbe süppedve, hosszú lábát kinyújtva, fejét oldalra billentve csendben szunyókált. Vanessa sokáig állt ott és figyelte. A maga számára is meglepő volt az anyai gyengédség, amely elsöprő erejű hullámban tört rá, amikor megpillantotta bűntársát e pozícióban. Legeslegjobb barátai sem állíthatták volna, hogy Wilbur így, a karosszékben szuszogva, oldalra kókadt fejjel ünnepi látványt jelent a szemnek, de Vanessára mégis erős vonzerőt gyakorolt, amely az idő előrehaladtával nőttön-nőtt. A lány úgy érezte, hogy képes lenne az idők végeztéig ott ácsorogni, és beinni ezt a látványt.

De a körülmények ismeretében ez aligha volt tanácsos. Eddig semmi sem zavarta ugyan meg magányukat, de nem lehet tudni, meddig tarthat ez az áldásos állapot. Vanessa lassanként ismét a régi, gyakorlatias önmagává vedlett vissza. Gyengéden megráncigálta a vörösesszőke hajat.

– Menned kell csicsikálni, Willie.

Amaz nehézkesen, nagy nyögések és gurgulázás közepette tért észhez. -Eh?

– Szépen mondj jó éjszakát. – Mi van?

– Kelj már fel. Vége a bulinak. Wilbur hunyorogva felült.

– Aludtam?

– Mint a tej.

– Különös. Mintha nem lennék hozzászokva az éjszakázáshoz. – Pillantása az aktra esett. Az arcán meglepettség tükröződött. – Hát ez még mindig itt van? Hány óra van?

– Lassan három lesz.

– Chesney meg még nem jött? Biztos történt vele valami.

Wilbur feltételezése helytálló volt. Úton Shropshire és az ezer dollárja felé, Chesney csak Worcestershire-ig jutott. Most is ebben a megyében tartózkodott, mivel törött lábbal feküdt Wibley-in-the-Vale falu kórházában, hasznos tanulságként a falucska lakóinak, hogy ne merüljenek álomba a volán mögött, ráadásul a rossz oldalon autókázva, amikor szemből egy ásványvizes üvegekkel megrakott teherautó közeleg.

Vanessa egyetértett:

– Igen, biztosan történt vele valami. Nélküle pedig semmire sem megyünk, úgyhogy, amint már említettem, a bulinak vége. Sajnálom.

Wilbur nem szólt egy szót sem. Odalépett a képhez, és gondolatokba merülten vette szemügyre. Utána lassan tudatára ébredt, hogy szólt hozzá valaki, és hátrafordult.

– Mit mondtál?

– Semmit.

– Mondtál valamit.

– Csak azt, hogy sajnálom.

– Miért?

– Te nem?

– Úgy érted, hogy ezt itt?

– Tudom, mennyire meg akartad szerezni.

– Ide figyelj – mondta Wilbur. – Hadd vallják be neked valamit. Nincs szükségem erre az átkozott vacakra.

– Micsoda?!

– És tökhülyének érzem magamat, ha arra gondolok, hogy valaha is meg akartam szerezni. Most már akkor se kéne, ha ajándékba adnák. Tudod, mire van szükségem?

– Mire5

– Rád.

– Rám?

– Igen, rád. Rájöttem, mekkora marhaságot tettem, amikor hagytalak elmenni, aztán arra pazaroltam az időt, hogy elvettem egy csomó különféle nőcskét, akik nem érnek fel a te kisujjad körmével sem. Tudhattam volna, hogy mind pusztán vaklárma volt, és igazából te vagy az, akire nekem szükségem van. Legszívesebben hasba rúgnám magamat. Az egész sztori újra csak bizonyíték arra, hogy mekkora hülyét tud csinálni magából egy pasas, ha kicsit is igyekszik. Meg kellene vizsgáltatnom a fejemet. Na, mit szólsz hozzá?

Vanessát olyan elemi erővel rohanta meg a boldogság, hogy hirtelen még a grófok és a grófnék is megszépültek a szemében. Mintha jóindulatúan tekintenének le keretükből erre a románcra, amely mélységes elégedettséggel tölti el mindannyiukat. A harmadik gróf is egy kedves nagybácsi arckifejezését öltötte magára, pedig ő bármelyik gengszter-bandához minden nehézség nélkül odasétálhatott volna Chicagóban, és az összes jelenlévő közéjük tartozóként üdvözölte volna. Vanessa mély levegőt vett.

– Willie! Ez most lánykérés?

– De még mennyire! Mit hittél, micsoda?

– Az ember sosem tudhatja. Természetesen hozzád megyek feleségül, Willie.

– Ez a beszéd – felelte erre Wilbur.

Odalépett a lányhoz, és annak az embernek a szakértelmével ölelte át, aki rövidnadrágos kora óta csak azzal múlatja az idejét, hogy lányokat ölelget, és minden bizonnyal arra is hajlandó lett volna, hogy meghatározatlan ideig fenntartsa a dolgok ezen állását, ha Vanessa ki nem bontakozik a karjából és hátra nem lép.

– Igen, hozzád megyek, Willie, de azt hiszem, úgy tisztességes, ha tudod, mire kell felkészülnöd.

– Mire gondolsz?

– Csak arra, hogy ha én valakinek a felesége leszek, akkor az örökre szól. Ha valakit hites férjemmé fogadok, akkor az illető meg is marad annak. Hajlandó vagy elviselni engem magad mellett irtózatosan hosszú ideig is, Willie?

– Nekem megfelel. – Biztos?

– Még szép, hogy biztos.

– Akkor nem látom további akadályát annak, hogy újra a karodba zárj. Elég jó érzés volt az első alkalommal is. És most – mondta Vanessa – ideje, hogy menjünk, és megpróbáljunk egy kicsit aludni. Holnap szépen búcsút veszünk a kastélytól, Londonba utazunk, és valahonnan felhajtunk egy anyakönyvvezetőt. Itt nem a békebíróságon esküszik az ember, hanem az anyakönyvi hivatalban.

TIZENHARMADIK FEJEZET

l

A következő reggel szokás szerint a függőágyban találta Gallyt, de ezúttal a monoklija nélkül, mert levette, és becsukta a szemét, hogy így serkentse munkára agyát, mivel most igen intenzív munkát várt el tőle. Az istállóbeli macska, aki mindig felismerte a rokon lelket, ha összetalálkozott eggyel, ma is felugrott a hasára, és várakozásteljesen dorombolt, de ezúttal Gally túl elfoglalt volt ahhoz, hogy megvakargassa a füle tövét. Barátságosan, de zárkózottan viselkedett.

