Folytassa Jeeves!

Címoldal

JEEVES A SZÍNRE LÉP

CORKY MŰVÉSZI PÁLYAFUTÁSA

JEEVES ÉS A HÍVATLAN VENDÉG

JEEVES ÉS A BEVARRT ZSEB

A NÉNI ÉS A LAJHÁR

BIFFY ZŰRÖS ÜGYLETE

ÓVADÉK NÉLKÜL

ELŐRE FREDDIE-ÉRT!

BEDOBOM MAGAM A KIS BINGÓÉRT

BERTRAM WOOSTER PÁLFORDULÁSA

P. G. WODEHOUSE

FOLYTASSA, JEEVES!

FORDÍTOTTA

RÉVBÍRÓ TAMÁS

A FEDÉLRAJZOT

ÉS AZ ILLUSZTRÁCIÓKAT

HEGEDŰS ISTVÁN

KÉSZÍTETTE

EURÓPA KÖNYVKIADÓ

BUDAPEST 1991

P. G. WODEHOUSE: CARRY ON, JEEVES!

PENGUIN BOOKS, HARMONDSWORTH, 1957

COPYRIGHT © P. G. WODEHOUSE, 1925

HUNGARIAN TRANSLATION © RÉVBÍRÓ TAMÁS, 1991

HU ISSN 0139-4029

EURÓPA KÖNYVKIADÓ, BUDAPEST

FELELŐS KIADÓ OSZTOVITS LEVENTE IGAZGATÓ

SZEDTE ÉS NYOMTA AZ ALFÖLDI NYOMDA

FELELŐS VEZETŐ SZABÓ VIKTOR VEZÉRIGAZGATÓ

KÉSZÜLT DEBRECENBEN, 1991-BEN

A NYOMDAI RENDELÉS TÖRZSSZÁMA 3266.66-14-2

FELELŐS SZERKESZTŐ BORBÁS MÁRIA

A SOROZATOT BORBÁS MÁRIA SZERKESZTI

MŰSZAKI SZERKESZTŐ MACZÓ ZSUZSANNA

MŰSZAKI VEZETŐ MIKLÓSI IMRE

KÉSZÜLT 16,15 (A/5) ÍV TERJEDELEMBEN

ISBN 963 07 5218 2

JEEVES A SZÍNRE LÉP

Na, szóval, ha már Jeevesnél tartunk – tudják, ő az inasom –, hát mi is itt a helyzet? Csomóan azt hiszik, túlságosan függök tőle. Agatha nénikém egyenesen úgy fogalmazott, hogy Jeeves az én ápolóm. Mármost én meg azt mondom: mért is ne? Az az ember egy zseni. Amit a gallérja fölött hord, az a világon egyedülálló. Mielőtt hozzám került volna, egy héten keresztül megpróbáltam magam intézni az ügyeimet. Ez úgy hat évvel ezelőtt lehetett, pont azután, hogy az a zűrös ügy volt Florence Craye-jel, Willoughby bácsikám könyvével meg Edwinnel, a kiscserkésszel.

Az egész akkor kezdődött, mikor lementem Easebybe, a bácsikám shropshire-i kastélyába. Úgy egy hetet töltöttem nála, vagy mennyit, ahogy nyáron szoktam, de vissza kellett jönnöm Londonba, hogy új inast vegyek föl. Az történt ugyanis, hogy rájöttem: Meadowes, akit Easebybe magammal vittem, lopkodja a selyemzoknimat, márpedig ezt normális ember nem tűri el senkitől.

Kitudódott az is, hogy az ürge egy csomó más mindenfélét is elcsórt itt-ott a házban, úgyhogy kénytelenkelletlen benyújtottam a megtévedt fráternek az útilaput, én meg följöttem Londonba az elhelyező irodába, hogy keressenek valakit, aki jó lesz nekem. Jeevest küldték.

Sose felejtem el azt a reggelt, amikor beállított. Úgy esett, hogy előző este egy kicsit emelkedett hangulatú vacsorán vettem részt, ennélfogva jócskán meg voltam roggyanva. A tetejébe még épp azzal foglalatoskodtam, hogy megpróbáljak elolvasni egy könyvet, amit Florence Craye-től kaptam. Tagja volt az Easebyben összesereglett társaságnak, és két-három nappal azelőtt eljegyeztük egymást. A hét végére kellett volna visszaérkeznem, és tudtam: elvárja, hogy addigra elolvassam a könyvet. Tudják, piszkosul ráhajtott, hogy fölcibáljon engem a maga értelmi szintjére. Csodálatos volt a profilja ennek a lánynak, de látszott rajta a komoly elszántság. Nem tudom maguknak jobban lefesteni a helyzetet, mint ha megmondom, hogy a könyvnek, amit kölcsönadott, az volt a címe: Etikai elméletek tipológiája, és amikor találomra felütöttem valahol, az oldal így kezdődött:

A beszédben manifesztálódó posztulátum vagy közmegegyezés természetesen koextenzív, mind a benne foglalt obligációkban, hiszen a nyelv a szociális organizáció eszköze, mind pedig a kifejezni szándékozott tartalom tekintetében.

Ez mind tök totál így van, vitán kívül, de azért valahogy nem ez az, amivel korán reggel rá lehet rontani egy másnapossággal kínlódó pasasra.

Mindent elkövettem, hogy átrágjam magam ezen a remek olvasmányon, amikor megszólalt a csengő. Lekászálódtam a kanapéról, és ajtót nyitottam. Egy fekete hajú, tiszteletteljes ürge állt odakint.

– Az ügynökség küldött, uram – mondta. – Úgy értesítettek, hogy önnek inasra van szüksége.

Egy sírásónak speciel épp jobban örültem volna, de azért azt mondtam, tántorogjon be, mire ő úgy suhant be az ajtón, mint a nesztelen, gyógyító, enyhe szellő. Ez mindjárt lenyűgözött. Meadowesnak lúdtalpa volt, és dobogott vele. Ennek a fickónak meg mintha egyáltalán nem is lett volna lába. Egyszerűen csak beáramlott. Az arca komoly volt és együttérző, mintha ő is tudná, mivel jár a srácokkal vacsizni.

– Bocsánat, uram – mondta lágyan.

Aztán mintha egyet villant volna, és a következő pillanatban már nem volt ott. Hallottam, hogy kint molyol a konyhában, aztán megjelent egy tálcával, s azon egy pohárral.

– Ha ezt meginná, uram – mondta olyan hangon, ahogy a királyi háziorvos beszél a gyengélkedő trónörökös betegágyánál, miközben belenyomja a szíverősítőt. – Ez a készítmény a saját találmányom. A színét a Worcester szósz adja. A nyers tojás teszi táplálóvá. A pirospaprika kölcsönöz neki erőt. Az urak azt állítják, hogy rendkívül serkentő hatást gyakorol rájuk egy-egy hosszúra nyúlt éjszaka után.

Aznap reggel mindenre rábuktam volna, ami mentőövnek néz ki. Lenyeltem az anyagot. Egy pillanatig úgy éreztem, mintha valaki bombát robbantott volna a koponyámban, és most égő fáklyával haladna lefelé a gigámon, de aztán egyszerre minden nagyon rendben lett. A nap besütött az ablakon, a fák lombja közt madarak ricsajoztak, és úgy általában, újólag felvirradt a remény.

– Alkalmazom magát – mondtam, mihelyst képes voltam mondani valamit.

Világosan láttam, hogy ez az ürge egyike a világ motorjainak; az a típus, aki nélkül nem lehet meg egyetlen háztartás sem.

– Köszönöm, uram. A nevem Jeeves.

– Máris be tudna állni?

– Haladéktalanul, uram.

– Merthogy holnapután Shropshire-ba vagyok hivatalos, Easebybe.

– Igenis, uram. – Elnézett mellettem, a kandallópárkány irányába. – Rendkívül találó képmás Lady Florence Craye-ről, uram. Két esztendeje, hogy legutóbb láttam őladységét. Akkoriban Lord Worplesdon alkalmazásában álltam. A lemondásomat azért nyújtottam be, mert nem tudtam összeegyeztetni nézeteimet őlordságával, amikor pantallóban, flanelingben és vadászkabátban óhajtott vacsorázni.

Nem mesélhetett olyat az öreg fiú különcségeiről, ami meglepett volna. Ez a Lord Worplesdon Florence papája. Ő volt az a figura, aki pár év múltán egy szép napon lement reggelizni, fölemelte az első fedőt, ami a keze ügyébe esett, elgyötört hangon azt mondta: „Tojás! Tojás! Tojás! A fenébe az összes tojással!”, azzal elhúzta a csíkot Franciaországba, és soha többé nem tért vissza családja kebelére. Ez egyébként inkább jót tett a családi kebelnek, mert országszerte az öreg Worplesdonnak volt a legrosszabb természete.

Kissráckorom óta ismerem a családot, és az öreg fiú szinte kezdettől a szívbajt hozta rám. Az idő, a nagy gyógyító se fogja sose kitörölni az agyamból azt az esetet, amikor rajtakapott – tizenöt éves kiskrapek voltam még –, hogy az istállóban az egyik spéci szivarját szívom. Lovaglópálcával eredt a nyomomba, pont akkor, amikor rájöttem, hogy a világon a legjobban egyedüllétre és pihenésre van szükségem, és nehéz terepen több mint egy mérföldön át üldözött. Ha a tiszta örömbe, amit a Florence-szel kötött eljegyzés jelentett, vegyült egyáltalán némi üröm, az a tény volt, hogy eléggé az apjára üt, és az ember sose tudhatja, mikor fog kitörni. Viszont a profilja, az gyönyörű.

– Lady Florence meg én eljegyeztük egymást, Jeeves – mondtam.

– Csakugyan, uram?

Tudják, volt valami izé a modorában. Semmi komoly, vagy akármi, de valahogy mégse olyan hogyishívják. Az volt a benyomásom, hogy nincs nagyon oda Florence-ért. No persze ehhez semmi közöm. Gondoltam: miközben a vén Worplesdonnál szolgált, a lány valahogy a tyúkszemére léphetett. Florence drága kis teremtés, és oldalról nézvést abszolút jól is néz ki, de ha van hibája egyáltalán, hát egy kicsit hajlamos hatalmaskodni a házi személyzettel.

Itt tartottak az események, amikor újból csöngettek. Jeeves kisuhant, és egy távirattal tért vissza. Felnyitottam. Ez állt benne:

Azonnal gyere. Rendkivuel fontos. Elsoe vonattal. Florence.

– A fene – mondtam.

– Uram?

– Ó, semmi!

Ebből is látszik, milyen kevéssé ismertem még Jeevest akkoriban: nem merültem vele mélyebbre az ügyben. Ma már elő nem fordulhat, hogy valami zűrös üzenetet olvasok, és nem kérdezem meg tőle, mi róla a véleménye. Ez meg pláne rohadtul fura volt. Mit akarok mondani, Florence tudta, hogy két nap múlva úgyis visszamegyek Easebybe, hát akkor minek sürget? Valaminek történnie kellett, de elképzelni se bírtam, hogy mi lehet az.

– Jeeves – mondtam –, ma délután lemegyünk Easebybe. Meg tudja oldani?

– Kétségkívül, uram.

– Össze bír pakolni, meg minden?

– Minden nehézség nélkül, uram. Melyik öltönyét óhajtja viselni az utazáshoz?

– Ezt.

Egy vidám, kockás öltöny volt épp rajtam; eléggé a szívemhez nőtt, ami azt illeti, sokkalta jobban szerettem az átlagosnál. Talán kissé váratlan, amíg az ember szeme hozzá nem szokott, de mégis, irtó szép kísérlet a szabó részéről; a klubban és másutt is fenntartás nélküli elismerést aratott a srácok körében.

– Igenis, uram.

Már megint ott volt a modorában az a bizonyos izé. Szóval abban, ahogy mondta azt, amit mondott. Nem tetszett neki az öltöny. Összeszedtem magam, hogy érvényt szerezzek a jogaimnak. Valami azt súgta, hogy ha nem vagyok nagyon óvatos, ha nem nyirbálom meg a fickót még bimbajában, akkor elharapózik. Határozottan eltökélt fazonnak látszott.

Na, én ebből nem kértem, úgy éljek! Túl sok olyan esetet láttam, amikor srácokból az inasuk rabszolgája lett. Emlékszem, ahogy a csóró Aubrey Fothergill mesélte egy este a klubban – igazi könnyekkel a szemében, szegény ördög –, hogy le kellett mondania a kedvenc barna cipőjéről, mert az embere, Meekyn nem csípte. Helyre kell tenni ezeket a fickókat, tudják? Elő kell venni a bársonykesztyű-és-vasököl módszert. Ha az ember odanyújtja nekik a hogyishívjákot, már rögtön az izé is kell nekik.

– Nem tetszik az öltöny, Jeeves? – kérdeztem.

– Ó, de igen, uram.

– Na, akkor mi nem tetszik benne?

– Rendkívül tetszetős öltöny, uram.

– Mi a baja vele? Ki vele, a fenébe is!

– Ha szabadna egy javaslattal élnem, uram, egy egyszerű barna vagy kék, esetleg egy jelzésszerű, halk csíkozással…

– Micsoda abszolút zagyvaság!

– Igenis, uram.

– Totál baromság, jóember!

– Ahogy mondja, uram.

Úgy éreztem, mintha odaléptem volna, ahol az utolsó lépcsőfoknak kellene lennie, de nincs ott. Dacosnak éreztem magam, ha értik, mire gondolok, és egyszerűen nem volt mivel dacolni.

– Akkor jó – mondtam.

– Igen, uram.

Elment, hogy összeszedje a cókmókját, én meg újból nekiveselkedtem az Etikai elméletek tipológiájának, annak a fejezetnek, amelyiknek ez a címe: Idiopszichológia etika.

Délután a vonaton alig járt máson a fejem, mint hogy mi történhetett odalent. A világon semmi nem jutott eszembe. Easeby nem olyanféle vidéki lak, amilyenekről a társasági regényekben lehet olvasni, hogy a fiatal lányokat elcsábítják szerencsejátékot játszani, és az utolsó ékszereiket is lekopasztják róluk, meg minden. A háznép, amikor eljöttem, kizárólag törvénytisztelő fazonokból állt, mint én magam.

Mellesleg a bácsikám se tűrt volna meg semmi ilyesmit a házánál. Eléggé merev, precíz öreg fiú, aki a nyugalmas életért van oda. Épp akkoriban fejezte be a családunk történetét vagy mit; az utóbbi évben csak ezt írta, alig mozdult ki a könyvtárszobából. Jó példája annak a mondásnak, hogy rablóból lesz a legjobb pandúr. Mesélték nekem, hogy Willoughby bácsi azelőtt nagy széltoló volt. Ahogy most elnéztem, el se bírtam képzelni róla.

Mikor a házhoz értem, Oakshott, a komornyik közölte, hogy Florence fent van a szobájában, és csomagol a szobalánnyal. Vagy húsz mérfölddel arrább valaki bált rendezett a házában aznap, és Florence meg még egynéhányan Easebyből odaautóztak volna, hogy pár éjszakát is ott töltsenek. Oakshott azt mondta: Florence a lelkére kötötte, hogy szóljon neki abban a percben, mihelyst megérkezem; így bevettem magam a dohányzóba, és vártam, míg végül be is lépett a lány. Egy pillantással föl tudtam mérni, hogy erősen zaklatott, sőt, mondhatni, pipa. A szeme kidülledt, az egész lány totál ki volt bukva.

– Drágám! – mondtam, és megpróbálkoztam a jól bevált öleléssel, de ő úgy elhajolt, mint egy kisváltósúlyú.

– Ne!

– Mi a baj?

– Minden! Bertie, emlékszel, mielőtt elutaztál, megkértél, hogy próbáljam megkedveltetni magam a bácsikáddal?

– Igen.

Az volt emögött, persze, hogy akkoriban többé-kevésbé rá voltam utalva Willoughby bácsira, így a hozzájárulása nélkül nősülnöm se nagyon volt szabad. Tudtam persze, hogy Florence ellen nem lesz kifogása, a papáját azóta ismeri, hogy együtt jártak Oxfordba, de nem akartam kockáztatni semmit; megkértem a lányt, hogy tegyen erőfeszítéseket az öreg fiú elbájolása érdekében.

– Azt mondtad, annak örülne a legjobban, ha megkérném, hogy olvasson fel a családtörténetéből.

– És nem örült?

– Boldog volt. Tegnap délután fejezte be éppen, és az este majdnem az egészet felolvasta. Életemben még nem ért ilyen megrázkódtatás. Az a könyv egyszerűen gyalázatos. Lehetetlen! Szörnyű!

– De hát, az isten szerelmére, a családom azért annyira nem rémes.