A Pelikán Klub jó nevelésben részesíti tagjait, az egyik aranyszabály, amit el kell sajátítaniuk, az, hogy nem számít, milyen vihar dúl lelkűkben, kifelé mindig meg kell őrizniük a cölöphöz kötözött indián pókerarcú nemtörődömségét. Amint ott feküdt, nem volt szem, amely észrevehette volna rajta, mekkora kínok gyötrik lelkét, miközben szeretett keresztfia kuszáit magánügyei járnak a fejében. Vanessa, amikor megállt a függőágy mellett, csak a szokásos, háborítatlan lelki nyugalommal bíró Gallyt vélte megtalálni.

– Hello – szólította meg. – Látom, milyen kényelmesen elhelyezkedett. Ne álljon fel. Az illemtankönyvek előírják, hogy egy úriember mindig álljon fel egy hölgy jelenlétében, de ez nem vonatkozik arra az esetre, amikor az úriember függőágyban heverészik, egy macskával tetézve. Csak azért jöttem, hogy elbúcsúzzam.

Bár ez azzal járt, hogy el kellett távolítania a macskát, Gally felült erre a hírre. Visszatette a monokliját, és nem minden szemrehányás nélkül való hitetlenkedéssel meredt a lányra.

– El akar utazni?

– Egypár percen belül megyek.

– Azt mondta, hogy nem fog.

– Megváltoztattam a terveimet. Ne nézzen már rám olyan szemrehányóan. Nem azért, mintha nem bíznék magában, hogy nem adja tovább. Tudom, hogy a Threepwoo-dok szava szent. De történt valami azóta, hogy a tetőn beszélgettünk. Szabadon beszélhetek a macska előtt? Tudnom kell, mert egyelőre a titoktartás legsötétebb leple fedi, amit mondani készülök, és nem akarom, hogy bárki szétkürtölje a hírt. Feleségül megyek valakihez.

– Micsoda?!

– Igen, kedves uram, már minden el van rendezve.

Szörnyű balsejtelem borzongatta meg Gally kifogástalanul öltözött alakját a feje búbjától egészen a lábujjáig. Hangja megremegett.

– Csak nem Dunstable-hez?

– Te jó ég, dehogy. Hogyhogy pont őt szúrta ki?

– Egy lány, akit Dunstable olyan gazdagnak hisz, mint magát, mindig ki van téve a veszélynek, hogy rávetődik egy olyan pasas, aki annyira szereti a pénzt, mint ő. Már napok óta igyekszik megkörnyékezni magát. Kérdezze meg Connie-t, ha nem hisz nekem.

– Akkor ezért viselkedett olyan furcsán! Sejtelmem sem volt róla, mi lelte.

– Ezért. De ha nem Dunstable az, akkor...

–...akkor Wilbur Troutnak kell lennie. Igen. Akkor most mondhatja.

– Mit mondhatok?

– Azt, hogy „hm”.

– Mi sem áll tőlem távolabb, mint hogy azt mondjam, hm.

– Azt hittem, azt fogja mondani. Rosszallóan.

– Én nem rosszallom a dolgot. Miért ne menne feleségül Trouthoz? Mindenki ezt teszi manapság.

– En is majdnem megtettem egypár éve. Jegyesek voltunk.

– Pusztán csak annyit kérdezek magamban: Vajon elég jó-e ez a férfi Vanessához? Egy olyan lány, aki képes Connie-t lóvá tenni, a legeslegjobb férjet érdemli. És míg Trout kétségtelenül a legesleggyakoribb férj, felmerül a kérdés, vajon egyben a legeslegjobb-e?

– Az lesz belőle. Komoly terveim vannak vele. Rá fogom venni, hogy találjon magának rendes munkát, és csökkentsen a koktélpartik számán, és úgy nagy általánosságban ébredjen végre rá, hogy az élet nem játék. Remekül fogja csinálni.

– És biztos benne, hogy az arra való hajlama is megszűnik majd, hogy akárhányszor csak összefut egy szőkeséggel, túl gálánssá válik a modora?

– Biztos. Ez csak amolyan rossz szokás.

– Akkor fogadja gratulációmat.

– Köszönöm.

– Nem bánja, ha eközben egy mélyet sóhajtok?

– Ha akarja, csak tessék. De miért sóhajtozik?

– A keresztfiamra, Johnny Hallidayre gondoltam.

– Mi a baj vele?

– Minden. Kész tragédia. Szerelmes a Gilpin lányba, és az is belé, de nem házasodhatnak össze, mert Dunstable nem adja beleegyezését.

– Atyám. Azt hittem, hogy ez a beleegyezés dolog kihalt még Viktória királynővel.

– Nagy általánosságban igen, de Linda Gilpin törvényes gyámság alatt van, ami azt jelenti, hogy a bíróság nem engedi hozzámenni ahhoz, akit a másik érdekelt félnek neveznek, ha a gyám nem adja meg a frigynek a zöld jelzést. A lány gyámja pedig Dunstable.

– Akkor ezért kérdezgetett ebédnél a törvényes gyámságról! És a herceg nem akar zöldjelzést adni?

– Nem bizony, hacsak meg nem találom valahogy a módját, hogy rávegyem. És eddig nem voltam képes egyetlen módszert sem kiagyalni. Egyelőre még a fogást keresem azon a nyálkás testén. Nem tud véletlenül valami szégyenletes titkáról?

– Sajnos, nem.

– Én sem. Most már látom, milyen elhamarkodott lépés volt, amikor nem választottuk be a Pelikán Klubba annak idején. Ha tag lett volna, akkor folyamatosan rajta tudtam volna tartani a szememet, és egész csinos kis kollekciót összeállíthattam volna a terhelő adatokból, amit most csak elő kellene kapni, de mivel nem így esett, tehetetlen vagyok.

– Bonyolult egy ügy.

– Roppant bonyolult.

– Annyira bonyolult, hogy itt már csak az USA-haditengerészet segíthet. Ó, ez Willie – mondta Vanessa, a türelmetlen dudálásra célozva, amely a bejárati ajtó előtt álló, rendkívül látványos autóból szólt. – Rohannom kell. Jár valamikor mostanában Londonban?

– Nem lepne meg. Nem sok értelme van itt ülnöm és Dunstable-lel huzakodnom, hacsak nem sikerült megszerezni a pontos paramétereket, hol vannak a hullák elásva.