– Ez nem családtörténet. A bácsikád az emlékiratait írta meg. Az a címe, hogy „Egy hosszú élet felidézése”.

Kezdtem érteni. Mondtam már, Willoughby bácsi eléggé zabolátlan ifjonc volt annak idején; sejtettem már, hogy ha elkezdi felidézni hosszú élete eseményeit, az bizony zaftos lehet.

– Ha csak a fele igaz annak, amit leírt – így Florence –, a bácsikád fiatalsága tökéletesen undorító lehetett. Mindjárt azzal kezdte a felolvasást, hogy elmesélt egy botrányos esetet, amikor 1887-ben őt meg az apámat kidobták egy mulatóból.

– Miért?

– Nem vagyok hajlandó megmondani.

Valami komoly dolog lehetett. 1887-ben elég sok minden kellett ahhoz, hogy valakit egy mulatóból kidobjanak.

– A bácsikád határozottan leszögezi, hogy apám két és fél liter pezsgőt ivott meg, mielőtt elkezdték volna az esti programot – folytatta Florence. – És a könyv telis-tele van ilyen történetekkel. Van egy iszonyatosság Lord Emsworthről is.

– Lord Emsworthről? Arról, akit mi is ismerünk? Aki Blandingsben lakik?

Hótt tiszteletreméltó vén pali az illető. Semmit se csinál mostanában, csak a kertjében turkál az ásóval.

– Őróla. Ettől olyan kimondhatatlanul rettenetes ez a könyv. Teli van megalázó történetekkel olyan emberekről, akik ma a társadalom oszlopai, de a nyolcvanas években, amikor Londonban éltek, úgy viselkedtek, hogy egy bálnavadászhajó legénységi szállásán se tűrték volna meg őket. A bácsikád láthatólag mindenre emlékszik, ami a húszas éveinek elején bárkivel megtörtént. Van egy eset, hátborzongató, részletekbe menő hitelességgel megírva, Sir Stanley Gervase-Gervase-ről. Eszerint Sir Stanley… nem is tudom elmondani!

– Fuss neki!

– Nem!

– Na jó, de én a helyedben nem aggódnék. Ha ez a könyv tényleg olyan, akkor nincs az a kiadó, aki megjelentetné.

– Ellenkezőleg. A bácsikád közölte, hogy befejezte a tárgyalásokat Riggs és Ballingerrel, azonnal megjelentetik, és holnap már el is küldi a kéziratot. Ez a cég épp az ilyesmire utazik. Ők adták ki Lady Carnabytól a Nyolcvan érdekes esztendő emlékeit.

– Azt olvastam!

– Nos tehát, ha azt mondom, hogy Lady Carnaby Emlékeit nem lehet egy napon említeni a bácsikád Felidézéseivel, akkor már érted, milyen lelkiállapotban vagyok. Ráadásul apa majdnem minden történetben szerepel! El vagyok szörnyedve, miket művelt fiatal korában!

– Mit lehet tenni?

– A kéziratnak útját kell állni, mielőtt elérne Riggs és Ballingerhez, és el kell pusztítani!

Fölegyenesedtem a fotelban. Ez irtó sportosan hangzott.

– Hogy akarod csinálni? – tudakoltam.

– Hogyan csinálhatnám én? Nem mondtam, hogy a csomag holnap megy el? Én pedig ma megyek el Murgatroydék báljára, és hétfőig vissza sem jövök. Neked kell megtenned. Ezért is sürgönyöztem.

– Micsoda?

Jól rám nézett.

– Azt akarod mondani, Bertie, hogy nem akarsz segíteni?

– Nem, de… figyelj!

– Rém egyszerű.

– De még ha… Hogy mondjam… Persze mindent, ami csak telik tőlem, de… szóval, mit akarok mondani…

– Azt mondtad, hogy feleségül akarsz venni, Bertie.

– Persze, hogyne, de…

Florence egy pillanatra olyan lett, mint az apja.

– Ha a Felidézések megjelenik, nem megyek hozzád feleségül.

– De Florence, öreglány!

– Komolyan mondom. Tekintsd ezt próbatételnek, Bertie. Ha megvan benned a találékonyság és a bátorság ahhoz, hogy ezt a dolgot véghezvidd, ez bizonyíték lesz arra, hogy nem vagy az az ernyedt, bágyadt puhány, amilyennek a legtöbben tartanak. Ha belebuksz, tudni fogom, hogy Agatha nénikédnek volt igaza, amikor gerinctelen véglénynek nevezett, és óva intett attól, hogy hozzád menjek. Tökéletesen egyszerű lesz megkaparintanod a kéziratot, Bertie. Csak egy kis elszántságot igényel.

– De mi van, ha Willoughby bácsi rajtakap? Úgy kitagad, mint a szél.

– Hát, ha neked többet számít a bácsikád pénze, mint én…

– Nem, nem! Azt azért nem!

– Akkor jó. A kéziratot tartalmazó csomag természetesen a hallban fog heverni az asztalon, hogy Oakshott bevigye a faluba a levelekkel együtt. Nem kell mást tenned, mint elvenni onnan, és megsemmisíteni. A bácsikád azt fogja hinni, hogy a postán veszett el.

Ez nekem silánynak hangzott.

– Nincs belőle másolat?

– Nincs; nem gépeitette le. Úgy küldi, ahogy megírta.

– De hát megírhatja még egyszer.

– Mintha volna rá energiája!

– De…

– Ha nem telik tőled más, Bertie, mint hogy légből kapott kifogásokkal traktálsz…

– Csak rámutattam egy-két dologra.

– Hát ne mutass. Öntsünk tiszta vizet a pohárba: hajlandó vagy megtenni ezt a csekélyke jó cselekedetet?

Ez a szó egy ötletet ültetett a fejembe.

– Miért nem kéred meg Edwint? Akkor, hogy úgy mondjam, a családban maradna. Amellett a srácnak még jól is jönne a naplójába.

Ez egész épkézláb ötletnek látszott. Edwin Florence öccse, aki a nyári vakációját töltötte Easebyben. Görényképű kiskrapek, a születése óta viszolygok tőle. Tulajdonképpen, ha már a Felidézéseknél és Emlékeknél tartunk, ez a nyamvadt kis Edwin volt az, aki kilenc évvel azelőtt odavezette apját, ahol én a szivarját füstöltem, és ő okozta az összes kellemetlenséget. Most tizennégy esztendős volt, és kiscserkész. Afféle aprólékos kölyök lévén, komolyan vette a feladatait. Mindig valóságos lázban égett, ha lemaradt az aznapi jó cselekedettel. És hiába iparkodott, mindig lemaradt, úgyhogy az ember állandóan ott látta a házban ólálkodni; iszonyú ügyet csinált abból, hogy utolérje magát; Easeby tökéletes pokol lett embernek és állatnak egyaránt.

Az ötlet nem tetszett Florence-nek.

– Eszemben sincs, Bertie. Talán nem érzed, mekkora elismerés ez részemről: hogy így megbízom benned?

– Ó, én átérzem ezt, de szóval, szerintem Edwin ezt sokkal jobban meg tudná csinálni, mint én. A cserkészek föl vannak készítve mindenféle álcára. Tudnak például fedezéket keresni, kúszni, miegymás.

– Bertie, hajlandó vagy megtenni a kedvemért ezt a teljesen banális apróságot, vagy nem vagy hajlandó? Ha nem, akkor most mondd meg, és fejezzük be ezt a komédiát, amely arról szól, hogy számítok neked egy szemernyit.

– De édes lelkem, én szenvedélyesen szeretlek téged!

– Akkor hajlandó vagy, vagy nem vagy hajlandó…

– Na, jó – mondtam. – Jól van! Jól van! Jól van!

Azzal eltántorogtam, hogy átgondoljam. Kint a folyosón Jeevesszel futottam össze.

– Bocsánat, uram. Épp önt óhajtottam föllelni.

– Mi a baj?

– Úgy véltem, értesítenem kell róla, uram, hogy valaki fekete pasztával kente be a barna sétacipőnket.

– Mi? Ki? Miért?

– Nem tudnám megmondani, uram.

– Lehet csinálni valamit a cipővel?

– Semmit, uram.

– A fenébe!

– Igenis, uram.

Azóta gyakran törtem a fejem, hogy a bérgyilkosok vajon hogyan tudják formában tartani magukat a következő bevetésig. Nekem sokkal szimplább feladatom volt, de a puszta gondolatra is úgy rázott a hideg egész éjjel, hogy másnapra komplett roncs lett belőlem. Sötét karikák a szem alatt, úgy éljek! Elő kellett rángatnom Jeevest, hogy kotyvasszon egyet az életmentőjéből.

Reggeli után már úgy éreztem magam, mint egy zsebtolvaj a pályaudvaron. Ott kellett lebzselnem, amíg a csomagot a hall asztalára rakják, de nem rakták. Willoughby bácsi a könyvtárszobában ragadt; gondolom, az utolsó simításokat végezte a nagy művön; nekem meg, minél többet gondolkodtam az ügyön, annál kevésbé tetszett. Három a kettőhöz volt az esély, amit adtam magamnak arra, hogy megúszom, és a hideg kilelt, ha arra gondoltam, mi van, ha mégsem. Willoughby bácsi általában szelíd öregúr volt, de láttam már felkapni a vizet, és úgy éljek, lehetett rá számítani, hogy szélsőségekre ragadtatja magát, ha kiszúrja, hogy le akarok lépni az életművével.

Már majdnem négyre járt, amikor kitotyogott a könyvtárból, hóna alatt hozta a csomagot, letette az asztalra, és visszatotyogott. Én délkeletre rejtőzködtem, egy páncélruha mögött. Előugrottam, megcéloztam az asztalt. Aztán az emeletre vettem az irányt, hogy elrejtsem a szajrét. Úgy nyargaltam, mint egy musztáng, és kis híján eltörtem a lábujjamat, amikor belebotlottam Edwinbe, a nyamvadt kiscserkészbe. A komód előtt állt, és a nyakkendőim között turkált, tört volna le a keze.

– Helló! – üdvözölt.

– Mit keresel itt?

– Rendet csinálok a szobádban. Ez a múlt szombati jó cselekedetem.

– A múlt szombati.

– Öt nappal el vagyok maradva. Tegnap estig hat nap hátralékom volt, de kipucoltam a cipődet.

– Szóval te voltál, aki…

– Igen. Láttad? Egyszer csak úgy eszembe jutott. Itt voltam a szobában körülnézni. Amíg Londonban jártál, Mr. Berkeleyé volt a szoba. Arra gondoltam, hátha itt felejtett valamit, amit utána küldhetek. Volt már ilyen jó cselekedetem.

– Valóságos áldás lehetsz a házon!

Egyre világosabban láttam, hogy ennek a pokoli kölyöknek ki kell tennem a szűrét üstöllést, de legalábbis azonnal. A csomagot a hátam mögé rejtettem, nem hiszem, hogy meglátta, de gyorsan oda akartam jutni ahhoz a komódhoz, még mielőtt valaki más is megjelenik.

– Én nem vesződnék azzal a rendcsinálással – mondtam.

– Én szeretek rendet csinálni. Egyáltalán nem esik nehezemre, komolyan.

– De már most is egész rend van.

– Nem annyira, mint utána lesz.

Ez már totál rohadt helyzet volt. A srácot kinyirm nem akartam, de nem láttam más módot, hogy eltegyem az útból. Rátapostam a szellemi gázpedálra. Az agyam vadul felpörgött. Támadt egy ötletem.

– Volna egy sokkal jobb cselekedet, amit megtehetnél – mondtam. – Látod ott azt a doboz szivart? Vidd le a dohányzóba, és csippentsd le a végüket a kedvemért. Rengeteg fáradságtól kímélnél meg. Pucolás, kiskomám.

Enyhén kétkedőnek látszott, de pucolt. Én egy fiókba löktem a csomagot, bezártam, bezsebeltem a kulcsot, és máris jobban éreztem magam. Lehet, hogy nem vagyok nagy lumen, de egy görényképű kiskölyök eszén túl tudok járni. Visszamentem a földszintre. Épp amikor a dohányzó ajtajához értem, kivágódott rajta a kis Edwin. Úgy véltem, ha igazi jó cselekedetet akarna véghezvinni, felkötné magát.

– Már csippentem – jelentette.

– Csippentsd csak! Csippentsd!

– Hogy szereted, ha nagyon le van csippentve, vagy ha csak kicsit?

– Közepesen.

– Jó. Akkor megyek.

– Nagyon helyes.

Elváltunk egymástól.

Akik értenek az efféléhez – detektívek meg ilyenek –, megmondhatják, hogy nincs a világon nehezebb, mint megszabadulni a hullától. Emlékszem, sráckoromban meg kellett kívülről tanulnom egy verset, egy bizonyos Eugene Aram nevű pofáról, aki irgalmatlan pácba került, hasonló ügyben. A kérdéses költeményből csak egy részletre emlékszem, amelyik így megy:

„Ta-tam, ta-tam, ta-tam-ta-tam,

Leszúrtam, tam-ta-tam!”

De emlékszem, a szerencsétlen flótás a drága idejének tetemes részét azzal töltötte, hogy különféle tavakba dobálta a tetemet, meg eltemetgélte, meg csupa ilyesmi, de utána mégis mindig újra elő kellett szednie. Alig telt el egy óra azóta, hogy a fiókba suvasztottam a csomagot, és máris rá kellett jönnöm, hogy rám is ilyen sors vár.

Florence könnyen beszélt, hogy a kéziratot meg kell semmisíteni, de most, hogy odáig jutott a dolog, ugyan hogy a fészkes fenébe tud az ember egy nagy köteg papirost egy idegen házban, a nyár kellős közepén megsemmisíteni? Nem kérhettem, hogy gyújtsanak be a szobámban, mikor a hőmérő a negyven fok felé kúszott. Ha pedig nem elégetéssel, akkor hogyan lehet megszabadulni tőle? A csatatéren a fickók megeszik a titkos üzenetet, nehogy az ellenség kezébe jusson, de ahhoz, hogy Willoughby bácsi Felidézéseit megegyem, kellett volna minimum egy év.

Meg kell mondjam, a probléma abszolút hazavágott. Egy dolgot tudtam csak kitalálni: hogy a csomagot benn hagyom a fiókban, és reménykedem.

Nem tudom, tapasztalták-e már, de baromi kellemetlen érzés, ha az embernek nyomja valami a lelkiismeretét. A nap vége felé már a fiók puszta látványa is lelombozott. Azon kaptam magam, hogy ijedős lettem: egy ízben, mikor egyedül ültem a dohányzóban, Willoughby bácsi meg csöndesen besettenkedett, és megszólított, mielőtt észrevettem volna, hogy ott van – hát én megdöntöttem a világrekordot ülve-magasugrásban.

Egész idő alatt azon járt az eszem, vajon mikor fogja Willoughby bácsi kiszúrni, hogy gáz van. Úgy számoltam, szombat reggelig nem fog gyanút, mert akkortájt nyugtázhatja a kiadó, hogy megkapja a kéziratot. De már pénteken kora este kijött a könyvtárból, amikor épp az ajtó előtt haladtam el, és behívott. Úgy nézett ki, mint aki jócskán föl van kavarva.

– Bertie – szólított meg. Mellesleg mindig olyan ceremóniásan, méltóságteljesen beszélt. – Határtalanul zavarba ejtő esemény történt. Mint tudod, tegnap délután elküldtem könyvem kéziratát Riggs és Ballinger uraknak, a kiadóknak. Ma reggel az első postával kellett volna odaérnie. Hogy miért fogott el nyugtalanság, meg nem mondhatom, de nem éreztem teljes biztonságban a csomagot. Következésképpen pár perccel ezelőtt felhívtam távbeszélőn Riggs és Ballinger urakat, hogy tudakozódjam. Mély megdöbbenésemre arról tudósítottak, hogy a kézirat még nem jutott el kezeikhez.

– Marha ciki!

– Határozottan emlékszem, magam helyeztem a hallban az asztalra, jóval azelőtt, hogy be kellett volna vinni a faluba. Van egy baljós jel. Beszéltem Oakshott-tal, aki a többi levelet a postára vitte, és ő nem emlékszik rá, hogy látta volna a csomagot. Sőt megingathatatlan abbeli véleményében, miszerint amikor bement a haliba a levelekért, csomag nem volt köztük.

– Muris.

– Bertie, megmondjam, mire gyanakszom?

– Mire?

– Gyanúm kétségkívül hihetetlennek tetszik majd számodra, de egyedül ez illik rá a ma ismert tényekre. Hajlok arra a feltevésre, hogy a csomagot ellopták.

– Hűha! Tán csak nem?