– Hívjon fel. A Barribaultban szállunk meg. Viszlát. És figyelje árgus szemekkel azokat az USA-haditengerészeket. Biztos vagyok benne, hogy itt lesznek valahol.

Ezzel elfutott. Gally a lány üdítő társasága hatására olyannyira visszanyerte lélekjelenlétét, hogy még a macska füle tövét is megvakargatta. Bár nem osztotta a lány optimizmusát, e rövidke közjáték legalább felvidította kissé.

2

Az autó legördült a felhajtóról, és amint Lady Constance visszafordult, ajkáról lehervadt a széles mosoly, amely a búcsúzás során szétterült ott. Nőttön-nőtt lelkében valami kellemetlen előérzet. Zavarba ejtőnek találta Wilbur viselkedését, miközben a férfi elhelyezkedett a kormánykerék mögött.

Lady Constance, aki a maga idejében már olyan sok szerelmi regényt látott a blandingsi kastély falai között kibontakozni, hogy komoly szakértőjévé vált e területnek, és első pillantásra felismerte a szimptómákat, most határozottan arra a meggyőződésre jutott, hogy egy újabb, kezdeti stádiumban levő románc alakul a szeme előtt. Azt mondta magában, hogy ha az, amit Wilbur szemében lát megcsillanni, nem a szerelem fénye, akkor sose látott még szerelmi fényt ki gyűlni.

Na, és az az aggályoskodás, amivel körülugrálta a lányt. Kér takarót? Biztos benne, hogy nem kér takarót? Nem fog megfázni takaró nélkül? Na, jó, ha biztos benne, hogy nem akar takarót, akkor rendben, de megengedné esetleg, hogy ő rágyújtson? Belemehet a szemébe a füst. Nem bánja, ha a szemébe megy a füst? Ó, tehát akkor ő is rágyújt? Remek. Szuper. Isteni. Pompás. És cseppet se aggódjon, nem fognak gyorsan hajtani. Csak semmi kockázat, igenis, uram.

Az egész dialógust egyetlen szó megváltoztatása nélkül be lehetett volna illeszteni a Romeo és Júliá-ba. Ha mindezt összevetjük a Wilbur szemében égő lánggal, amelyre már utaltunk, nem csodálkozhatunk azon, hogy őladysége rohanvást a kerti lakosztályba indult, hogy késedelem nélkül tájékoztassa a herceget arról, hogy riválisa akadt, és jobban tenné, ha kissé rákapcsolna az udvarlásra, mégpedig Vanessa számára is egyértelműen. Bár Lady Constance nem ezekkel a szavakkal fogalmazta volna meg, arról volt szó, hogy a hercegnek haladéktalanul fel kell kötnie a gatyaszárat, és megpróbálni végre eljutni egyről a kettőre.

Amikor belépett a herceg szobájába, Alaricet olyan hangulatban találta, amely az erős férfiakat szokásosan arra készteti, hogy fel s alá járkáljanak döngő léptekkel és összevont szemöldökkel. Természetesen a sérült boka megakadályozta abban, hogy ő is fel s alá járkáljon, de a szemöldöke szemmel láthatóan össze volt vonva. Egy imént tudomására jutott hír lelke mélyéig felkavarta.

– Hé! – menny dörögte, amikor megpillantotta a belépőt. – Igazat mondott Beach? Tényleg elutazott Trout?

– Igen, éppen az imént távozott.

– Hova ment?

– Londonba.

– És nem jön vissza?

– Nem.

A herceg nem most lépett le a falvédőről. Lángoló tekintettel méregette az asszonyt.

– Előadtad neki a nagyasszony-nagyjelenetet, mi?

– Nem.

– És mégis elutazott?

– Igen.

– Akkor most már semmi esély sincs rá, hogy rásózhassam azt a képet. Ahhoz folyamatosan személyes megfigyelés alatt kellett volna tartani. Még egy hét kellett volna hozzá, és pont úgy táncolt volna, ahogy fütyülök. Biztos vagy benne, hogy nem bámultad égnek emelt orral?

Lady Constance egy székbe ereszkedett. Egy rosszabb neveltetésű és kevesebb önkontrollal rendelkező asszony a helyében úgy roskadt volna le, mint egy zsák szén.

– Egészen biztos. És én a helyedben nem a kép miatt aggódnék, Alaric. Sokkal komolyabb dologról van szó.

– Mit értesz azon, hogy sokkal komolyabb? Mi lehetne még ennél is komolyabb? Most eladhatom valami Sotheby's-féle helyen alig fele árért, mint amennyit Trout fizetett volna érte. Mire mondod, hogy komolyabb? Mi lehet komolyabb ennél?

– Vanessa is vele ment.

– Mi? Ő is elutazott?

– Igen.

– Miért?

– Nyilván Trout vette rá, hogy vele menjen. Szerelmes a lányba.

– Ne beszélj marhaságokat.

– Mondom, hogy szerelmes bele. Láttam rajta.

– Na, de a nő nem szeretheti viszont. Randa vörös haja van, az orra pedig törött.

– Nem is mondtam, hogy viszontszereti. De attól még feleségül mehet hozzá, ha elég állhatatosán könyörög neki. Azonnal lépned kell, Alaric.

– Lépni? Aztán mit?

– Azonnal írnod kell neki. A Barribaultban száll meg.

– Ettem már ott. Hogy mi pénzt leakasztanak ott az emberről!

– És meg kell kérned, hogy legyen a feleséged, írd, hogy speciális engedélyért fogsz folyamodni. Ez mutatja, hogy milyen elszánt vagy. Megkaphatod Canterbury érsekétől.

– Meghiszem azt, és többre megvág, mint a Barribault.

– Mit számít az?

– Nekem igenis számít. Te is olyan vagy, mint a többi nő, azt hiszitek, hogy az embernek a bőre alatt is pénz van.

– Te jó ég, Alaric, biztos, hogy ezen akarsz takarékoskodni? Elfelejtetted, hogy egy szép napon Vanessa lesz Amerika egyik leggazdagabb asszonya? Ő J. B. Polk lánya. Érted, a lánya?! Milliókat fog örökölni.

A lényegre tapintott. A herceg szemében új fény jelent meg. Minőségét tekintve különbözött a Wilbur Trout szemében felfedezhető szerelmes csillogástól, de legalább ugyanolyan figyelemreméltó volt. Hangja, akár a harsona.

– Megírom azt a levelet!