– Várj. Kísérj még figyelemmel. Jóllehet erről még nem tettem említést neked, és másnak sem, attól a tény még tény marad: az utóbbi néhány hétben bizonyos tárgyak (részint értékesek, részint nem) eltűntek ebben a házban. A következtetés, amely önként kínálkozik, nem más, mint hogy körünkben valaki kleptomániás. A kleptománia sajátossága, miként arról nyilván tudomással bírsz, hogy az illető nem tesz különbséget a tárgyak önértékében. Éppúgy eltulajdonít egy viseltes kabátot, mint egy briliánsgyűrűt; egypár shilling értékű pipát ugyanoly mohón emel el, mint egy arannyal tömött erszényt. A tény, hogy kéziratom kívülálló számára semmi néven nevezendő értéket nem képviselhet, meggyőzött arról, hogy…

– De bácsikám, egy pillanat! Én tudok ezekről az elcsórt holmikról. Meadowes, az inasom lovasította meg őket. Rajtakaptam, amint csórta a selyemzoknimat. Igazi tettenérés volt, úgy éljek!

Ez hihetetlenül lenyűgözte.

– Bámulatba ejtesz, Bertie! Hívasd azonnal az emberedet, és kérdezd ki.

– De ő már nincs is itt. Tetszik tudni, amikor rájöttem, hogy zoknikat lovasít, kirúgtam. Ezért is mentem Londonba: hogy új embert szerezzek.

– Ha viszont ez a Meadowes már nem tartózkodik a házban, ő nem tulajdoníthatta el a kéziratot. Megmagyarázhatatlan az egész.

Ezután némán merengtünk egy darabig. Willoughby bácsi fel-alá totyogott a szobában, és tanácstalanságot tükrözött, én meg egy cigarettát szopogatva üldögéltem, és közben úgy éreztem magam, mint egy pofa, akiről egy könyvben olvastam: ez megölt egy másik ürgét, és az ebédlőasztal alá dugta a hullát, aztán meg egész este jópofáskodnia kellett egy társasági vacsorán, közben a tetem ott hevert az asztal alatt. Bűnös titkom annyira nyomasztott, hogy egy idő után nem is bírtam tovább. Rágyújtottam egy újabb cigarettára, és sétára indultam a ház körül, hogy lehűtsem magam.

Az a fajta csöndes nyári este volt, amikor egy mérföldről meghallani, ha egy csiga köszörüli a torkát. A nap lebukott a hegyek mögé, mindenfelé szúnyogok hülyéskedtek a levegőben, és az egésznek olyan szuper illata volt – tudják, ahogy minden úgy beharmatosodott, meg minden –, és éppen egy kicsit lecsillapodtam volna ettől a nagy békességtől, amikor hirtelen meghallottam a nevemet.

– Bertie-ről van szó.

Ennek az undorító kis Edwinnek a randa hangja volt! Egy pillanatig nem tudtam, honnan jöhet. Aztán rájöttem, hogy a könyvtárból. Sétám során alig pár méternyire kerültem a nyitott ablaktól.

Gyakran tanakodtam azon, vajon hogyan csinálják ezek a palik a könyvekben – mármint azok, akiknek pillanatok műve elvégezni azt, aminek legalább tíz percig kellene tartania. Most meg tényleg csak pillanatokba telt elnyomni a cigimet, egy röpkét káromkodni, ugrani egy tízmétereset, bevenni magamat a könyvtár ablaka alatti bokorba, és ott állni, a fülemet hegyezve. Olyan biztos voltam benne, mint a halál, hogy rohadt dolgok vannak folyamatban.

– Bertie-ről? – hallottam Willoughby bácsit.

– Bertie-ről és a csomagodról. Hallottam, hogy az előbb erről beszéltetek, Énszerintem nála van.

Ha most elmondom, hogy épp amikor ezek a borzalmas szavak elhangzottak, egy ismeretlen fajtájú, jókora bogár pottyant a bokorból hátul a galléromba, és meg se mertem mozdulni, hogy felmorzsoljam, ebből tudni fogják, hogy elég rohadtul éreztem magam. Mintha minden összeesküdött volna ellenem.

– Mit beszélsz, fiacskám? Alig egy perccel ezelőtt tárgyaltam meg Bertie-vel a kézirat eltűnésének rejtélyét, és saját bevallása szerint éppoly tanácstalanul áll a kérdés előtt, mint jómagam.

– Na, én meg ma délután benn jártam a szobájában, jócselekedet-ügyben, és amikor bejött, egy csomag volt nála. Megláttam, pedig próbálta a háta mögé dugni. Aztán megkért, hogy menjek le a dohányzóba, és csippentsek neki szivarokat; két perc múlva ő is lejött, és nem volt a kezében semmi. Úgyhogy a csomag biztos a szobájában van.

Úgy tudom, szántszándékkal tanítják ezeket a rohadék kiscserkészeket arra, hogy fejlesszék a megfigyelő-képességüket meg a következtetőkészségüket, meg ezeket a dolgokat. Baromi udvariatlanság és figyelmetlenség, énszerintem. Nézzék csak meg, mekkora bajok származnak belőle.

– Hihetetlennek hangzik – mondta Willoughby bácsi, amitől kissé visszatért belém az élet.

– Menjek és kutassam át a szobáját? – kérdezte a kis nyavalyás Edwin. – Biztos, hogy ott a csomag.

– De hát miféle indítéka volna, hogy végrehajtsa ezt a rendkívüli tolvajlást?

– Lehet, hogy egy… amit az előbb mondtál.

– Kleptomániás? Lehetetlen!

– Lehet, hogy kezdettől Bertie lopkodta el az összes mindenseget – tódította reménykedve a kis dög. – Lehet, hogy olyan, mint Raffles.

– Raffles?

– Egy pasi valamelyik könyvből. Ő is folyton elcsórta a dolgokat.

– El sem tudom képzelni, hogy Bertie… ööö… elcsórna dolgokat.

– Na, hát én biztos vagyok benne, hogy a csomag nála van. Megmondom, mit lehetne csinálni. Azt mondhatnád neki, Mr. Berkeley telefonált, hogy valamit ottfelejtett. Tudod, ő lakott Bertie szobájában. Azt mondhatnád, hogy meg akarod keresni.

– Ez lehetséges volna. Én…

Nem vártam meg a folytatást. Túlságosan forróvá vált a talaj a lábam alatt. Nesztelenül kisurrantam a bokromból, és a bejárathoz iramlottam. Fölrohantam a szobámba, és rávetettem magam a fiókra, amelyikbe a csomagot rejtettem. Akkor jöttem rá, hogy nincs nálam a kulcs. Egy szempillantás alatt ráébredtem, hogy tegnap az esti öltönyöm nadrágzsebébe tettem, és ott is felejtettem.

De hol a fenében van az esti cuccom? Átkutattam mindent, mire rájöttem: biztosan Jeeves vitte el kikefélni. A csengőhöz ugrani és megszólaltatni számomra csupán egy pillanat műve volt. Alig csendítettem meg, kintről lépések hallatszottak, és belépett Willoughby bácsi.

– Ó, Bertie – mondta, és el se pirult belé –, izé… most kaptam egy sürgönyt Berkeleytól, aki a távollétedben a szobádat lakta; arra kér benne, hogy juttassam el hozzá a… ööö… a cigarettatárcáját, melyet ittfelejtett. Odalent nem sikerült rábukkannom, ezért az jutott eszembe, hogy talán ebben a szobában hagyta. Szeretnék… ööö… kissé körülnézni.

Életemben alig láttam ennél undorítóbbat – ott áll ez az ősz, öreg ember, akinek már az elmúlás gondolatával kellene foglalkoznia, de közben úgy hazudik, mint a vízfolyás.

– Én nem láttam – szólaltam meg.

– Én mindazonáltal körülnézek. Semmilyen… ööö… erőfeszítéstől nem riadhatok vissza.

– Már találkoznom kellett volna vele, ha itt lenne, nem tetszik gondolni?

– Talán elkerülte a figyelmedet. Talán… izé… valamelyik fiókban van.

Elkezdett szimatolni. Kihúzgálta egyik fiókot a másik után; úgy totyogott előre, mint egy kivénhedt véreb, és közben időnként Berkeleyról és a cigarettatárcáról motyogott, amitől abszolút fölkeveredett a gyomrom. Csak álltam ott, és percenként kilókat fogytam.

Aztán odaért ahhoz a fiókhoz, amelyikben ott lapult a csomag.

– Ez mintha zárva volna – mondta, és rángatta a fogantyút.

– Az; én nem is foglalkoznék vele. Az, ugye, izé, be van zárva, meg minden.

– Nincs nálad a kulcs?

Halk, tiszteletteljes hang szólalt meg a hátam mögött.

– Úgy vélem, erre a kulcsra van szükség, uram. Az ön esti öltönyének nadrágzsebében volt.

Jeeves állt ott. Besuhant az esti öltönyömmel, és nyújtotta a kulcsot. Fel tudtam volna koncolni.

– Köszönöm – mondta a bácsikám.

– Szóra sem érdemes, uram.

A következő pillanatban Willoughby bácsi kinyitotta a fiókot. Én behunytam a szemem.

– Nem – szólt Willoughby bácsi –, itt sincs semmi. A fiók üres. Köszönöm, Bertie. Remélem, nem zavartalak. Lehet, hogy… ööö… hogy Berkeley mégis magával vitte azt a tárcát.

Mikor kiment, gondosan becsuktam utána az ajtót. Aztán Jeeveshez fordultam. Épp egy széken egyengette el az esti öltönyömet.

– Izé… Jeeves!

– Uram?

– Mmm… semmi, semmi.

Rohadt nehéz volt hozzákezdeni.

– Izé… Jeeves!

– Uram?

– Maga… Nem volt… Véletlenül nem…

– Én távolítottam el a csomagot ma reggel, uram.

– Eee… ööö… Miért?

– Tanácsosabbnak véltem, uram.

Eltöprengtem.

– Jó zűrösnek tűnik az ügy, mi?

– Korántsem, uram. Történetesen fültanúja voltam, amint ön és Lady Florence megbeszélte a cselekményt tegnap este.

– Szent isten, kihallgatott?

– Igen, uram.

– Na, izé… Jeeves, azt hiszem, hogy ha befagyasztaná azt a csomagot, amíg visszaérünk Londonba…

– Pontosan, uram.

– Aztán meg, hogy úgy mondjam, el lehetne rekkenteni valahova, mi?

– Ahogy mondja, uram.

– Akkor magánál hagyom.

– Rendben van, uram.

– Tudja, Jeeves, maga egészen klassz.

– Igyekszem megelégedésére szolgálni, uram.

– Egymillió között nincs párja, úgy éljek!

– Rendkívüli módon megtisztel, uram.

– Hát akkor ez minden, azt hiszem.

– Igenis, uram.

Florence hétfőn jött vissza. Nem is láttam egészen addig, míg mind össze nem gyűltünk a hallban teázni. Amíg a tömeg el nem tisztult, szót sem tudtunk váltani kettesben.

– Nos, Bertie? – kérdezte.

– Minden oké.

– Megsemmisítetted a kéziratot?

– Nem éppen, de…

– Hogyhogy?

– Úgy értem, én tulajdonképpen…

– Bertie, te mellébeszélsz!

– Mondom, hogy minden oké. Arról van szó, hogy…

Épp elkezdtem volna elmesélni, miről van szó, amikor a könyvtár ajtaján kipenderült Willoughby bácsi, olyan fürgén, mint egy kétéves. Az öregúr ki volt cserélve.

– Megdöbbentő, Bertie! Épp most hívtam távbeszélőn Riggs urat, aki kijelentette, hogy a ma reggeli első postával kézhez vette a kéziratomat. Meg nem foghatom, mi okozta a késedelmet. Vidéken elfogadhatatlanul alacsony színvonalúak a postai szolgáltatások. Írok is az igazgatóságnak ez ügyben. Tarthatatlan állapot, hogy jelentős értéket képviselő csomagok ilyen késedelmet szenvedjenek.

Épp Florence profilját nézegettem; e pillanatban szembefordult, és tekintete úgy hasított keresztül rajtam, mint a kés. Willoughby bácsi visszakacsázott a könyvtárba, és nyomában olyan csönd támadt, hogy kanállal darabkákat lehetett volna kivájni belőle.

– Nem értem – szólaltam meg végül. – Nem értem, én úgy éljek!

– Én értem. Én tökéletesen értem, Bertie. Inadba szállt a bátorság. Nem merted vállalni, hogy megharagítsd a bácsikádat, ezért…

– Nem! Nem! Abszolúte nem!

– Inkább rólam mondtál le, mint hogy lemondj a pénzről. Talán azt hitted, nem gondoltam komolyan, amit mondtam. Hát én minden szót komolyan gondoltam. Az eljegyzésünknek vége.

– De hát… figyelj!

– Egy szót se többet!

– De Florence, öreglány!

– Nem kívánok erről többet hallani. Most már látom: Agatha nénédnek igaza volt. Úgy érzem, hajszál híján menekültem meg. Volt idő, amikor azt hittem, türelemmel át lehet alakítani téged valami értékessé. Most már belátom: ez lehetetlen!

Azzal kiviharzott, én meg ott maradtam eltakarítani a romokat. Mikor valamelyest sikerült összeszedegetnem a cserepeket, fölmentem a szobámba, és becsöngettem Jeevest. Úgy jött be, mintha mi sem történt volna, vagy mi sem fogna történni. Még ilyen nyugalmat ember nem látott.

– Jeeves! – ordítottam. – Jeeves, az a csomag megérkezett Londonba!

– Igen, uram?

– Maga küldte el?

– Igen, uram. A legjobb indulattal cselekedtem, uram. Úgy vélem, mind ön, mind Lady Florence túlbecsüli annak veszélyét, hogy megsértődik, aki említésre kerül Sir Willoughby Felidézéseiben. Saját tapasztalatom szerint az átlagember örül, ha nevét nyomtatásban látja, tekintet nélkül arra, hogy mit írnak róla. Van egy nagynéném, urára, aki néhány évvel ezelőtt sokat szenvedett a felpuffadt végtagjaitól. Kipróbálta a Walkinshaw-féle Csodatinktúrát, és tetemes javulást tapasztalt – olyannyira, hogy írásban bizonyságot is tett erről a cégnél. Mikor aztán meglátta a fényképét a napilapokban, és mellette az alsó végtagjainak részletes leírását a szer alkalmazása előtti időkből, amit másnak, mint visszataszítónak nem minősíthetek, oly nagyfokú büszkeséget tanúsított, hogy arra kellett következtetnem: majdnem mindenki vágyik a nyilvánosságra, bármilyen legyen is az. Ezen túlmenőleg, ha valaha tanulmányozta a pszichológiát, uram, tudja, hogy a tiszteletre méltó öreguraknak egyáltalán nincs ellenükre, ha közismertté válik a tény, hogy ifjúkorukban rendkívül vad életet éltek. Van egy nagybátyám…

Elátkoztam az összes nagynénjét, nagybátyját, vele és a család összes többi tagjával együtt.

– Tudja, hogy Lady Florence felbontotta az eljegyzésünket?

– Valóban, uram?

Egy szemernyi együttérzés nélkül! Akárha azt mondtam volna, milyen szép idő van.

– Ki van rúgva!

– Igenis, uram.

Diszkréten köhintett.

– Minthogy nem állok többé az ön alkalmazásában, uram, szabadon beszélhetek, anélkül, hogy túllépném hatáskörömet. Véleményem szerint ön és Lady Florence nem illenek egymáshoz. Őladysége rendkívül eltökélt és akaratos alkat, szöges ellentétben önnel. Csaknem egy éven át álltam Lord Worplesdon szolgálatában, amely idő alatt bőséges alkalmam nyílott tanulmányozni őladységét. A személyzeti fertályon távolról sem kedvező közvélemény alakult ki vele kapcsolatban. Őladységének természete számos fonák megjegyzésre adott alkalmat körünkben. Ön nem lett volna boldog, uram!

– Kifelé!

– Úgy vélem, a lady oktatási módszereit is fárasztónak találta volna, uram. Vetettem egy pillantást a könyvre, amelyet őladysége adott önnek – a kötet az asztalon hevert, amióta megérkeztünk –, és ez a könyv, véleményem szerint, korántsem megfelelő. Ön nem élvezte volna. Emellett őladysége saját szobalányától hallottam, aki kihallgatott egy beszélgetést Lady Florence és egy vendég között – Mr. Maxwell, egy folyóirat szerkesztője volt az illető –, hogy őladysége csakhamar Nietzschére állította volna rá önt. Nietzschét sem élvezte volna, uram. Nietzsche alapjaiban egészségtelen.

– Kifelé!

– Igen, uram.

Fura hogy meg tud változni az ember véleménye, ha iszik egyet a dologra. Sok-sok ízben megtörtént már ez velem. Így vagy úgy, de reggelre kelve a szívem már nem volt olyan megtört, mint annak előtte. Irtó klassz napra virradtam, és ahogy a nap besütött az ablakon, és a madarak ricsajoztak a vadszőlő között, ettől az egésztől olyasmik jártak a fejemben, hogy esetleg talántán Jeevesnek mégis igaza lehet. Végtére is, csodálatos a profilja, rendben van; de vajon csakugyan olyan oltári hecc Florence Craye jegyesének lenni, ahogyan a felületes szemlélő elképzelheti? Nem találó-e, ahogyan Jeeves lefestette a természetét? Kezdtem belátni, hogy az én feleségeszményem sokkal simulékonyabb, csacsogósabb, cicásabb, hogy is mondjam.

Idáig jutottam a tépelődésben, amikor az Etikai elméletek tipológiája című műre esett a tekintetem. Kinyitottam a könyvet, és becsületszavamra ezt pillantottam meg:

„A görög filozófia két antitetikus terminusa közül csak az egyik volt valós és önszubzisztens: az Ideális Gondolat, mint ellentettje annak, amelyet áthat és átformál. A másik, amely a mi Természetünknek felel meg, önmagában jelenségszintű, irreális, az állandóság támasza nélküli; nincs olyan vonása, amely két egymást követő percen keresztül igaz volna; röviden: a negációtól csak az átsejlő immanens valóság választja el.”

Hát… akarom mondani – na? És Nietzsche még ennél is sokkal rosszabb!

– Jeeves – mondtam, mikor bejött a reggeli teámmal –, gondolkoztam a dolgon. Visszaveszem magát.

– Köszönöm, uram.

Lehörpintettem egy derűs kortyot. Egészen átitatott a pasas ítélőképessége iránti mély tisztelet.

– Ó, Jeeves – mondtam –, ami azt a kockás öltönyt illeti…

– Igen, uram?

– Tényleg olyan rohadt?

– Megítélésem szerint bizarrabb a kívánatosnál.

– De hát egy csomóan kérdezték, hogy kivel dolgoztatok.

– Kétségkívül azért, hogy elkerüljék, uram.

– Állítólag ő a legkülönb egész Londonban.

– A jellemével kapcsolatban nincs kifogásom, uram.

Tétováztam egy kicsit. Olyan érzésem támadt, hogy kezdek a pasas karmai közé kerülni, és ha most beadom a derekamat, olyan leszek, mint a csóró Aubrey Fothergill – a lelkem nem lesz többé enyém. Másfelől viszont ez egy rendkívüli intelligenciájú fickó, és sokféle szempontból kényelmes lesz, ha ráhagyom a gondolkodnivalómat. Elhatároztam magam.

– Rendben van, Jeeves – mondtam. – Maga tudja! Adja oda valakinek.

Rám nézett, ahogy egy atya nézi megtévedt gyermekét.

– Köszönöm, uram. Tegnap este odaadtam az alkertésznek. Még egy kis teát, uram?

CORKY MŰVÉSZI PÁLYAFUTÁSA

Miközben e visszaemlékezések lapjait forgatják, észre fogják venni, hogy a cselekmény olykor New Yorkban és környékén játszódik; előfordulhat, hogy ez zavart pillantásokat és meglepett összerezzenést eredményez. „Mit – kérdezhetik maguktól – keres Bertram ily távol szülőföldjétől?”

Hát, ez eléggé hosszúkás történet, de ha egy egyszerű kéttekercses szkeccset akarok vágni belőle, hát az történt, hogy Agatha nénikém egy ízben átküldött Amerikába, hogy fékezzem meg Gussie-t, az unokatestvéremet, aki egy kabarétáncosnőt akart feleségül venni, de annyira összezagyváltam a dolgot, hogy úgy éreztem, tanácsosabb egy darabig New Yorkban maradnom, mint hogy hazamenjek, és eltársalogjak az ügyről a nénikémmel.

Elindítottam hát Jeevest, hogy keressen egy tűrhető lakást, és száműzetésbe vonultam.

Meg kell mondjam: száműzetés céljára New York derűs egy hely. Mindenki baromi jól bánt velem, rengeteg dolog történt állandóan, úgyhogy mindent összevéve nem sanyarogtam. Pasik bemutattak más pasiknak, estébe, estébe, úgyhogy kis idő múlva már egész csomó jóféle pasit ismertem, köztük olyanokat, akiket fölvetett a suska, és a Central Park környékén laktak, meg másokat is, akiknél le volt csavarva a gáz odahaza; ezek többnyire a Washington Square táján laktak – festők, írók, ilyenek. Eszes népség.

Corky, az a srác, akiről szó lesz, festő volt. Arcképfestőnek nevezte magát, de igazság szerint addig még egyetlen pontot se gyűjtött. A portréfestéssel főként az a gáz – utánanéztem ugyanis –, hogy az ember nem foghat hozzá csak úgy portrét festeni, amíg valaki más oda nem megy hozzá, és külön meg nem kéri rá, mármost addig meg nem jön senki megkérni, amíg egy csomó portrét meg nem csinált. Ettől elég bonyolult, mondhatni, kemény pálya ez egy ambiciózus fiatalember számára.

Corky abból tartotta fönn magát, hogy olykor rajzolt egyet-mást a vicclapoknak – elég jó érzéke van a vicchez, ha jön egy jó ötlete –, meg ágyakat, székeket rajzolgatott mindenféle hirdetésekhez. A fő bevételi fonása mégis az volt, hogy állandóan egy gazdag nagybácsija fülét rágta; a bácsit Alexander Worple-nak hívták, és a jutaszakmában üzletelt. Kissé homályos előttem, mi az a juta, de nyilván olyasmi, amire buknak az emberek, mert Mr. Worple illetlenül nagy dohányt hordott össze belőle.

Mármost sokan vannak úgy, hogy azt hiszik, egy gazdag nagybácsi maga a főnyeremény, de Corky szerint nem így áll a helyzet. Corky bácsikája jó masszív ürge volt, úgy nézett ki, mint aki örökké fog élni. Ötvenegy éves volt, és kábé olyan, mint aki az élete felénél tart. Szegény Corky nem is ettől bukott ki; nem bánta volna, ha a bácsikája tovább is életben marad. Corky attól készült ki, ahogy a bácsi szekírozta. Arról van szó, tudják, hogy a bácsikája nem akarta, hogy Corkyból festő legyen. Nem hitte, hogy a srácnak van ehhez tehetsége. Állandóan azzal noszogatta, hogy hagyja a fenébe a művészetet, szálljon be a jutaszakmába, és alulról kezdve dolgozza föl magát a csúcsig. Corky meg azt mondta: nem tudja ugyan, mit csinálnak alul a jutaszakmában, de ösztönei azt súgják hogy valami leírhatatlanul rémségeset. Ő ráadásul szentül hitte, hogy jövője van mint művésznek. Egy szép napon, mondogatta, sokra fogja vinni. Közben pedig határtalan tapintattal és ékesszólással mindig sikerült elérnie, hogy a bácsikája rendszeresen leperkálja a negyedévi apanázst.

Ehhez sem jutott volna hozzá, ha bácsikájának nincs egy különös hobbija. Mr. Worple kivételes egyéniség volt ebből a szempontból. Megfigyeléseim szerint a tipikus amerikai iparbáró a munkaidőn túl a világon semmivel sem foglalkozik. Mikor kieresztette a macskát és bezárta az irodát éjszakára, kómába zuhan, és csak akkor tér ismét magához, amikor itt az ideje, hogy ismét tipikus amerikai iparbáróvá váljon. Mr. Worple ezzel szemben ornitológiával foglalkozott. Írt egy könyvet Amerikai madarak címmel, és dolgozott a következőn, a További amerikai madarak címűn. Ezt befejezve minden valószínűség szerint hozzáfogott volna a harmadikhoz, és így folytatta volna mindaddig, míg az amerikai madarak tárháza ki nem merül. Corky úgy háromhavonta meglátogatta, és az amerikai madarakról beszéltette. Szemlátomást úgy állt a helyzet, hogy az öreg Worple-t kenyérre lehetett kenni, ha előtte belemerülhetett a kedvenc témájába, így ezek a kis csevegések egyelőre simán hozzájuttatták Corkyt az apanázshoz. De azért mégis rohadt egy helyzet volt ez a szegény srácnak. Baromi feszültséggel járt, és ráadásul a madarak még párolva, egy palack hűtött ital kíséretében is halálra untatták.

Mr. Worple jellemrajzát azzal egészíthetjük ki, hogy ingatag kedélyállapotú egyén volt, és általában abban a meggyőződésben élt, hogy Corky egy szerencsétlen balfácán, és bármit lép bármely irányban, csak újabb bizonyítékát nyújtja vele született idiotizmusának. Nem csodálnám, ha Jeeves is így gondolkodna énrólam.

Szóval, mikor Corky egy délután beállított hozzám, maga előtt tolva egy lányt, és azt mondta: – Bertie, bemutatom a menyasszonyomat, Miss Singert –, az ügynek épp az a vonzata jutott először eszembe, amelyik miatt fölkeresett. Első szavaim ezek voltak: – Corky, mi a helyzet a nagybátyáddal?

A szerencsétlen flótás keserűen fölkacagott. Aggodalmasan és gondterhelten tekingetett körül, mint aki szerencsésen elkövette ugyan a gyilkosságot, de most halvány sejtelme sincs, mi a fenét kezdjen a hullával.

– Úgy félünk, Mr. Wooster – szólalt meg a lány. – Azt reméltük, talán maga ki tudja találni, hogyan mondjuk meg neki.

Muriel Singer az a fajta csöndes, vonzó leány volt, aki úgy tud rád nézni, mintha te volnál a legkülönb a világon, és csak azon csodálkozna: hogyhogy te magad még nem jöttél rá erre. összekucorodva ült, és csak nézett rám, mintha azt mondaná: „Ó, mennyire remélem, hogy ez az erős, hatalmas ember nem fog bántani.” Védelmező, óvó szándékok támadtak tőle az emberben, kedve lett volna megcirógatni a kezét, és azt mondani neki: „Ugyan, ugyan, kicsikém”, vagy valami hasonlót. Úgy éreztem, semmi sincs, amit meg ne tennék érte. Olyan volt ez a lány, mint azok az ártatlan ízű amerikai italok, amelyek észrevétlenül szívódnak a szervezetedben, és mire észbe kapnál, már meg akarod reformálni a világot, erőszakkal, ha kell, és utadon csak egy pillanatra állsz meg, amíg megmondod annak a nagydarab embernek, aki a sarkon ácsorog, hogy ha továbbra is így bámul rád, letéped a fülét. Szóval, ezzel azt akarom mondani, hogy az ember lendületet, erőt kapott ettől a lánytól; mint valami kóbor lovag, vagy mi. Éreztem, hogy utolsó csepp véremig fogok harcolni érte.

– Nem értem, miért ne lenne a bácsikád elragadtatva – mondtam Corkynak. – Szerintem azt fogja gondolni, hogy Miss Singer az eszményi feleség a számodra.

Corky ettől nem vidult föl.

– Te nem ismered. Még ha tetszene is neki Muriel, nem vallaná be. Ilyen csökönyös barom. Számára elvi kérdés, hogy hadakozzon. Csak annyit venne észre, hogy egy fontos döntést hoztam anélkül, hogy kikértem volna a tanácsát, és automatikusan fölébredne benne a Káin. Mindig is így működött.

Megfeszítettem az agyamat, hogy megtaláljam a megfejtést erre a vészhelyzetre.

– Meg kell oldani, hogy az öreg megismerkedjen Miss Singerrel, anélkül hogy tudná, te is ismered. Aztán jössz te…

– De hogy lehet ezt megoldani?

Pontosan értettem, mire gondol. Ez volt a bökkenő,

– Csak egy dolgot kell csinálni – mondtam.

– Mit?

– Bízzuk rá Jeevesre.

Azzal megszólaltattam a csengőt.

– Uram? – mutatkozott meg Jeeves. Az egyik legfurább ezzel az emberrel kapcsolatban, hogy ha nem figyeled karvalyként, sose látod, mikor lép be a szobába. Úgy működik, mint azok az indiai csodabogarak, akik szétoszlatják magukat a levegőben, testetlenül utaznak az űrben, és ahol akarják, újra összeállnak a részecskékből. Van egy unokatestvérem, valamiféle teozófus vagy mi, aki azt mondja, neki is sokszor majdnem sikerült már ez, de sose bírta rendesen megcsinálni, szerinte valószínűleg azért, mert gyerekkorában leölt állatok húsán és állati zsiradékon élt.

Mihelyst megláttam a pasast ott állni, az arcán tiszteletteljes együttérzéssel, a súlyos teher legördült rólam. Úgy éreztem magam, mint egy eltévedt kiskölyök, aki egyszer csak meglátja az apját közeledni.

– Jeeves – mondtam –, szükség volna a tanácsára.

– Igenis, uram.

Néhány jól megválogatott szóval összefoglaltam Corky szívet tépő esetét.

– Szóval látja, miről van szó, Jeeves. Azt szeretnénk, ha javasolna valamit, hogyan ismerkedhetne meg Mr. Worple Miss Singerrel, de közben nem szabad megtudnia, hogy Corcoran úr már ismeri. Világos?

– Tökéletesen, uram.

– Na, akkor találjon ki valamit.

– Már kitaláltam, uram.

– Máris!

– A terv, amelyet javaslandó vagyok, a siker szempontjából meghiúsulhatatlan, ám ami az ön számára hátrányt jelenthet, némi financiális ráfordítást igényel.

– Azt mondja – fordítottam Corkynak –, hogy van egy bomba ötlete, csak drága.

A szegény srác persze lehervadt, mert ettől számára mindjárt taccsra is mehetett az ügy. De én még mindig a lány olvasztékony tekintetének hatása alatt voltam, és láttam, hogy ez az a pont, ahol beléphetek mint kóbor lovag.

– Ilyenekben számíthatsz rám, Corky – mondtam. – A legnagyobb örömmel. Folytassa, Jeeves.

– Azt indítványoznám, uram, hogy Mr. Corcoran használja ki Mr. Worple ornitológiai érdeklődését.

– Honnan az ördögből tudja, hogy az öreg madárbolond?

– Ezeknek a New York-i lakásoknak a felépítése folytán, uram. Nagyban különböznek a Londonban megszokottól. A helyiségeket elválasztó közfalak rendkívül könnyű, hártyaszerű anyagból állnak. A hallgatózás legcsekélyebb szándéka nélkül is fültanúja voltam olykor, amint Mr. Corcoran nyomatékosan állást foglalt a fenti kérdésben.

– Aha. Szóval?

– Írjon a kisasszony egy kicsiny könyvet, mondjuk, azzal a címmel, hogy Amerikai madarak könyve gyermekeknek, és írjon bele ajánlást Mr. Worple számára. Egy alacsony példányszámú kiadás megvalósulhat az ön költségén, uram, és a könyv jelentős részét Mr. Worple-nak a témáról szóló nagy monográfiáját illető, magasztaló megjegyzések tehetnék ki. Azt javaslom, hogy egy tiszteletpéldányt közvetlenül a megjelenés után kézbesíttessen Mr. Worple számára egy levél kíséretében, amelyben a kisasszony alkalmat kér, hogy személyes ismeretséget kössön azzal az emberrel, akinek oly sokat köszönhet. Elképzelésem szerint ez meghozná a kívánt eredményt, ám, mint említettem, a költségkihatás tetemes lenne.

Úgy éreztem magam, mint egy idomított kutya gazdája a cirkuszban, miután a jószág hiba nélkül végrehajtotta mutatványát. Kezdettől fogva számítottam Jeevesre; tudtam, hogy nem fog cserbenhagyni. Olykor elgondolkodom rajta, vajon egy ember, akinek ilyen esze van, miért éri be azzal, hogy a ruháimat vasalja meg miegymás. Ha Jeeves agyának csak a fele az én koponyámban volna, már esélyem lenne, hogy miniszterelnök legyek, vagy mi.

– Jeeves – mondtam –, ez abszolút óriási! Egyike a legjobb tippjeinek.

– Köszönöm, uram.

A lánynak ellenvetése támadt.

– Viszont én biztos nem tudnék könyvet írni semmiről. Még egy jó levelet se tudok összehozni.

– Muriel tehetsége – köhintett Corky – sokkal inkább a színpadon érvényesül, Bertie. Eddig nem mondtam, de az idegességünk egyik fő oka, hogyan fogadja majd Alexander bácsi a hírt, hogy Muriel a Manhattan Színház tánckarában szerepel, a Tilos a kimenet című műsorban. Totál hülyeség, de mind a ketten úgy gondoljuk, hogy Alexander bácsi természetes hajlamának engedve úgy fog rúgkapálni, mint egy öszvér.