– Csak ennyit kell tenned. Utána Beach majd ajánlva feladja Markét Blandingsben.

– Csak azt nem tudom, mit írjak.

– Majd én megmondom. Azzal kezdheted, hogy azért haboztál beszélni az érzéseidről, mert attól tartottál, hogy egy kicsit öreg vagy már hozzá.

– Öreg?! – A herceg összerázkódott. Már túl volt – körülbelül harminc évvel – az első ifjúságán, de mint minden hasonló korú férfi, ő is úgy tekintette magát, mint aki éppen csak, hogy legszebb férfikorába ért. – Hogy érted azt, hogy öreg?

– Utána pedig... Nem, te sohasem lennél képes megírni egy olyan levelet, amilyennek ennek lennie kell. A lehető legelővigyázatosabban kell megfogalmazni. Majd én megírom, te pedig lemásolod.

A herceg érzelmei vegyesek voltak látván, hogy Lady Constance letelepszik az íróasztalhoz, és tollat fog a kezébe. Büszke ember volt, aki nem veszi jó néven, ha helyette írják meg a szerelmes leveleit, másfelől viszont sejtette, hogy a jelen krízishelyzetben egy irodalmi néger rendkívül jól jön, mivel, be kellett vallania magának, ő még azt sem tudná, hogy egyáltalán hogyan fogjon neki, arról nem is szólva, hogyan töltene meg négy oldalt, ami szerelmes levelek esetében minimumnak tekintendő. Szorgos levelezőpartnere volt a Times levelezési rovatának, a kormány egy lépést sem tehetett anélkül, hogy ne hallatta volna a véleményét, de a mostani helyzet olyan tehetséget kíván, amelynek, mint maga is tudta, szűkében van. Következésképpen jóváhagyóan tekintett szövetségese tollára, amint a papírt szántotta, és amikor Lady Constance befejezte, olyan arckifejezéssel vette át a kéziratot, mint aki előre tudja, minő felülmúlhatatlan élvezetben lesz része.

Sajnos azonban a levél elolvasása felébresztette lelkében az addig ott szunnyadó, vitriolba mártott tollú kritikust. Döbbenten szemlélte a dokumentumot, és szigorú ítéletet hozott. Ebben a pillanatban olyan volt, mint egy ama skóciai bírálók közül, akiket Byron olyannyira utált.

– Ez – mondta, és szeme úgy kidülledt, mint azelőtt talán még sohasem – a leghülyébb ömlengés, amit valaha olvastam.

Ha lelkét megsebezték is e szavak, Lady Constance nem adta jelét. Talán egy kissé felfelé mozdult az egyik szemöldöke, de alig-alig észrevehetően. Mint minden alkotó, ő is tisztában volt vele, hogy műve felette áll minden kritikának.

– Valóban? – kérdezte. – És meg tudnád mondani, hogy mi bántja kényes ízlésedet?

– Nos, például ez itt: „Nem élhetek tovább nélküled.”

– Úgy véled, át kellene írni arra, hogy „a pénzed nélkül”?

– Az eszméletlen megalázkodás volna. Rögtön az elején azt hinné magáról, hogy ő a jani. De ez még mindig nem akkora marhaság, mint ez a hülye duma a templomtoronyról. „Szeretlek, mint a templom tornya a felette lebegő felleget.” Hát normális beszéd ez? Azt fogja hinni, hogy ütődött vagyok.

– Egyáltalán nem. Inkább el lesz ragadtatva. Emlékszel Bertie Weaverre? Nem, nem is emlékezhetsz, mert csak rövid ideig volt itt a kastélyban. Apám titkára volt, és pontosan ezeket a szavakat súgta a fülembe, amikor egy este a tónál sétáltunk. Sokat gondolkoztam már rajta, hogy vajon honnan szedte, mert nem volt valami költői alkat, Cambridge-ben rögbizett. Gondolom, valami színdarabban hallotta. Ilyesmiket színdarabokban szoktak mondani. Nagyon mély benyomást tett rám, és biztos vagyok benne, hogy Vanessával sem lesz ez másként. Egyéb kifogás?

– Az egész nem tetszik, úgy, ahogy van.

– Márpedig ezt kapod, így, ahogy van. Feltételezem, hogy még kificamodott bokával is képes vagy odamenni az íróasztalhoz. Menj, és másold le, szóról szóra, mert nem vagyok hajlandó megírni egy második változatot.

És ezt az ultimátumot hátrahagyva, őladysége dölyfösen elvonult, otthagyván a herceget, mint ahogy őelőtte már oly sok férfiút otthagytak nők, miután megsemmisítő győzelmet arattak felettük szópárbajban.

Miután eltávozott, a herceg, ahogyan unokahúga fogalmazta volna, lihegett és fújtatott, de, talán nem hat meglepetésként, hogy nem ment vele semmire. Mit számított, hányszor fújt nagyot a bajuszán keresztül, és motyogta, hogy „Nők!” – nem kerülhette el sorsát. Fél óra múltán, éppen miután végre leragasztotta és megcímezte a borítékot, az ajtó felől alázatos kaparászás hallatszott, majd belépett Lord Emsworth.

Nem pusztán a szívbéli jóság hozta ide a betegszobába. Minden illemtankönyvben az áll, hogy legalább egy udvariassági látogatással tartozik a vendéglátó annak a vendégének, aki megelőzőleg kificamította a bokáját, mert leesett az ő, a vendéglátó tulajdonát képező csúszós lépcsőn, ám őlordsága alighanem eltekintett volna e szabálytól, ha nem lett volna sziklaszilárdan meggyőződve arról, hogy ha egy könnyed vállrándítással elintézettnek tekinti az ügyet, akkor előbb-utóbb szerfölött kellemetlen beszélgetésben lesz része Connie-val. „Voltál már Alaricnél?”, hallotta húga kérdését, és tudta, hogy egy erre adott „Eh? Mi? Alaric? Aha, értem, Alaric. Nos, ami azt illeti, még nem” válasz messzemenő következményekkel járna.

Egyedül abban reménykedhetett, hogy sikerül majd rövidre fognia a látogatást, és történetesen maga a herceg javasolta, hogy fogják még annál is rövidebbre. A számos dolog között, amit kimerítőnek talált, előkelő helyet foglalt el az, ha Lord Emsworthszel kellett beszélgetnie.

– A, te vagy az – mondta. – Megtehetnél nekem valamit, Emsworth. Ez a levél. Nagyon fontos. Azonnal el kellene küldeni. Add oda Beachnek, és mondd meg neki, hogy menjen Markét Blandingsbe, és adja fel ajánlva. Azonnal.