Értettem már, mire gondol. Nem tudom, miért van ez, talán valamelyik pszichológiai főokos meg tudná magyarázni, de a nagybácsik és nagynénik egyöntetűen ellenségei a színpadnak. Nincs az a pénz, amiért bevennék.

Jecvesnek persze erre is volt megoldása.

– Nézetem szerint, uram, egyszerű feladat lesz találni egy pénzszűkében senyvedő szerzőt, aki csekély díjazás fejében hajlandó lesz elvégezni a kötet szerzői munkálatait. Csupán az a lényeg, hogy a kisasszony neve szerepeljen a címlapon.

– Ez igaz – mondta Corky. – Sam Patterson száz dollárért megcsinálja. Egy kisregényt, három novellát és egy tízezer szavas sorozatot ír egy regényújságnak minden hónapban, különböző neveken. Ez az apróság semmi lesz neki. Most azonnal a nyomába eredek.

– Klassz!

– Ez minden, uram? – szólalt meg Jeeves. – Igenis, uram. Köszönöm, uram.

Mindig azt hittem, hogy a könyvkiadók halál értelmes figurák, teli szürkeállománnyal, de most már ismerem a fajtájukat. A könyvkiadónak nincs más dolga, mint hogy bizonyos időközönként csekkeket írjon alá, míg egy csomó tehetséges és szorgalmas ürge elvégzi a munkát. Ezt onnan tudom, hogy egyszer én is a kiadók közé tartoztam. Csak feszt ültem a lakásban a töltőtollammal, és egyszer csak megérkezett egy pazar, csillogó könyv.

Épp Corkynál voltam, amikor az Amerikai madarak könyve gyermekeknek felbukkant. Ott volt Muriel Singer is; általánosságokról beszélgettünk, amikor bezörgettek az ajtón, és kézbesült a csomag.

Hát könyvnek könyv volt, azt meg kell adni. Vörös a fedele, rajta valami jérce vagy mi az ördög, és alatta arany betűkkel a lány neve. Találomra felnyitottam az egyik példányt.

„Tavaszi reggeleken – mondta a huszonegyedik oldal teteje –, amikor a mezőn sétálsz, gyakorta hallhatod a jellegzetesen édes hangzású, szabadon szárnyaló madárdalt, amelyet a bíborszínű gránáttengelice hallat. Ha majd nagyobb leszel, többet is olvashatsz róla Mr. Alexander Worple csodálatos könyvében, az Amerikai madarakban.”

Hát így. Máris egy lövet a nagybácsi felé. És pár lappal később megint ő került reflektorfénybe, a sárga csőrű kakukkal kapcsolatosan. Óriási volt az anyag. Minél többet olvastam belőle, annál jobban becsültem a fickót, aki írta, meg persze Jeeves lángelméjét, amikor erre a vágányra állított bennünket. Egyszerűen el se bírtam képzelni, hogy a bácsi ennek be ne dőljön. Ha valakit a világ legnagyobb sárgacsőrűkakukk-szaktekintélyének nevezel, óhatatlanul ébred benne legalább valamicske szívélyesség.

– Ez a nyerő! – mondtam.

– Abszolút tuti! – helyeselt Corky.

Egy-két nappal ezután betámított sugárúti lakásomba hogy közölje, minden oké. A bácsi levelet irt Murielnek, és az üzenetből annyira csöpögött a szívélyesség, hogy ha Corky nem ismeri Mr. Worple kézírását, el se hitte volna, hogy ő a szerzője. Bármikor boldogan hajlandó megismerkedni Miss Singerrel, amikor csak a kisasszonynak megfelel.

Nem sokkal ezután el kellett utaznom. Különféle kiválóságok hívtak meg vidéki házukba, úgyhogy csak hónapok múlva telepedtem meg ismét a városban. Persze sokat gondoltam közben Corkyra, hogy vajon bejött-e neki satöbbi, és hát első New York-i estémen, amikor bementem egy kisvendéglőbe, ahová olyankor járok, ha nincs kedvem a városi fényáradathoz, az ajtóhoz közel egy asztalnál ott ült Muriel Singer egymagában. Gondoltam, Corky kiment telefonálni. Odamentem a lányhoz, és illendően üdvözöltem.

– Nini, na, hát mi van? – mondtam.

– Mr. Wooster! Üdvözlöm!

– Hát Corky?

– Tessék?

– Corkyra vár, vagy nem?

– O, nem értettem. Nem, nem őrá várok.

Úgy tűnt, hogy van valami a hangjában, valami olyan izé, ha értik, mire gondolok.

– Hé, csak nem volt valami cirkusz Corkyval?

– Cirkusz?

– Valami balhé, szóval… érti! Valami kis kölcsönös felreértés, vagy… ööö… ilyesmi.

– Nem, de miért is gondol ilyenre?

– Ó, hát izé, hogy is mondjam. Akarom mondani, úgy tudtam, rendszeresen együtt vacsoráznak, mielőtt maga bemegy a színházba.

– Otthagytam a színpadot.

Hirtelen minden eszembe jutott. Egészen elfeledkeztem róla, milyen sokáig voltam távol.

– Á, hát persze, értem már! Maga már férjes asszony!

– Úgy van.

– Hát ez óriási! Mindenféle őrült boldogságot kívánok.

– Nagyon köszönöm. Ó, Alexander – mondta, és a hátam mögé nézett –, ez egy régi barátom… Mr. Wooster.

Megperdültem. Egy sűrű, őszes hajú, pirospozsgás arcú ürge állt ott. Jókora darab mókus, gondoltam, bár pillanatnyilag béketűrőnek látszik.

– Mr. Wooster, bemutatom a férjemet. Alexander, Wooster úr Bruce barátja.

Az öreg fiú melegen megragadta a kezemet, és csak ez mentett meg attól, hogy egy alaktalan kupacban össze ne roskadjak a padlón. Kóválygott az egész vendéglő, de abszolúte.

– Ismeri az unokaöcsémet, Mr. Wooster? – hallottam a kérdést. – Örülnék, ha megpróbálná józan belátásra bírni, ha rávenné, hogy hagyjon fel a festegetéssel. Bár most már van olyan érzésem, hogy kezd megállapodni. Akkor vettem ezt észre, amikor először vacsorázott nálunk, és bemutattam neked, drágám. Csöndesebbnek és komolyabbnak láttam, mint addig. Mintha valami kijózanította volna. Mr. Wooster, megszerzi nekünk azt az örömöt, hogy a társaságunkban vacsorázik? Vagy vacsorázott már?

Azt feleltem, hogy már igen. Levegőre volt szükségem, nem vacsorára. Úgy éreztem, ki kell jutnom a szabadba, hogy végiggondoljam ezt az egészet.

Hazaérve hallottam, hogy Jeeves piszmog valamit a rejtekhelyén. Behívtam.

– Jeeves – mondám –, itt az idő, hogy aki ember, segítsen. Először egy szódás brandyt, aztán nekem lesz egy érdekes hírem a maga számára.

Egy tálcával és egy magas pohárral tért vissza.

– Jól teszi, ha maga is iszik egyet, Jeeves. Szüksége lesz rá.

– Talán később, uram. Köszönöm, uram.

– Ahogy gondolja. De megrázkódtatás következik, figyelmeztetem. Emlékszik a barátomra, Corcoranra?

– Igen, uram.

– És a lányra, aki könyvet írt a madarakról, hogy Corky nagybácsikájának a kegyeibe férkőzzön? Őrá is emlékszik?

– Tökéletesen, uram.

– Hát beférkőzött. Feleségül ment a nagybácsihoz.

Jeeves meg sem rezdült. Ezt az embert nem lehet kihozni a sodrából.

– Ettől a fejleménytől mindig is tartani lehetett, uram.

– Csak nem azt akarja mondani, hogy számított erre?

– Megfordult a fejemben mint eshetőség.

– Meg? Hát úgy éljek, szólhatott volna!

– Nem vehettem hozzá a bátorságot, uram.

Persze amikor ettem pár falatot, és kicsit nyugodtabb idegállapotba kerültem, rájöttem, hogy ami történt, ha jobban megnézzük, nem az én hibám. Igazán nem lehetett elvárni tőlem, hogy előre lássam: ez a terv, amely önmagában totál nyerő volt, így belefut az árokba; azt viszont szintén nem tagadhatom le, hogy nemigen volt kedvem újra találkozni Corkyval, amíg az idő, a nagy gyógyszerész el nem végzi a maga fájdalomcsillapító munkáját. Pár hónapig abszolúte kihagytam röppályámból a Washington Square-t. Távollétemmel tüntettem a környéken. Aztán, épp amikor már úgy éreztem, biztonságosan odamerészkedhetem, és, hogy úgy mondjam, fölvehetem az elhullajtott szálakat, az idő gyógyítás helyett fogta magát, és adott még egy jókorát a kellős közepébe. Egy reggel, ahogy kinyitottam az újságot, azt láttam, hogy Mrs. Alexander Worple fiú örökössel ajándékozta meg férjét.

Olyan eszeveszettül sajnáltam szegény Corkyt, hogy hozzá se bírtam nyúlni a reggelimhez. Ki voltam bukva, de abszolúte. Ez több volt a soknál.

Fogalmam se volt, mit csináljak. Legszívesebben persze azonnal odarohantam volna a Washington Square-re, hogy szótlanul megszorítsam a szegény srác kezét, de aztán, ahogy belegondoltam, nem volt meg hozzá a kellő kurázsim. A távolból tanúsított együttérzés módszerét választottam.

De egy hónap elteltével megint meginogtam. Eszembe jutott: kiszúrok vele, hogy így elkerülöm, mikor talán most van a legnagyobb szüksége rá, hogy a haverok körülnyüzsögjék. Felrémlett előttem, ahogy ücsörög az elhagyatott műteremben, nincs más társasága, mint önnön keserű gondolatai, és a kép olyan megrázó volt, hogy azonnal taxiba vágtam magam, és megmondtam a sofőrnek, hogy a műteremig meg se álljon.

Besiettem, és hát ott pingálgatott Corky, a modell trónusán meg egy középkorú nőszemély ült, karján csecsemővel.

Az embernek előre föl kell készülnie az ilyesmire.

– Jaj, bocs! – mondtam, és kezdtem kihátrálni.

Corky hátranézett a válla fölött.

– Helló, Bertie! Ne menj el. Éppen befejeztem. Ma délutánra ennyi lesz – mondta a dadának, aki fölkelt a poronttyal, és elrakta egy babakocsiba, amely ott állt a pálya szélén.

– Holnap a szokott időben, Mr. Corcoran?

– Igen, legyen szíves.

– Viszontlátásra.

– Viszontlátásra.

Ott állt Corky, nézte az ajtót, aztán felém fordult, és kiöntötte a szívét. Szerencsére készpénznek vette, hogy mindenről tudok, így az egész nem volt annyira ciki, mint lehetett volna.

– A bácsikám ötlete – mondta. – Muriel még nem tud róla. A portré lesz a születésnapi ajándéka. A dada kiviszi a srácot levegőzni, és meg se állnak idáig. Ha példát akarsz a sors iróniájára, Bertie, ezt kapd ki. Itt van életem első portrémegrendelése, és a modell nem más, mint egy tükörtojásfejű emberkezdemény, aki alighogy a világra jött, máris kibulizott az örökségemből. Tudtad ezt venni? Ez az abszolút kibaltázás: elvárják tőlem, hogy itt üljek minden délután, és bámuljam a fejét ennek a kis purdénak, aki, ha a legjobb indulattal nézzük is, fültövön vágott egy bunkóval, és kiforgatott mindenemből. Nem utasíthatom vissza a megrendelést, mert a bácsikám azonnal leállítaná az apanázst, de közben valahányszor fölnézek, és meglátom annak a kis dögnek az üres tekintetét, halálomon vagyok. Én mondom, Bertie, valahányszor atyailag rám néz, aztán elfordul, és rókázik egyet, mintha a puszta látásomtól rosszul lenne, én úgy érzem, egy pillanat múlva a lapok címoldalára kerülök a legújabb szenzációs gyilkossággal. Van, hogy már látom is a szalagcímet: „Tehetséges fiatal festőművész baltával kettéhasított egy csecsemőt!”

Némán megveregettem a vállát. Együttérzésem oly mély volt, hogy szavakkal ki sem lehetett fejezni.

Ezután egy ideig távol maradtam a műteremtől, mert nem tartottam ildomosnak, hogy megzavarjam szegény fickót a bánatában. Ráadásul, meg kell mondanom, a dada is elijesztett. Irgalmatlanul hasonlított Agatha nénikémre. Ugyanaz a falfúró tekintet.

Ám egy délután Corky felhívott telefonon.

– Bertie!

– Mi van?

– Mit csinálsz ma délután?

– Semmi különöset.

– Nem tudnál átjönni?

– Mi a baj? Valami hézag?

– Befejeztem a portrét.

– Derék fiú! Kemény meló lehetett.

– Az. – A hangjában némi kétkedést hallottam. – Tudod, Bertie, nekem nem nagyon tetszik. Van benne valami… A bácsikám fél óra múlva itt lesz megnézni, és… nem is tudom, miért, de úgy érzem, szükségem van az erkölcsi támogatásodra!

Éreztem, hogy kezdek belekeveredni valamibe. Úgy láttam, a helyzet Jeeves együttműködését javallja.

– Úgy érzed, felkaphatja a vizet?

– Fel.

Emlékezetembe idéztem a piros arcú pasast, akivel a vendéglőben találkoztam, és megpróbáltam elképzelni, amint épp felkapja a vizet. Könnyű volt elképzelni. Határozottan szóltam a telefonba.

– Átmegyek.

– Kösz!

– De csak akkor, ha magammal vihetem Jeevest is.

– Miért pont Jeevest? Mi köze ehhez Jeevesnek? Kinek van szüksége Jeevesre? Jeeves volt az a barom, aki kieszelte azt az agybajos tervet, ami oda vezetett, hogy…

– Corky, figyelj! Ha azt hiszed, hogy hajlandó vagyok Jeeves nélkül a bácsikád elé állni, nagyon tévedsz. Hamarabb megyek be egy vadállatokkal teli ketrecbe, tarkón harapni egy oroszlánt.

– Ó, hát nem bánom – mondta Corky; távolról sem szívélyesen, de ezt mondta, úgyhogy becsöngettem Jeevest, és elmagyaráztam neki a helyzetet.

– Igenis, uram – felelte Jeeves.

Corky t az ajtó mellett találtuk: fél kezét védekezőn az arca elé emelve nézte a képet, mintha attól félne, hogy az hirtelen ráugrik.

– Állj meg ott, ahol vagy, Bertie – mondta anélkül, hogy megmozdult volna. – Mondd meg igaz lelkedre, szerinted milyen?

A nagy ablakon át épp a képre esett a fény. Alaposan szemügyre vettem. Majd kicsit közelebb léptem, és onnan is megnéztem magamnak. Aztán megint visszamentem oda, ahonnan először láttam meg; onnan mintha kicsit kevésbé lett volna iszonyatos.

– Na? – kérdezte Corky aggodalmasan.

Tétováztam kicsit.

– Tudod, öregem, én csak egyszer láttam a kölyköt, és akkor is csak futólag, de… de ugye tényleg rusnya kis figura volt, nem igaz?

– Ennyire rusnya?

Megnéztem a képet még egyszer, és a becsület azt diktálta, hogy őszinte legyek.

– Azt nem bírom elképzelni, öregem.

Szegény Corky a hajába kapott és felnyögött.

– Totál igazad van, Bertie. Valami gáz van vele. A privát véleményem szerint, anélkül hogy akartam volna, megcsináltam a Sargent-féle trükköt: a modell lelkét festettem meg. Túlléptem a puszta külsőn, és a gyerek lelkét tettem ki a vászonra.

– De hát lehet egy ekkora gyereknek ilyen lelke? Nem hiszem, hogy ennyi idő alatt össze tudta volna hozni. Magának mi a véleménye, Jeeves?

– Magam is kétlem, uram.

– Mintha… mintha kéjelegne a kárörömben, nem?

– Te is észrevetted? – kérdezte Corky.

– Nem tudom, hogy lehetne nem észrevenni.

– Én nem akartam mást, mint hogy vidámságot tükrözzön a kis dög arca. De úgy jött ki a lépés, hogy most totál züllöttnek néz ki.

– Pont ezt akartam mondani, öregem. Olyan, mintha egy orgia közepében volna, és élvezné minden pillanatát. Nem így látja, Jeeves?

– Határozottan illuminált benyomást kelt, uram.

Corky szólalt volna meg éppen, amikor nyílt az ajtó, és a nagybácsi lépett be.