A megkönnyebbülés, hogy ilyen gyorsan vége szakadt a látogatásnak, ami akár ítéletnapig húzódhatott volna, a lord lelkében kevésbé kellemes érzésekkel elegyedett. Remek lesz, amikor Connie kérdésére azt válaszolhatja majd: „Hogy Alaricnél? Természetesen már jártam nála. Hosszú és érdekfeszítő társalgást folytattunk”, de egyáltalán nem tetszettek neki a herceg szavainak Markét Blandingsszel kapcsolatos vonatkozásai.

– Kérjem meg Beachet, hogy menjen Markét Blandingsbe? Ilyen időben?

– Jót fog tenni neki.

– Nem tudom, mit fog szólni.

– Ha egyetlen szóval is tiltakozna, ki kell rúgni a hátgerincét a feje búbján keresztül.

– Igen, Alaric.

– Ne álldogálj már ott. Mozogj.

– Igen, Alaric.

– Annak a levélnek haladéktalanul el kell mennie.

– Igen, Alaric.

– Ó, és még egy dolog – szólt a herceg. – Majdnem elfelejtettem megemlíteni. Beperellek, mert a bokám nyolc napon túl gyógyuló sérüléseket szenvedett. Nem is mondok most erről többet, mindenről idejében tájékoztatni fog az ügyvédem.

3

Gally, függőágyában fekve ismét behunyta a szemét, és újra csak Johnra, Lindára meg az USA-haditengerészekre gondolt. Töprengéséből egy hang riasztotta fel, amely a nevét mekegte, és felnyitván szemét, kissé bosszúsan vette tudomásul Clarence bátyó jelenlétét. A közjáték eltérítette gondolatait a vágányról, amelyen haladtak, és bár semmi jele nem mutatkozott, hogy bárhová is tartanának e vágányon, Gally nehezményezte ezt a fejleményt. Ám a bosszankodás hamar együttérzéssé változott, midőn észrevette látogatója feldúltságát. A Pelikán Klub tagjaitól eltérően, Lord Emsworth, ha balsorsa nyűge s nyilai megjelentek feje felett, mindig közszemlére tette a lelkében dúló aggályokat és félelmeket. – Valami baj van, Clarence?

– Bizony baj van, Galahad.

– Gondolom, már megint Connie. Ne hagyd, hogy megfélemlítsen. Légy kemény. Vess oda neki néhány kurta szót a szád sarkából.

– Nem Connie, hanem Alaric.

– Ebben az esetben is ugyanezt az eljárást kellene alkalmaznod.

– De azt mondja, hogy eljárást fog indítani ellenem, mert kificamodott a bokája azon a lépcsőn.

Gally gúnyosan felkacagott.

– Hadd tegye. Semmi esélye sincs.

– Tényleg azt gondolod?

– Keríts egy jó védőügyvédet, és figyeld, hogyan tépi ízekre Dunstable-t. Földbe fogja döngölni. „Nem áll-é fenn az a tény, hogy ön csak azért ügetett lefelé azon a lépcsőn hatvan mérföld per óra sebességgel, mert minél előbb meg akarta kapni a koktélját?” „Megfelel-e a valóságnak, hogy egész délután úgy ivott, mint egy tág gigájú gödény?”. „Indítványozom, hogy megállapítást nyerjen, miszerint a felperes a szóban forgó esemény bekövetkeztekor úgy be volt állítva, mint a ló.” Az első két percben falhoz állítaná a vén gazembert, az esküdtszék pedig berekesztené az ügyet.

Lord Emsworth lassanként kiegyenesedett, mint amikor egy léggömbbe levegőt pumpálnak. Galahad, gondolta, mindig is híres volt arról, hogy bármikor megértéssel fogadja a másik nehézségeit, és mindig elő tud állni értékes javaslatokkal a megoldásukra vonatkozóan.

– Hát, Galahad, nagyon megkönnyebbültem. Bárcsak ugyanilyen jó tanácsot tudnál adni ezzel a levéllel kapcsolatban. Alaric ideadta, azzal, hogy küldjem Beachet Markét Blandingsbe, hogy adja postára.

– És hol itt a probléma?

– Nem tehetem meg Beachcsel, hogy egy ilyen forró délelőttön ráparancsolok, hogy ekkora utat megtegyen.

– Miért nem teszed oda a hall asztalára a többi levél közé?

– Mert Alaric erősködött, hogy azonnal fel kell adni. Ajánlva.

– Értem.

– Nem hinném, hogy Beach bármilyen megjegyzést tenne rá, ha megkérném, menjen be Markét Blandingsbe, de biztosan tudom, hogy nem szívesen tenné meg. Nekem magamnak kellene, de találkozóm van Bankssel az ólnál.

Gally érző lélek volt, és, mint egy előző alkalommal már említette volt Clarence-nek, meggyőződése volt, hogy nem helyes az összes jó cselekedetet a cserkészekre hagyni. Kikászálódott a függőágyból.

– Elvihetem, ha akarod.

– Ó, Galahad! Tényleg megtennéd?

– Még örülnék is egy kis sétának.

– Itt a levél.

– Rendben.

– Nagyon-nagyon köszönöm, Galahad.

– Nem tesz semmit. Mindig örülök, ha szívességet tehetek egy felebarátomnak. Hé, ez aztán furcsa. Vanessa Polk-nak szól.

– Banks és én arról a vitaminkészítményről fogunk beszélgetni, amiről olvastam. Egy kis fölözött tejben kell beadni.

– Vajon mit írhat neki?

– Bizonyára csodás hatással lesz majd rá. Még egyszer köszönöm, Galahad. Borzasztó kedves tőled.

Gally elgondolkodó arckifejezéssel süllyesztette a levelet a zsebébe. Nem tudta elképzelni miféle okból érzett a herceg ily sürgős késztetést arra, hogy Vanessa Polk levelezőtársává váljon. És még éppen ugyanolyan messze állt a titokzatos eset megoldásától, mint addig, és félig már el is szánta magát, hogy a herceghez folyamodik felvilágosításért, amikor egy hang ismét megzavarta töprengésében, ezúttal Lady Constance-é.

– Ó, hát itt vagy, Galahad.

Modorában nyoma sem volt annak a sértettségnek, amellyel kis idővel azelőtt elhagyta a kerti lakosztályt. Két tény is segített abban, hogy visszanyerje lelki egyensúlyát. Az egyik az a megnyugtató felismerés volt, hogy bírálója egy tehetségtelen, szürke emberi lény, aki ennélfogva képtelen észrevenni egy kiváló műremeket, még ha az orra alá nyomják is, a másik pedig az a jóleső tudat, hogy éppen olyan híreket készült közölni Gallyvei, amelyeknek hallatán bátyja rettentő nagy hülyének fogja érezni magát. Lady Constance-nek csak ritkán volt része ebben a mennyei élvezetben.

– Éppen téged kereslek – szólalt meg. – Emlékszel még arra a beszélgetésre, amit nemrégen folytattunk?

– Rémlik valami, hogy váltottunk egy-két szót a kereszt-fiammal, Johnny Hallidayjel kapcsolatban.

– Nem arra utaltam, hanem amit Alaricről beszéltünk.

– Alaricről? Beszélgettünk róla? A, igen, kezd derengeni. Azt mondtad, abban reménykedsz, hogy Vanessa Polk hozzámegy...

– És te erre azt felelted, hogy túlságosan is önző, és túlságosan is fontos neki a kényelme ahhoz, hogy újraházasodjon. Nos, akkor talán érdekelni fog a hír, hogy levelet írt Vanessának, megkérte a kezét, és Beach éppen most viszi a levelet a postára Markét Blandingsbe.

– Uramatyám! Te tréfálsz!

– Nem én.

– Tényleg megkérte a lány kezét?

– Igen.

– És te honnan tudod?

– Megmutatta a levelet. Biztos, hogy igent fog neki mondani, hiszen minden lánynak az a leghőbb vágya, hogy hercegné legyen belőle. És Alaric számára úgyszintén felettébb előnyös házasság volna.

– Meghiszem azt. Vanessa egyeden gyermeke J. B. Polk-nak, a hatalmas pénzeszsáknak.

– Pontosan. Nos, Galahad, úgy néz ki, mégsem vagy olyan jó ismerője az emberi léleknek, mint ahogy hitted.

– Igen, egyértelműen ez az ábra.

– Mindig is az volt a legnagyobb hibád, hogy teljesen biztos voltál abban, hogy csak neked lehet igazad, és körülötted mindenki más csak összevissza beszél.

– Ne vágd most a fejemhez, kérlek. Túlságosan korai lenne, ha bemennék Dunstable-hez gratulálni?

– Figyelembe véve, milyen valószínűtlen, hogy kosarat kapna, nem látom akadályát.

– Már megyek is. Hallgasd csak! Nem hallasz valamit?

– Nem.

– Én viszont igen. Masírozó lábak dübörgését hallom, és ezer torokból harsog a győzelmi ének. Milyen igaza volt a Polk lánynak. Már meg is érkezett az USA-haditengerészet.

4

Amint a díványon feküdt, és a kinti pázsiton játszó árnyékokat nézte, a herceg olyan hangulatban volt, ami az ő esetében rózsásnak számított. Derűs, talán ez a megfelelő kifejezés. A herceg derűs hangulatban feküdt ott.

De amikor egy emberi alak jelent meg a franciaablak keretében, és a herceg felismerte benne Gallyt, jókedve jelentősen megcsappant. Soha nem volt túlzottan odáig ezért a pasasért, akit még ifjú napjaiból ismert, és a pillantás, amelyet rá vetett, azé az emberé volt, aki sürgősen szeretné megtudni, hogy minek köszönheti a megtisztelő látogatást.

– Gondoltam, beugrók hozzád.

– Ó?

– Hogy a bokád felől érdeklődjem -Ó?

– Hogy van?

– Rosszul.

– Jó. Úgy értem, sajnálom. Mit mond az orvos? Van valami jele az üszkösödésnek? Mert azzal nagyon vigyázni kell, tudniillik az üszkösödéssel. Emlékszel arra a Postlethwaite nevű fickóra? Megharapta egy sziámi macska, a lába elüszkösödött, és hajszál híja, hogy bele nem pusztult. Erre te talán azt akarnád válaszolni, hogy téged nem sziámi macska harapott meg, és ebben ugyan van némi igazság, mégsem erezheted magad teljes biztonságban. Nem érzel valami furcsa, égető érzést? Nincs lázad? Nem ugrálnak pontocskák a szemed előtt? De, atyaisten – szólt Gally –, nem volna szabad így beszélnem. A legfőbb szabály, ha az ember egy szenvedőt látogat meg, hogy vidám arcot kell vágnia, és olyan szívélyesnek és kitörőén vidámnak lenni, hogy feledtesse vele kínjait. Inkább valami vidám történetet kellene elmesélnem. De mi legyen az? Aha! Persze, ez jó, tudok valamit a Polk lányról. Ettől biztos felvidulsz. Kiderült, hogy szélhámos. Furcsa tulajdonsága a blandingsi kastélynak, hogy úgy vonzza a szélhámosokat, mint a cukor a legyet. Kész zarándokhely számukra. Ha két-három szélhámos összefut valahol, csak idő kérdése, hogy mikor merül fel az ötlet, „Gyerünk a blandingsi kastélyba”, és aztán már itt is teremnek. Rémisztő. Magamban néha még azt is megkérdőjelezem, hogy Connie egyáltalán Connie-e. Mitől vagyunk benne olyan biztosak, hogy nem egy Connie-nak álcázott nemzetközi kémmel van dolgunk? A helyi fauna egyeden egyede, akinek valódiságáról többé-kevésbé meg vagyok győződve, Beach. Vele kapcsolatban nincsenek aggályaim. Visszatérve a Polk lányra...

E monológ folyamán a herceg véges-végig keményen harcolt azért, hogy végre szóhoz jusson, de kísérletei sorra kudarcba fulladtak, részben azért, mert híján volt mindazoknak a speciális képességeknek, amelyeket birtokolnia kell egy olyan személynek, aki arra tör, hogy félbeszakítsa Gallyt, alapvetően azonban azért, mert a hangszálai működésképtelenek voltak, mintha össze lennének tapadva, s imigyen lehetetlenné tették a beszédet. Most azonban sikerült kiadnia némi hangot. Szavai rekedt suttogásként hatottak csupán, de mégiscsak szavak voltak.

– Mi van? – kérdezte. – Mi van? Azt állítod, hogy Vanessa Polk nem Vanessa Polk?

– Nos, igen is meg nem is.

– Mi a francot értesz azon, hogy igen is meg nem is?