Vagy három másodpercig minden teli volt derűvel, vidámsággal, jóakarattal. Az öreg fiú kezet rázott velem, hátba vágta Corkyt, kijelentette, hogy soha életében nem élt még meg ilyen szép napot, és sétapálcájával a lábszárára suhintott. Jeeves a háttérbe varázsolta magát, így észrevétlen maradt.

– No, Bruce fiam, elkészült hát a portré, valóban elkészült? Szedd elő. Hadd lássuk. Csodás meglepetés lesz a nagynénéd számára. Hol van? Hadd…

Ekkor vette észre – hirtelen, amikor még nem volt rá felkészülve. Hátratántorodott.

– Uhh! – kiáltott fel. Ezután vagy egy percig a legdöbbenetesebb csönd következett.

– Ez valami vicc? – szólalt meg végül olyan hangon, mintha a szoba egyszerre tizenhat helyen volna huzatos.

Úgy éreztem, itt az ideje, hogy Corky oltalmára siessek.

– Egy kicsit távolabbról kell nézni – mondtam.

– Milyen igaza van! – horkantott fel. – Olyan távolról, hogy messzelátóval se lehessen észrevenni! – Úgy fordult Corky felé, mint egy szelídítőt nem látott tigris a dzsungelben egy darab hús láttán. – És ez… ez… erre pazaroltad az idődet meg a pénzemet éveken keresztül! Festő! A házamat nem festetném ki veled. Megbízást adtam neked, abban a reményben, hogy tisztességes munkát végzel, de ez… ez… ez olyan, mintha valamelyik újság viccrovatából vágtad volna ki! – Az ajtó felé lendült, és közben így háborgott magában: – Ezzel vége! Ha továbbra is művésznek akarod kiadni magad, hogy ezzel palástold a lustaságodat, hát csak tessék! De egyet mondhatok. Ha hétfőn reggel nem jelentkezel az irodámban, készen arra, hogy felhagyj ezzel a hülyeséggel, és alulról indulva beledolgozd magad a szakmába, ahogy évekkel ezelőtt kellett volna. akkor egy árva centet… egy árva centet… egy árva… Áhhh!

Az ajtó bevágódott, és ő nem volt többé a körünkben. Előmásztam bombabiztos fedezékemből.

– Corky, öreg haver! – suttogtam elhalón. Corky csak állt, és a képet bámulta. Merev volt az arca. A tekintetében űzött kifejezés.

– Hát ezzel vége – motyogta megtörtén.

– Mit akarsz csinálni?

– Mit? Hát mit csinálhatok? Nem maradhatok itt, ha felfüggeszti az ellátmányt. Hallottad, mit mondott. Hétfőn be kell mennem az irodájába.

Nem mondhattam semmit. Pontosan tudtam, mit érez azzal az irodával kapcsolatban. Nem is tudom, mikor voltam még ilyen pokolian kényelmetlen helyzetben. Mintha fesztelen csevegésbe kéne kezdened a haveroddal, akit épp most ítéltek húsz év gályarabságra.

Egyszer csak egy megnyugtató hang törte meg a csöndet.

– Ha szabad volna egy indítványt tennem, uram.

Jeeves volt az. Elősiklott az árnyékból, és komoran figyelte a festményt. Szavamra, Corky nagybátyjának látogatását úgy tudom a legjobban leírni, ha azt mondom: a hatására teljesen elfelejtettem, hogy Jeeves is ott van.

– Nem tudom, említettem-e már önnek, uram, Mr. Digby Thistletont, akinél valaha szolgáltam. Esetleg ismeri is? Mr. Thistleton pénzember volt. Most Lord Bridgworthnek hívják. Kedvenc mondása volt, hogy mindenre van megoldás. Először akkor hallottam tőle ezt a kijelentést, amikor kudarcot vallott a piacon a szabadalmazott szőrtelenítő, amelynek forgalmazásával foglalkozott.

– Jeeves – szólaltam meg –, mi a fenéről beszél?

– Azért bátorkodtam Mr. Thistletont említeni, uram, mert az ő esete némi párhuzamot mutat ezzel a mostanival. Szőrtelenítője megbukott, ám rajta nem lett úrrá a csüggedés. Ismét piacra dobta, ezúttal Hajrá néven, és garantálta, hogy a szer hatására néhány hónap alatt dús hajzat fejlődik használójának fején. Talán emlékszik rá, a hirdetésekben egy biliárdgolyó tréfás képe szerepelt, a szer alkalmazása előtt és utána; Mr. Thistleton ezáltal oly jelentékeny vagyonra tett szert, hogy csakhamar főúri rangra emelték a pártjának tett szolgálatok viszonzásaképpen. Olybá tűnik nekem, hogy ha Mr. Corcoran a dolgok mélyére néz, maga is tapasztalni fogja: mindig van megoldás. Mr. Worple maga javasolta a nehézség leküzdésének ellenszerét. A pillanat hevében az arcképet úgy aposztrofálta, mint egy szemelvényt valamelyik újság viccrovatából. Ezt az észrevételt rendkívül értékesnek ítélem, uram. Meglehet, Mr. Corcoran festménye nem szolgált Mr. Worple örömére mint egyetlen gyermekének képmása, ám afelől nincs kétségem, hogy a lapszerkesztők örömmel fogadnák mint egy eljövendő tréfás karikatúrasorozat alapötletét. Ha Mr. Corcoran megengedi ezt a megjegyzést, az ő tehetsége mindig is inkább a humor felé hajlott. Van ebben a képben valami… valami merész és erőteljes, ami magára vonja a figyelmet. Bizonyos vagyok abban, hogy nagy népszerűségre tehet szert.

Corky a képet bámulta, aztán valami száraz, csettintő hangot hallatott. Láthatólag teljesen maga alá temette a kétségbeesés.

Majd hirtelen vadul felkacagott.

– Corky, édes öregem – mondtam, és gyöngéden gyúrni kezdtem a vállát. Attól féltem, hogy szegény srácon úrrá lesz a hisztéria.

Támolyogva járkálni kezdett.

– Igaza van! Ennek az embernek tök igaza van! Jeeves, maga életmentő. A korszak legnagyobb ötletére jött rá. Hétfőn jelentkezzek az irodában? Alulról végig a szakmán? Meg fogom venni a szakmát, ha úgy tartja kedvem! Ismerem a pasast, aki a Vasárnapi Csillagnál a humorrovatot vezeti. Ezt meg fogja kajálni. Épp a minap mondta, milyen nehéz új sorozatot indítani. Mindent meg fog adni egy biztos befutóért, amilyen ez itt. Ez egy aranybánya. Hol a kalapom? Életem végéig megélhetek belőle! Hol az a rohadt kalap? Bertie, adjon kölcsön egy ötöst, taxival megyek a Park Row-ra!

Jeeves atyaian mosolygott. Illetve, a szája környékén egy kis atyai izom-összehúzódás volt tapasztalható, ennél közelebb sose jut ugyanis a mosolygáshoz.

– Ha szabad még egy javaslattal élnem, uram, a tervezett sorozat címét illetően… „Béni bébi kalandjai.”

Corky meg én egyszerre néztünk a képre, aztán döbbenten egymásra. Jeevesnek igaza volt. Más címről szó sem lehetett.

– Jeeves – mondtam. Ez néhány héttel később történt, és én épp akkor néztem végig a Vasárnapi Csillag humorrovatát. – Én optimista vagyok. Mindig is az voltam. Minél öregebb vagyok, annál inkább egyetértek Shakespeare-rel meg a többi ilyen költő mukival, akik azt mondják, hogy mindig akkor van a legsötétebb, amikor közel a hajnal, meg a felhőnek is ezüstös a szegélye, meg amit elveszítesz a réven, azt behozod a vámon, meg ezek a dolgok. Vegyük például Mr. Corcorant. Egy ürge, mondhatta volna az ember, aki a szemöldökéig benne van a csávában. Minden valószínűség szerint a nyakán volt már a hurok. És tessék, nézze meg most. Látta ezeket a rajzokat?

– Bátorkodtam rájuk pillantani, mielőtt behoztam volna önnek, uram. Határtalanul szórakoztatóak.

– Óriási sikerük van, azt ugye tudja.

– Számítottam erre, uram. Hátradőltem párnáimon.

– Tudja, Jeeves, maga egy zseni. Magának ezek után a rajzok után jutalékot kéne kapnia.

– E tekintetben nincs okom panaszra, uram. Mr. Corcoran fölöttébb nagylelkű volt. A barna öltönyt készítettem ki, uram.

– Nem, azt hiszem, a halványpiros csíkos kéket veszem fel ma.

– Nem a halványpiros csíkos kéket, uram.

– De abban úgy tetszem magamnak.

– Nem a halványpiros csíkos kéket, uram.

– Jól van, legyen, ahogy gondolja.

– Igenis, uram. Köszönöm, uram.

JEEVES ÉS A HÍVATLAN VENDÉG

A tényekben nem vagyok abszolúte biztos, de azt hiszem, Shakespeare – vagy ha nem ő, hát valami hasonlóan pengeagyú fazon – mondott olyat, hogy pont amikor az ember rendesen föl van dobva úgy általában, olyankor szokott jönni a Végzet egy ólmosbottal, hátulról. Mire akarok kilyukadni, ennek az ürgének tök igaza volt. Vegyük például Lady Malvern és a fia, Wilmot sztoriját. Ennél zákányosabb ügybe ritkán keveredtem, és pont egy pillanattal azelőtt, hogy ezek beléptek volna az életembe, épp azon morfondíroztam, hogy minden milyen oké.

Amikor a dolog elkezdődött, még mindig New Yorkban voltam, és New York pont ilyenkor a legklasszabb. Csúcsminőségű reggel volt, épp akkor bújtam elő a hideg zuhany alól, és egymillió dollár nem érezte volna magát jobban, mint én. Ha mindent tudni akarnak, a legjobban az dobott föl, hogy előtte való nap beolvastan Jeevesnek – abszolúte beolvastam, ami azt illeti. Tudják, a dolgok úgy alakultak, hogy gyors ütemben valóságos rabszolga vált belőlem. A pasas egész egyszerűen elnyomott. Azt még nem is bántam különösebben, hogy eltiltott az új öltönyeimtől, mert Jeevesnek az öltönyök tekintetében egészséges ítélőképessége van, általában meg lehet bízni benne.

Amitől először majdnem fellázadtam, az volt, hogy nem engedte fölvenni a szövetbetétes cipőmet, amit pedig úgy szerettem, mint a testvéremet. Amikor pedig egy kalap kapcsán próbált meg eltiporni, mint valami férget, a sarkamra álltam, ahogy egy Woosterhez illik, és megmutattam neki, ki kicsoda.

Ez hosszú történet, most nincs is idő elmondani, de a lényege az volt, hogy a Fehér Ház Fényét akarta rám tukmálni (Coolidge elnök kedvenc modelljét), nekem viszont szívem-lelkem a Broadway Speciál mellé csatlakozott – ezt a típust pártolta az Ifjabb Brancs; mármost, egy meglehetősen kínos jelenet után, a dolog oda torkollott, hogy a Broadway Speciált vettem meg. Így álltak hát a dolgok ezen a bizonyos reggelen, én meg rém férfiasnak és függetlennek éreztem magam.

Szóval a fürdőszobában voltam, azon tanakodtam, hogy vajon mi lesz reggelire, közben frottírtörülközővel masszíroztam a gerincemet és még énekelgettem is, mikor valaki bekopogott. Abbahagytam a dalt, és egyujjnyira kinyitottam az ajtót.

– Na, mi van, mi van? – szóltam.

– Lady Malvern érkezett meg, uram.

– He?

– Lady Malvern, uram. A nappaliban várakozik.

– Szedje össze magát,jóember – mondtam kissé zordan, mert reggeli előtt utálom az ugratásokat. – Maga is nagyon jól tudja, hogy senki sem várakozik a nappaliban. Hogy is ne, mikor még hajnali tíz óra sincs.

– Őladységétől úgy értesültem, hogy ma kora reggel érkezett egy óceánjáróval.

Ez némiképp hihetőbbé tette a dolgot. Emlékeztem hogy amikor Amerikába érkeztem, a partraszállás valami iszonyatos időpontban vette kezdetét, mondjuk hatkor, és jóval nyolc előtt már idegen földön álltam.

– És ki a fene az a Lady Malvern, Jeeves?

– Őladysége nem avatott a bizalmába, uram.

– Egyedül van?

– Őladységét Lord Pershore kíséri, uram. Becslésem szerint őlordsága őladysége fia.

– Hát jó, készítsen ki valami fényűző ruházatot, felöltözöm.

– A hangaszínű délelőtti öltönye már várja, uram.

Öltözködés közben egyre azon törtem a fejem, hogy ki lehet ez a Lady Malvern. Mire az ingembe belebújtam és a mandzsettagombokért nyúltam, eszembe is jutott.

– Sikerült elhelyeznem, Jeeves. Agatha nénikém cimborája.

– Valóban, uram?

– Bizony. Egy vasárnapi ebéden találkoztam vele, mielőtt eljöttem volna Londonból. Rém ritka példány. Könyveket ír. Mikor Durbarból hazajött, írt egy könyvet az indiai szociális viszonyokról.

– Valóban, uram? Engedelmet, uram, de ne azt a nyakkendőt.

– He?

– A hangaszínű délelőtti öltönyhöz ne azt a nyakkendőt, uram.

Ez megdöbbentett. Azt hittem, sikerült hatástalanítanom a fickót. Elég jelentőségteljes pillanat volt. Úgy értem, ha most elgyengülök, előző esti eredményem egyszeriben oda van. összeszedtem magam.

– Mi a baj ezzel a nyakkendővel? Láttam már korábban is, hogy gyanúsan méregeti. Ki vele, legyen férfi! Mi a baja vele?

– Túlzottan cifra, uram.

– Hülyeség! Derűs rózsaszín, semmi több.

– Nem illik az öltönyhöz, uram.

– Jeeves, én ezt a nyakkendőt veszem fel!

– Igenis, uram.

Rém kellemetlen volt. Láttam, hogy a pasas meg van bántva. Azért persze szilárd maradtam. Megkötöttem a nyakkendőt, fölvettem a mellényt meg a zakót, és átmentem a nappaliba.

– Halihó – mondtam. – Na?

– Ó! Üdvözlöm, Mr. Wooster. Ugye még nem ismeri a fiamat, Wilmotot? Motty, drágaságom, ez Mr. Wooster.

Lady Malvern szívélyes, kedélyes, egészséges, lehengerlő nőszemély volt; nem nagyon magas, de a hosszanti fogyatékosságokat pótolta, hogy széltében kitett vagy száznyolcvan centit. A legnagyobb karosszékem olyan passzentosan ölelte körül, mintha a tervezője úgy tudta volna, hogy idén a karosszéket csípőben svájfolva viselik. Csillogó, kidülledő szeme volt és rengeteg sárga haja, ha pedig megszólalt, a szájában vagy ötvenhét metszőfog mutatkozott. Azt a nőtípust testesítette meg, amelyiktől az embert cserbenhagyja minden tudománya. Úgy éreztem magam a közelében, mintha tízéves volnék, és csak azért hoztak volna be az ünneplő ruhámban, hogy köszönjek szépen a néninek. Mit mondjak, egyáltalán nem ilyenre vágyik az ember a nappalijában, pláne reggeli előtt.

Motty, a fiú úgy huszonhárom éves lehetett; magas volt, sovány és eléggé nyámnyila. A haja ugyanolyan sárga, mint a mamájáé, de ő a fejére ragasztva, középen elválasztva viselte. Az ő szeme is kidülledc, de egyáltalán nem csillogott: tompa szürke volt, a peremén egy kis rózsaszínnel. Az álla valahol félúton feladta a küzdelmet, szempillája pedig egyáltalán nem volt. Röviden összefoglalva: egy enyhe, szétszórt, pipogya ürge.

– Rém örülök, hogy eljöttek – mondtam, ami távol állt az igazságtól, mert már éreztem, hogy valami gáz van készülőben. – Szóval átugrottak látogatóba? Sokáig maradnak Amerikában?

– Körülbelül egy hónapig. A nagynénje adta meg a maga címét, és a lelkemre kötötte, hogy keressük fel.

Ezt örömmel hallottam, mert arra utalt, hogy Agatha néni kezd egy kicsit lecsillapodni. Azt hiszem, említettem már, hogy volt köztünk bizonyos súrlódás, annak következtében, hogy eredetileg ő küldött át Amerikába, azzal a céllal, hogy az unokatestvéremet, Gussie-t kiszabadítsam egy kabarétáncosnő karmai közül. Na most, ha elmondom, hogy mire ténykedésemet befejeztem, Gussie nemcsak hogy feleségül vette a lányt, de maga is a varietészínpadra lépett, és ígéretes sikereket aratott – ennyiből elképzelhető, hogy nagynéni és unokaöcs között aránylag feszült lett a viszony.