– Kissé szövevényes história, de azt hiszem, el tudom magyarázni. A neve tényleg Vanessa Polk, de ellentétben azzal, amit állított, nem a dúsgazdag J. B. Polk lánya. Egy P. P. Polk nevű ember leszármazottja avagy utódja, aki a norfolki Polkok családjából való. Azt mondják, hogy a Polk jól csengő norfolki név. Az atyja inas volt.

– Mi?!

– Más szóval, egy úriember szolgálatában álló úriember, ha jobban tetszik ez a megfogalmazás. Az anyja pedig itt volt szobalány a kastélyban. A leányka maga pedig titkárnő. Elég röhejes arra gondolni, hogy még Connie-t is sikerült megtévesztenie. Jó kis leckét kapott a húgocskám, hogy máskor ne csapjon akkora hűhót, amikor valaki véletlenül egy szélhámost hoz a kastélyba.

A herceg nem nevetett. A hang, amely kitört belőle, inkább halálhörgésre emlékeztetett. Álla leesett, szemei pedig azzal fenyegettek, hogy elhagyják üregüket.

– Threepwood!

– Igen?

– Én... Én...

– Igen?

– Threepwood, én éppen az imént írtam egy levelet annak a nőnek, és megkértem a kezét!

– Connie már mesélte, és el voltam ragadtatva. Igazi Hamupipőke-sztori. A szerény kis titkárnő hozzámegy a hatalmas herceghez – mondta Gally. Majdnem az csúszott ki a száján, hogy a „gülüszemű herceghez”, de úgy vélte, tapintatosabb, ha más jelzőt alkalmaz.

– Nem fogod megbánni, Dunstable. Kincsre leltél. Az egyik legfantasztikusabb lány, akivel valaha találkoztam. Nála jobb támaszt nem is szerezhettél volna öreg napjaidra.

A herceg ajkát érzelmekben dús horkantás hagyta el.

– Csak nem képzeled, hogy elveszem ezek után?

– Nem?

– Természetesen nem.

– És mi lesz, ha beperel ígéretszegésért?

– Nem kaphatja meg a levelet! Csengess Beachnek!

– Minek?

– Még biztos nem indult el.

– A levéllel?

– Igen.

– De nem nála van. Hanem nálam. Clarence nem akarta arra kényszeríteni Beachet, hogy egy ilyen tikkasztó reggelen kutyagoljon be a faluba, kitéve magát a nap ultraibolya sugarainak, ezért ajánlkoztam, hogy majd akkor én elviszem. Itt van nálam.

A herceg tüdejéből hangosan előtört a levegő. Alsó állkapcsa visszatért eredeti, szokásos pozíciójába, szemei visszahúzódtak üregükbe.

– Hála istennek! Hamarabb is mondhattad volna – tette hozzá egy gyilkos pillantás kíséretében. – Majdnem meghaltam az ijedségtől.

– Tudom. De jó kis móka volt, vagy nem?

– Add ide!

– Természetesen, drága barátom. Pontosan evégett jöttem ide. De az átadási ceremónia megkezdése előtt szeretném ismertetni egy-két feltételemet. Clarence azt mondta, hogy pert akarsz indítani ellene, mert csúszós a háza lépcsője. Ezt el kell felejtened.

– Jól van, jól van, jól van. Pokolba Emsworthszel meg a hülye lépcsőjével. Ide a levelet.

– Csak egyeden további passzus van hátra a mi megkötendő kis megegyezésünkből, ha szabad így fogalmaznom. Természetesen arról is le kell tenned, hogy gátat állíts a keresztfiam és az unokahúgod frigye elé.

– Micsoda?

Gally maga volt az együttérzés és a megértés. Szelíd hangon szólt:

– Tisztában vagyok az érzéseiddel. Minden egyes alkalommal, amikor belenyilall a fajdalom a bokádba, kíméletlen gondolatok merülnek fel elmédben a fiúval kapcsolatban, és ezen cseppet sem csodálkozom. De, ami történt, megtörtént. Már semmit sem tehetünk. Le kell nyelned a keserű pirulát. Már csak azért is, mert ha nem teszed, megy a levél a Polk nőnek, mégpedig ajánlva.

Csönd borult a kerti lakosztályra, az a fajta, amelyet általában úgy jellemeznek, hogy fájdalmas gondolatokkal terhes. Megtörténhetett volna, hogy a herceg azzal töri meg, hogy Gallyt aljas csalónak nevezi, és bár erre valóban erős indíttatást érzett, abban a percben, amint a szavak formálódni kezdtek ajakán, a józan ész arra intette, hogy jobb, ha ezek kimondatlanok maradnak. Az ígéretszegési per gondolata lakatot tett a szájára.

Közeli ismeretségben állt az ígéretszegési perekkel. Fiatalkorában egyszer neki magának is volt része benne. Ilyen alkalmakkor leveleket szoktak felolvasni a bíróságon, aminek hallatán minden jelenlévő halálra röhögi magát. Másnap reggel lehozza az összes napilap. A meghátrálás gondolata keserű bár, de még mindig százszor jobb, mint a tárgyalóteremben ülni és hallgatni, amint egy átkozott ügyvéd éneklő hangsúllyal felolvassa a templomtoronyról és a fellegről szóló részt. Nyelnie kellett párat, mire képes lett rá, hogy beszéljen. A hangnem, amelyben megszólalt, kesernyés volt.

– Mi a francnak akarja elvenni?

– Szerelemből, Dunstable pajtás, szerelemből.

– Nincs a lánynak egy pennyje sem.

– Fittyet is hány arra a régi jó családból származó lovag.

– És a pasasnak van pénze?

– Jócskán.

– Arra értettem, remélhetőleg nem tőlem várják, hogy támogassam őket?

– Istenem, dehogyis. A fiú elég szépen keres a bíróságon, és érdekeltsége van abban a galériában is, ahonnan azt a képet szerezted. Felettébb jövedelmező vállalkozás. Egyfolytában dőlnek hozzájuk a balekok a csekk-könyvükkel felszerelkezve, és pénzzáport zúdítanak rájuk. Nincs okod egy szemernyi aggodalomra sem, ami John anyagi helyzetét illeti. Szóval akkor benne vagy?

– Azt hiszem, igen.

Ha illethetjük némi kritika a herceg hanghordozását, amivel e három szót kiejtette, akkor kritikánk annyi, hogy megszólalása híjával volt minden szívélyességnek és lelkesedésnek. Talán túlzásba esnénk, ha egy olyan kanadai farkas nyüszítéséhez hasonlítanánk, amelyik egy kőtömböt átugorván beütötte a sípcsontját, de semmi esetre sem nevezhetjük szívélyesnek vagy lelkesnek. Gally azonban szemernyit sem törődött e hiányossággal.