Egyszerűen nem volt kurázsim visszamenni és elébe állni, ezért volt megkönnyebbülés megtudni, hogy a sebet némiképp begyógyította az idő: lám, a cimboráját már elküldi, hogy látogasson meg. Mit akarok mondani, akármennyire jó volt nálam Amerika, azért Angliát se akartam mindörökre kihagyni; márpedig, ezt nekem elhihetik, Anglia kicsi ahhoz, hogy Agatha nénivel együtt éljen benne az ember, ha egyszer a néni igazából elindul a hadiösvényen. Elég az hozzá, hogy örömmel hallottam e szavakat, és nyájasan tekintettem az egybegyűltekre.

– A nagynénje azt mondta, maga bizonyára mindent meg fog tenni, amiben csak segítségünkre lehet.

– Aha. Persze. Abszolúte.

– Nagyon köszönöm. Azt szeretném, ha egy időre befogadná Mottyt. Nem értettem azonnal.

– Befogadnám? Hova, a klubomba?

– Nem, nem! Motty nagyon otthon ülő típus. Igaz, Motty drágaságom?

Motty, aki addig a sétapálcája gombját szopogatta, kidugaszolta a száját.

– Igen, mama – mondta, és visszadugaszolt.

– Nem akarom, hogy klubokba járjon. Úgy értettem, hogy ide fogadja be. Hogy magánál lakjon, amíg én elutazom.

Ezen irtózatos szavak úgy buggyantak elő a szájából, mint a pergetett méz. Ez a nő egyszerűen nem volt tisztában a kérése szörnyeteg mivoltával. Gyorsan végigpásztáztam Mottyt. Ott ült, a szája a sétabot gombján csücsörödött, a szeme pislogva nézte a falat. Elborzadtam a gondolatra, hogy meghatározatlan időre a nyakamba akarják varrni. Abszolúte elborzadtam, komolyan. Már éppen megszólaltam volna, hogy jól mellétalált a céltáblának, és ha az első jelét észreveszem, hogy Motty megpróbál betelepedni kis hajlékomba, azonnal rendőrért kiáltok, amikor a nő folytatta a mondókáját, és egyszerűen belém fojtotta a szót.

Volt benne valami, ami fölitatta az ember akaraterejét.

– A déli vonattal elutazom New Yorkból, meg kell látogatnom a Sing-Sing fegyházat. Határtalanul érdekelnek az amerikai börtönviszonyok. Ezután folyamatosan keresztülutazom az országon a nyugati partig, és megtekintem az útba eső nevezetességeket. Tudja, Mr. Wooster, elsősorban üzleti ügyben vagyok Amerikában. Bizonyára olvasta a könyvemet, az India és az indiaiakat. A kiadóm arra unszol, hogy írjam meg a párját, ezúttal az Egyesült Államokról. Egy hónapnál többet nem tölthetek itt, mert a társasági szezon kezdetére otthon kell lennem, de hát egy hónap bőven elég lesz. Indiában kevesebbet tartózkodtam egy hónapnál, egyik kedves barátom, Roger Cremorne pedig mindössze kéthetes utazás után írta meg Amerika belülről című művét. Boldogan magammal vinném Mottyt, de szegény gyerek mindig rosszul lesz a vonaton. Majd a hazaúton fölveszem.

Onnan, ahol ültem, láttam, hogy Jeeves az ebédlőben reggelihez terít. Nagyon szerettem volna egy percre kettesben maradni vele. Biztosan éreztem, volna ötlete arra, hogyan lehetne ezt a nőt leállítani.

– Nagy könnyebbség lesz tudni, hogy Motty biztonságban van magánál, Mr. Wooster. Tudom, milyen kísértéseket kínál a nagyváros. Mottyt mostanáig sikerült megóvnom ezektől. Vidéken élt mellettem, nyugalomban. Tudom, hogy maga gondját fogja viselni. Nagyon kevés problémája lesz vele. – Úgy beszélt a szerencséden srácról, mintha ott se lenne. Nern mintha Motty ezt bánta volna. Most nem rágta a sétabot gombját, csak ült, nyitott szájjal. – Vegetáriánus, teljesen absztinens, az olvasás a szenvedélye. Adjon neki érdekes, jó könyveket, és tökéletesen meg lesz elégedve. – Fölállt. – Hálásan köszönöm, Mr. Wooster. Nem is tudom, mit csináltam volna a segítsége nélkül. Gyere, Motty. Még van egy kis idő a vonatom indulásáig, megnézhetünk egy-két nevezetességet. De New Yorkkal kapcsolatban a te tapasztalataidra fogok majd támaszkodni, drágaságom. Tartsd nyitva a szemed, és jegyezd fel a benyomásaidat. Nagy segítségemre leszel. Isten áldja, Mr. Wooster. Kora délután visszaküldöm Mottyt.

Kimentek, és én Jeevesért ordítottam.

– Jeeves!

– Uram?

– Mit tegyünk? Hallott mindent, igaz? Egész idő alatt az ebédlőben volt. Ez a majom itt fog lakni.

– Majom?

– Ez a gennygóc.

– Tessék, uram?

Élesen ránéztem. Ez nem vallott Jeevesre. Aztán megértettem. A pasas még mindig a nyakkendő miatt van kiakadva.

– Így próbál elégtételt venni.

– Lord Pershore mától itt fog lakni, Jeeves – mondtam hidegen.

– Igenis, uram. A reggeli tálalva van, uram.

Bele tudtam volna zokogni a szalonnás tojásba. Hogy még Jeevestől sem remélhetek együttérzést, az föltette az i betűre a pontot. Egy pillanatra majdnem elgyöngültem – már a nyelvemen volt, hogy azt mondom neki: fogja azt a kalapot meg a nyakkendőt, és pusztítsa el, ha annyira utálja, de aztán összekaptam magam. Akasszanak föl, ha hagyom, hogy úgy bánjon velem, mint egy egyszemélyes fegyencteleppel.

De azért, miközben Jeevesszel meg Mottyval rágtam magam, eléggé meg voltam zuhanva. Minél tovább vizsgálgattam a helyzetet, annál cikibbnek láttam. Nem tehettem semmit. Ha Mottyt kirúgnám, beszámolna a mamájának, aki továbbadná Agatha néninek, és hogy akkor mi lenne, arra gondolni sem szerettem. Előbb-utóbb csak vissza akarok menni Angliába, és semmi szükségem arra, hogy Agatha néni várjon ott bikacsökkel. A világon semmi választásom nem maradt, mint hogy befogadom a fickót, és megpróbálok jó képet vágni a dologhoz.

Déltájban megérkezett Motty poggyásza, nem sokkal később pedig egy nagy csomag, amelyben, úgy sejtettem, érdekes, jó könyvek lehetnek. Ennek láttán kissé földerültem. Terjedelmes csomag volt; ahogy elnéztem, vagy egy évig el tudná foglalni magát vele. Egy kicsit vidámabbnak éreztem magam tőle; fejembe csaptam a Broadway Speciált, csavarintottam egyet a rózsaszín nyakkendőn, és rászabadultam a városra, hogy néhány haver társaságában elköltsék egy-két harapásnyi ebédet a környékbeli vendéglátóhelyek valamelyikének fedele alatt; úgyhogy a kitűnő falatok és a víg társalgás jóvoltából a délután egész boldogan telt el. Vacsoraidőre már szinte el is feledkeztem Motty létezéséről.

A klubban vacsoráztam, aztán színházba mentem, csak jó későn vetődtem haza. Mottynak nyomát se láttam; arra gondoltam, hogy már ágyban van.

Az azért fura volt, hogy az érdekes, jó könyveket tartalmazó csomag még mindig ott hevert, papírostul-spárgástul. Úgy tűnt, hogy Motty, miután a mamáját kikísérte a vonathoz, a maga részéről befejezte a napot.

Jeeves bejött az éjszakai whisky-szódával. A pasi viselkedéséből láttam, hogy még mindig meg van orrolva.

– Lord Pershore már ágyban van, Jeeves? – érdeklődtem visszafogott nonsalansszal vagy mivel.

– Nem, uram. Őlordsága még nem tért vissza.

– Nem tért vissza? Ezt meg hogy érti?

– Őlordsága nem sokkal fél hét előtt itt volt, átöltözött, és újfent eltávozott.

Ebben a percben zaj támadt a bejárati ajtó előtt; valamiféle kaparászás, mintha valaki utat keresne a tölgyfán keresztül. Aztán egy puffanás.

– Ugyan, Jeeves, menjen, nézze meg, mi az.

– Igenis, uram.

Kiment, majd visszajött.

– Ha volna szíves velem tartani, uram. Úgy nézem, ketten talán be tudjuk hozni őlordságát.

– Be tudjuk hozni?

– Őlordsága a lábtörlőn hever, uram.

Kimentem az ajtóhoz. Jeeves igazat szólt. Motty odakint feküdt a padlón összegömbölyödve. Picit nyöszörgött.

– Mintha rohama volna – mondtam. Megnéztem még egyszer. – Jeeves! Ezt megétették hússal!

– Uram?

– Vegetáriánus, tudja? Biztos, hogy valaki bifszteket adott neki, vagy mit. Hívjon orvost!

– Nem hinném, hogy szükséges lenne, uram. Ha volna szíves megfogni őlordsága lábait, amíg én…

– Szűzanyám, Jeeves! Csak nem azt gondolja, hogy… de hát…

– Hajlok erre a feltételezésre, uram.

És, úgy éljek, igaza volt! Ha egyszer a helyes vágányon vagy, el sem tévesztheted. Motty alá volt merülve. Totál max.

Nem mindennapi meglepetés.

– Az ember sose tudhatja, mi, Jeeves!

– Nagyon ritkán, uram.

– A hatalom tekintete elfordul, és lám, mi az eredmény.

– Pontosan, uram.

– Kóbor fiú, hol jár az éjszakában, meg az összes többi ilyenek.

– Feltehetőleg, uram.

– Be kéne vinnünk, mi?

– Igen, uram.

Be is vonszoltuk, Jeeves ágyba dugta, én meg cigarettára gyújtottam, és leültem, hogy átgondoljam a dolgot. Balsejtelmeim támadtak. Úgy éreztem, valami csúnya kvászba keveredtem.

Másnap reggel, alighogy tépelődve elszopogattam a teámat, felderítő útra indultam Motty szobájába. Arra számítottam, hogy romjaiban találom, de ott ült az ágyban, egész életvidáman, és a Borsos históriákat olvasta.

– Hahó! – mondtam.

– Hahó! – felelte Motty.

– Hahó! Hahó!

– Hahó! Hahó! Hahó!

Ezután elég nehézkesnek látszott folytatni a beszélgetést.

– Hogy érzed magad ma reggel? – érdeklődtem,

– Csúcs! – felelte Motty könnyedén. – Szóval, tudod, ez a te embered, tudod, ez a Jeeves, ez valami szuper. Rettenetes fejfájással ébredtem, ő hozott valami gyanús barna löttyöt, és attól totál helyreálltam. Azt mondja, a saját találmánya. Többet kell együtt lennem a fickóval. Igazi.

El se akartam hinni, hogy ez a srác ugyanaz, mint aki tegnap a botja végét szopogatta.

– Valamit ettél tegnap, ami nem fért össze a béléseddel, mi? – kérdeztem, hogy megadjam neki az esélyt. ha ki akarna mosakodni a dologból. De ő nem kért belőle.

– Nem! – felelte határozottan. – Semmi ilyesmi Túl sokat ittam. A túl soknál is többet. Sokkal-sokkal többet. Sőt megint ezt fogom csinálni. Minden este ezt fogom csinálni. Ha egyszer is előfordul, hogy józannak látsz, öregem – mondta átszellemülten –, csapj a vállamra, és mondd azt, hogy „ejnye, ejnye”. Azonnal bocsánatot fogok kérni, és orvosolom a fogyatékosságot.

– Na de, figyelj, velem mi lesz?

– Hogyhogy veled mi lesz?

– Na hát, szóval én valahogy úgy felelős vagyok érted. Mit akarok mondani, ha te ilyeneket akarsz csinálni, benne leszek a pácban.

– Az a te bajod – felelte Motty szilárdan. – Hallgass ide, öregem, az életben most van először alkalmam, hogy engedjek a nagyváros csábításainak. Mi értelme volna a nagyváros csábításainak, ha senki nem engedne nekik? Baromira elbizonytalanodna az a nagyváros. Különben is, a mama a lelkemre kötötte, hogy tartsam nyitva a szemem, és gyűjtsék benyomásokat.

Leültem az ágy szélére. Szédelegtem.

– Tudom, milyen ez neked, öreg – vigasztalt Motty. – Ha az elveim megengednék, le is higgadnék egy kicsit a kedvedért. De hát első a kötelesség! Most először engedtek el egyedül; a lehető legtöbbet akarom kihozni ebből az alkalomból. Csak egyszer vagyunk fiatalok. Ne tegyük tönkre az élet tavaszát, nem igaz? Ifjak, örvendezzetek a ti ifjúságotokban! Trallala! Halihó!

Ebben a megfogalmazásban még értelme is volt a dolognak.

– Egész nyamvadt életemben – folytatta Motty – az ősi fészekben, a shropshire-i Much Middlefordban éltem begubózva, és amíg nem éltél begubózva Much Middlefordban, addig nem tudod, mi a begubózás. Összesen egyszer adódott izgalom, amikor az egyik ministránsgyereket rajtakapták, hogy a mise alatt csokoládét majszol. Ha ilyesmi történik, napokig erről beszél mindenki. Kábé egy hónapom van New Yorkban, ezalatt tartalékolni akarok egy pár boldog emléket a hosszú téli estékre. Ez az egyetlen alkalmam arra, hogy múltat gyűjtsek magamnak, és gyűjteni is fogok. Na most, öreg cimbora, áruld el, hogyan lép az ember érintkezésbe az embereddel, Jeevesszel? Csöngetni kell vagy kajabálni? Szeretnék értekezni vele egy jó, kőkemény szódás brandy tárgyában.

Volt egy halvány érzésem, tudják, hogy ha Motty közelében maradok, vele járkálok, akkor valahogy csillapítólag hathatok a vigadalomban. Már úgy értem: arra gondoltam, hogy ha majd nagyon beleveti magát a tivornyába, és az én szemrehányó pillantásommal találkozik, talán kicsit visszavesz a nekivadulásból. Másnap magammal is vittem vacsorázni. Ez volt az utolsó alkalom. Csöndes, békeszerető figura vagyok, egész életemet Londonban éltem le, nem bírom azt a tempót, amit ezek a zabolátlan, vidéki sportemberek diktálnak. Mit akarok mondani, nem vagyok ellene némi értelme; mekkoraságú szórakozásnak, meg minden, de szerintem az túl feltűnő, ha az ember lágytojást dob a ventilátorba. A tisztes vigasság részemről teljesen oké, de igenis ellenzem az asztalon való táncolást, a pincérekkel, éttermi főnökökkel és kidobóemberekkel való kergetőzést, pont amikor az ember a legszívesebben hátradőlne emészteni.

Mihelyst sikerült aznap kiszabadítanom magam és hazajutnom, nyomban elhatároztam: ez volt az utolsó alkalom, hogy Mottyval tartottam. Ezután késő éjjeli időpontban már csak egyszer láttam: amikor egy eléggé lepusztult vendéglő bejárata előtt haladtam el, és le kellett hajolnom, míg ő elszállt fölöttem a szemközti járda irányába, az ajtóból pedig egy tagbaszakadt felvigyázó nézett utána, arcán komor megelégedéssel.

Bizonyos fokig még együtt is tudtam érezni a sráccal. Alig négy hetet kapott arra, hogy részt vegyen mindabban, amiben tíz évre elosztva kellett volna részt vennie; nem csodáltam, hogy igyekszik elfoglalni magát. A helyében én is pont ezt csináltam volna. Ha a háttérben nem lebeg Lady Malvern és Agatha nem gondolata, szerető mosollyal szemléltem volna a Motty-féle rohammunkát. Így azonban nem bírtam szabadulni a gondolattól, hogy végül én iszom meg a levét az egésznek. S miközben ezen a kilátáson járt az agyam, és otthon üldögéltem, várva az ismerős lépteket, hogy tulajdonosukat ágyba dugjam, másnap meg beóvakodtam a betegszobába, hogy felbecsüljem a károkat – ezalatt kilókat fogytam. Abszolút árnyéka lettem önmagámnak, ne éljek, ha nem. A hirtelen zajokra összerezzentem, ahogy kell.