– Jó – mondta. – Kitűnő. Kolosszális. Akkor már csak annyi van hátra a formaságokból, hogy írásba foglaljuk a megállapodást. Oda tudnál pattanni az asztalhoz?

– Azt hiszem, igen.

– Akkor pattanj oda, kérlek – szólt Gally.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Egy újabb nyári nap ért végéhez, és újfent homály telepedett az ősi fészekre. A Császárnő álomra hajtotta fejét. A légben Voules sofőr harmonikájának dala szállt. Az istálló macskája gyors tisztálkodásnak és szépítkezésnek vetette alá testét, mielőtt elindult volna, hogy egy kis éjszakai életet éljen. A konyhában Mrs. Willoughby, a szakácsnő az utolsó simításokat végezte egy lekvárral alaposan megöntözött pudingon, amit Beach pillanatokon belül a könyvtárban fog felszolgálni Gallynek és Lord Emsworthnek, akik éppen ott adóznak csodálattal az angol konyha jó kis régimódi remekeinek. Most, hogy végre újra egyedül voltak, Lord Emsworth kijelentette, hogy itt sokkal lakályosabb, mint a hatalmas szalonban, amely Lady Constance uralma alatt az étkezések színtere volt. Ő azonban most éppen az óceánt szeli keresztül egy Amerika felé tartó hajón, hogy ott alig pár óra múlva újra találkozzon James Schoonmakerrel.

A nyitott ablakon konyhakerti növények és dohány illata szállt be, és versenyre kelt a báránysült, főtt krumpli és spenót aromájával, ami a vacsora első fogása volt. Beach behozta a pudingot, majd miután visszavonult, Lord Emsworth elégedetten, mélyen felsóhajtott. Lady Constance idejében a keményített ingmell felpattant volna e meggondolatlan tett hatására, de így pusztán annyi történt, hogy lágyan megmoccant a lyukas könyökű vadászkabát mellrésze. Őlordsága lábujjai élvetegen mozogtak kedvenc házipapucsában.

– Nagyon kellemes így, Galahad – mondta, és Gally aláírta a megállapítást.

– Ugyanarra gondolunk, Clarence. Sem Connie, sem Dunstable. Békesség, tökéletes béke honol mindenfelé, most, hogy szeretteink távol vannak, ha fogalmazhatok így. Sajnálom, hogy elutazom.

– Gondolom, muszáj.

– Kétlem, hogy törvényes lenne nélkülem a házasság.

– Valami ismerősöd házasodni készül?

– A keresztfiam.

– Még sohasem találkoztam vele, vagy igen?

– Dehogynem. Az a srác, aki le szokott esni a lépcsőn.

– Aha. És kit vesz el?

– Linda Gilpint.

– Ki is az a Linda Gilpin?

– A lány, aki megcsókolja, miután leesik. Én leszek Johnny tanúja.

– Kicsoda...

– Látom, kissé összezavartalak, Clarence. Johnny és a keresztfiam egy és ugyanaz. Minden világos?

– Tökéletesen, tökéletesen. A keresztfiad, Johnny feleségül veszi Linda Gilpint.

– Remekül dióhéjba foglaltad a tényállást. Nekem pedig ott kell lennem, amikor a kivégzőosztag felsorakozik. Ezenkívül Wilbur Trout és Vanessa Polk is velem akar ebédelni, mielőtt elutaznának a mézesheteikre.

– Ki is az a Trout?

– Az a pasi, aki feleségül vette Vanessa Polkot.

– És Vanessa Polk?

– Ő az a lány, aki hozzáment Trouthoz. Egymással házasodtak össze, és most a mézesheteiket Nassauban fogják tölteni.

– Ott van a vízesés, ugye? Azon szoktak az emberek hordóban leereszkedni, bár nem hinném, hogy ez az a fajta dolog, amit a nászutasok szívesen csinálnának. Biztos vagyok benne, hogy Mr. és Mrs. Trout találnak majd jobb módot is arra, hogy elüssék az időt. Vanessa Polkot mondtál? Nem volt itt nálunk látogatóban?

– De igen, és Trout is.

– Tudtam, hogy valahonnan ismerős a nevük. Kedves lány. Nagyon egészségesen viszonyul a disznókhoz. Remélem, boldog lesz.

– Én biztos vagyok benne, hogy az lesz.

– És remélem, a te keresztfiad is boldog lesz.

– Ne aggódj emiatt. Szereti a cicuskát.

– Úgy emlékeztem, azt mondtad, Lindának hívják.

– A cicuska általánosabb kifejezés. Egyébként beavatott Connie a dolgaiba, míg itt volt?

– Nem túlzottan.

– Akkor valószínűleg nem is tudod, milyen kemény akadályokon kellett felülkerekedni, mire a Johnny-Linda Gilpin fúzió létrejöhetett. Hosszú, elkeseredett harcot kellett vívni az elemekkel. Nem várt nehézségek tornyosultak elénk. Gyanús sarkokon kellett befordulnunk. Csak nagy sokára gyűlt ki a zöld lámpa szerelmük előtt. De most már minden megoldódott, és én úgy érzem magam, mintha egy színdarab ért volna végéhez, valami jó kis darab, olyasfajta, amilyen franciák tudnak a legjobban írni. Biztosan tudod, mire gondolok: kissé szentimentális, egyszerre könynyes és mosolygós. Most csak ülök itt, és békében vacsorázgatok. A vihar elült, és napsütés árad szét lelkemben. Amint e pohár borral a kezemben üldögélek, végigperegnek előttem az elmúlt események. És most valami ide kívánkozik, lezárásul. Egy pohárköszöntő. Igyunk a Pelikán Klubra, amelynek óvó szárnyai alatt megtanultam megőrizni lélek-jelenlétemet, és állni a sarat minden helyzetben, ezenkívül mindig egy hajszálnyival gyorsabban gondolkozni, mint az ellenfelem. Ürítsük poharunkat a Pelikán Klubra – emelte fel poharát Gally.

– A Pelikán Klubra – szólt Lord Emsworth, aki szintén felemelte a sajátját. – Te, Galahad, mi is az a Pelikán Klub?

– Az ég áldjon meg, Clarence – felelte Gally. – Egyél inkább még egy kis pudingot.