Jeevestől meg a világon semmi együttérzés. Ettől zuhantam meg igazán. A pasi még mindig totálisan föl volt húzva a kalap meg a nyakkendő miatt, és egyszerűen nem volt hajlandó a segítségemre sietni. Egy reggel annyira kellett volna a megnyugtatás, hogy sutba dobtam a Woosterek büszkeségét, és direktben hozzá fordultam.

– Jeeves, ez azért már durva.

– Uram?

– Tudja, mire gondolok. Ez a srác túllép a jó neveltetés minden alapelvén. Ez oda se hederít.

– Igen, uram.

– Szóval, én leszek a hibás, tudja. Ismeri Agatha nénikémet.

– Igen, uram.

– Nahát.

Vártam, de ő az istennek se.

– Jeeves – mondtam –, nincs valami ötlete, hogyan lehetne lefékezni ezt a szédültet?

– Nincs, uram.

Azzal kisuhant a vackára. Csökönyös fráter. Milyen totál hülyeség. Nem is volt semmi baj azzal a Broadway Speciál kalappal. Csúcsmodell volt, a srácok mind magasra pontozták. Csak azért hagy a csávában, mert neki a Fehér Ház Fénye jobban tetszik.

Nem sokkal ezután történt, hogy Mottynak egy korai órán eszébe jutott: hazahozza cimboráit, a lakásban folytatandó a hancúrozást. Ekkoriban kezdtem megtörni. Tudják, a hely, ahol laktam, nemigen alkalmas ilyesmire. Sok srácot ismertem a Washington Square környékén, akik hajnali kettőkör kezdték az estét – festők, írók, ilyesfélék, akik addig szoktak viháncolni, amíg reggel a tejet meg nem hozzák. Nem is volt ezzel semmi baj. Arrafelé az ilyesmit szeretik. A szomszédok el se tudnak aludni, ha nem jár valaki fandangót a fejük fölött. Az ötvenhetedik utcában azonban ehhez nem megfelelő a légkör; úgyhogy amikor Motty éjfél után három órakor beállított egy csomó jó kedélyű legénnyel, akik az egyetemi induló éneklését csak akkor hagyták abba, amikor rátértek A vén tölgyfa dézsa elharsogására, a környező lakásokban élő régebbi telepesek körében határozott visszatetszés volt tapasztalható. A gondnokságnak reggeli tájban igencsak meggyűlt a dolga, és sok-sok csillapító szót kellett bedobnia.

Másnap korán tértem haza, magányos vacsora után, amelyet olyan helyen költöttem el, ahol a legkevesebb valószínűsége volt, hogy összefutok Mottyval. A nappaliban elég sötét volt, már épp a kapcsolóhoz léptem volna, hogy villanyt gyújtsak, amikor mintha robbanás történt volna, és valami keményen elkapta a lábam szárát. A Mottyval való együttélés annyit kivett belőlem, hogy egyszerűen képtelen voltam felnőni a helyzethez. Rémült ordítással hátraugrottam, és kitántorogtam a hallba, épp amikor Jeeves is előbújt rejtekéből, hogy megnézze, mi baj.

– Szólított, uram?

– Jeeves! Odabenn van valami, és elkapja az ember lábát!

– Az Rollo lesz, uram.

– Há?

– Figyelmeztettem volna a jelenlétére, uram, de nem hallottam meg, hogy hazajött. A kedélyállapota egyelőre kissé hullámzó, mivel még nem lakta be magát.

– Ki a bánatos vén isten az a Rollo?

– Őlordsága buldogja, uram. Őlordsága tombolán nyerte, és kikötötte az asztal lábához. Ha megengedi, uram, bemegyek, és lámpát gyújtok.

Jeevesnek a világon nincs párja. Egyenest belépdelt a nappaliba, amire Dániel meg az oroszlánbarlang óta nem volt példa, és a szeme se rebbent. Sőt a magnetizmusától, vagy minek mondják, az a nyavalyás állat nemhogy belemart volna a bokájába, hanem sőt: úgy megnyugodott, mintha brómot kapott volna; a hátára hengeredett, és a négy lábát a levegőbe nyújtotta. Ha Jeeves a gazdag nagybácsikája lett volna, akkor se viselkedhetett volna szívélyesebben. Csakhogy egy pillanat múlva újból megpillantott engem, és mintha eszébe jutott volna egyetlen életcélja: folytatni a rágásomat, ahol abbahagyta.

– Rollo még nem szokta meg önt, uram – jegyezte meg Jeeves, és kedvtelve nézegette a nyüves dögöt. – Elsőrangú őrző-védő eb.

– Nincs szükségem olyan őrző-védő ebre, aki nem enged be a lakásomba.

– Igenis, uram.

– Na, akkor most mit csináljak?

– Az állat idővel kétségkívül meg fog tanulni különbséget tenni. Fel fogja ismerni az ön jellegzetes szagát.

– Hogyhogy az én jellegzetes szagomat? Ha azt hiszi hogy hátralevő napjaimat kint akarom eltölteni a hallban, abban reménykedve, hogy ez a redves állat egyszer talán majd úgy dönt, semmi baja a szagomnak – ha ebben a tévhitben él, hát vizsgálja felül. – Gondolkodtam egy percet. – Jeeves!

– Uram?

– Elutazom. Holnap reggel, az első vonattal. Meglátogatom Mr. Toddot vidéken.

– Kívánja, hogy elkísérjem, uram?

– Nem.

– Igenis, uram.

– Nem tudom, mikor jövök vissza. A postámat küldje utánam.

– Igenis, uram.

Ami azt illeti, még azon a héten visszatértem. Rocky Todd, akit meglátogattam, eléggé zűrös fazon, a Long Island-i vadonban él, és irtóra szereti, de ebből nekem nagyon kevés is nagyon sokáig elég. A jó öreg Rocky egyike a legjobb cimboráknak, de az erdei házikóban, mindentől sok mérföld távolságban eltöltött pár nap után New York elkezdett tetszeni nekem, még azzal együtt is, hogy Motty benne van a képben. Long Islanden a napok negyvennyolc órából állnak; aludni nem lehet, úgy ordítoznak a tücskök; egy italért két mérföldet kell gyalogolni, az esti lapért meg hatot. Megköszöntem Rockynak a baráti vendégszeretetet, és elcsíptem az egyetlen vonatot, amelyik arrafelé jár. Vacsoraidőben tett le New Yorkban. Egyenest a lakásba siettem. Jeeves előbújt rejtekéből. Óvatosan körülvizslattam, Rollót keresve.

– Hol a kutya, Jeeves? Megkötözte?

– Az állat nincs többé itt, uram. Őlordsága a portásnak ajándékozta, ő pedig eladta. Őlordságában elfogultság ébredt az állattal szemben, azon az alapon, hogy az belemart a lábikrájába.

Nem emlékszem, hogy hírtől ennyire felvillanyozódtam volna. Úgy éreztem: igazságtalan voltam Rollóval. Nyilvánvalóvá vált: ha az ember jobban megismeri, rengeteg jó tulajdonságot fedezhet föl benne.

– Remek! – mondottam. – Lord Pershore itthon van?

– Nem, uram.

– Hanem hol?

– Börtönben, uram.

– Börtönben!

– Igen, uram.

– Hogyan? Börtönben?

– Igen, uram.

Egy székbe süppedtem.

– Miért? – kérdeztem.

– Inzultált egy rendőrt, uram.

– Lord Pershore inzultált egy rendőrt!

– Igen, uram.

Ezt emésztenem kellett.

– De hát, Jeeves! Ez rettenetes!

– Uram?

– Mit szól majd Lady Malvern, ha megtudja?

– Nem gondolnám, hogy őladysége megtudja, uram.

– De hát visszajön, és keresni fogja a fiát.

– Úgy vélem, uram, hogy őlordsága büntetése letelik addigra.

– És mi van, ha nem?

– Ebben az esetben, uram, igazolhatóvá válik a tények enyhe elferdítése.

– Éspedig?

– Ha szabad egy javaslattal élnem, uram, azt hozhatnánk őladysége tudomására, hogy őlordsága rövid tartózkodásra Bostonba utazott.

– Mért pont Bostonba?

– Fölöttébb érdekes és tiszteletre méltó központ, uram.

– Jeeves, azt hiszem, fején találta a szöget.

– Magam is így vélekedem, uram.

– Tulajdonképpen ez a legjobb, ami történhetett. Ha ez nem jön közbe, mire Lady Malvern visszatér, a kis Motty szanatóriumban kötött volna ki.

– Pontosan, uram.

Minél tovább gondolkoztam rajta, annál jobbnak látszott ez a börtönös fordulat. A világon semmi kétség nem fért hozzá, hogy az orvos is a börtönt írta volna fel Mottynak. Egyedül ez téríthette észre. Sajnáltam a szerencsétlen madarat, de végül is, gondoltam, aki egész életét Lady Malvernnel élte le egy kis faluban, Shropshire szívében, arra a börtön nemigen ró elviselhetetlen terhet. Mindent összevéve újból egész jól kezdtem érezni magam. Az élet, ahogy az a költő muki mondja, egyetlen édes, hosszú dal lett már megint. A dolgok olyan kényelmesen csordogáltak, hogy becsszavamra két héten át szinte meg is feledkeztem arról, hogy Motty létezik. Az ügymenetben az volt az egyetlen hátulütő, hogy Jeeves még mindig sértetten és távolságtartóan közlekedett velem. Nem mintha bármit is mondott vagy csinált volna, de egész idő alatt volt körülötte valami izé. Egyszer, amikor épp a rózsaszín nyakkendőt kötöttem, megláttam tekintetét a tükörben. Mintha gyászolt volna.

Aztán visszajött Lady Malvern. Jóval a kitűzött idő előtt. Még napokig nem vártam volna. Elfeledkeztem róla, hogyan rohan az idő. Kora reggel bukkant fel, amikor még ágyban voltam, és a teámat szürcsölgetve gondolkodtam erről-arról. Jeeves beáramlott a hírrel, hogy a ladyt a nappaliban támasztotta le. Magamra kaptam pár ruhadarabot, és bementem,

Ott ült a hölgy egy karosszékben, masszívan, mint mindig. Az egyeden változás az volt, hogy ezúttal nem csillogtatta meg a fogait, mint az előtte való alkalommal.

– Jó reggelt – mondtam. – Szóval visszaért, mi?

– Visszaértem.

Volt valami hidegség a hangjában, mintha az északi szelet nyelte volna le. Ez, gondoltam, annak tulajdonítható, hogy még nem reggelizett. A magam részéről csak pár falatnyi reggeli után vagyok képes a világot azzal a napsugaras derűvel szemlélni, ami a társaság kedvencévé avathat valakit. Alig vagyok emberszámba vehető, míg egy-két tojást meg egy csöbör kávét be nem küldtem.

– Gondolom, még nem reggelizett.

– Még nem reggeliztem.

– Nem kérne egy tojást vagy valamit? Vagy egy kis kolbászt vagy valamit? Vagy valamit?

– Köszönöm, nem.

Úgy beszélt, mintha tagja volna a Kolbászellenes Frontnak, vagy belépett volna a tojás eltiltásáért küzdő ligába. Kis csönd támadt.

– Már tegnap este kerestem – szólalt meg –, de nem volt itthon.

– Rémesen sajnálom. Jól utazott?

– Határtalanul, köszönöm.

– Megnézett mindent? A Niagarát, a Yellowstone Parkot, a jó öreg Grand Canyont, miegymást?

– Sok mindent láttam.

Megint olyan fagyott csönd lett. Jeeves úszott be nesztelenül az ebédlőbe, és reggelihez kezdett teríteni.

– Remélem, Wilmot nem volt az útjában, Mr. Wooster.

Már vártam, mikor hozza szóba Mottyt.

– Á, egyáltalán. Nagy haverok lettünk. Jól kijöttünk egymással.

– Eszerint állandóan együtt voltak?

– Abszolúte. Sülve-főve. Megnéztünk mindent, tetszik tudni. Reggel a Művészetek Múzeumában kezdtünk, utána valami jó kis vegetáriánus vendéglőben megebédeltünk, délután elcsoszogtunk egy egyházi koncertre, aztán itthon, jó korán megvacsoráztunk. Vacsora után rendszerint dominóztunk. Ezután korán ágyba, és jött az üdítő, frissítő alvás. Remekül mulattunk. Őrülten sajnáltam, amikor elment Bostonba.

– Ó! Wilmot Bostonban van?

– Igen. Szólnom kellett volna erről, de persze nem tudtam, hogy épp merre tetszik járni. Összevissza tetszett cikázni, mint pók a falon… vagyishogy összevissza tetszett cikázni, és nem tudtuk utolérni. Igen, Motty elment Bostonba.

– Biztos abban, hogy Bostonba utazott?

– Ó, abszolúte. – Kiszóltam Jeevesnek, aki a szomszéd szobában molyolt a villákkal meg a satöbbivel. – Jeeves, ugye Lord Pershore nem gondolta meg magát a bostoni utazással kapcsolatban?

– Nem, uram.

– Tudtam, hogy igazam van. Igen, Motty elment Bostonba.

– Akkor mivel magyarázza, Mr. Wooster, azt a tényt, hogy amikor tegnap délután a könyvem anyaggyűjtése kapcsán a Blackwell-szigetí börtönbe látogattam, ott láttam szegény, drága Wilmotot, csíkos ruhában egy kőrakás mellett, kalapáccsal a kezében?

Megpróbáltam kitalálni, mit mondjak erre, de nem jött elő semmi. Azt hiszem, szélesebb homlokra van szükség, mint az enyém, hogy egy ilyen zökkenőt le tudjon kezelni az ember. Úgy jártattam az agyam, hogy csikorgott, de a gallérom és a hajam között a világon semmi nem mozdult. Megnémultam. Ez jól jött, mert úgyse lett volna alkalmam hülyét csinálni magamból. Lady Malvern uralta a helyzetet. Idáig dugó alatt tartotta, most nagy pukkanással kitört belőle.

– Szóval így viselte gondját szegény, drága fiacskámnak! így élt vissza a bizalmammal! Itthagytam a maga gondjaira; azt gondoltam, hogy megóvja majd a gonosztól. Amikor idejött, ártatlan volt, mit sem sejlett a világ dolgairól, bizalommal telve, a nagyváros csábításaival kapcsolatban teljesen tapasztalatlanul, és maga a rossz útra vitte!

Nem volt hozzátennivalóm. Csak arra tudtam gondolni, amint Agatha néni magába szívja mindezt, aztán nyúl a kisbaltáért, hogy kifenje, mire hazaérek.

– Maga szántszándékkal…

Messze-messze, a ködös homályban egy lágy hang szólalt meg.

– Ha volna szabad magyarázattal szolgálnom ladységednek.

Jeeves vetült elő az ebédlőből, és a szőnyegen materializálódott. Lady Malvern megpróbálta egy tekintettel megfagyasztani, de ilyet Jeevesszel nem lehet csinálni. Jeeves tekintethatlan.

– Úgy vélem, ladységed félreértette Mr. Woostert, és esetleg azt a téves következtetést vonta le, hogy Mr. Wooster New Yorkban volt, amikor őlordságát… elvitték. Amikor Mr. Wooster úgy informálta ladységedet, hogy őlordsága Bostonba utazott, arra a verzióra támaszkodott, amelyet én szolgáltattam számára őlordsága tevékenységét illetően. Mr. Wooster épp vidéken tartózkodott, egy barátját látogatta meg abban az időpontban, és mit sem tudott az eseményekről, amíg ladységed nem értesítette.

Lady Malvern horkantott egyet. Jeeves ettől meg sem rezzent.

– Attól tartottam, Mr. Woostert felzaklatná, ha megtudná az igazat, mivel annyira kötődik őlordságához, és oly sok erőfeszítés árán viselte gondját; így vettem magamnak a merészséget, hogy azt mondjam: őlordsága elutazott látogatóba. Mr. Wooster talán nehezen fogta volna fel, hogy őlordsága önként és a legjobb szándéktól vezérelve vonult be a fegyintézetbe, de ladységed, aki jobban ismeri, bizonyára azonnal megérti.

– Micsoda? – Lady Malvern kiguvadó szemmel meredt rá. – Azt mondta, hogy Lord Pershore önként ment börtönbe?

– Ha megengedi ladységed, megmagyarázom. Úgy gondolom, ladységed búcsúszavai mély nyomot hagytak őlordságában. Gyakorta hallottam, hogy Mr. Woosternek említette, mennyire szeretne ladységed utasítását követve anyagot gyűjteni ladységed Amerikáról szóló könyvéhez. Mr. Wooster bizonyára megerősíti, hogy őlordsága gyakran érezte magát igen levertnek attól a gondolattól, milyen kevés segítséget nyújt.

– Abszolúte! Úgy éljek! Totál ki volt akadva! – helyeseltem.

– A gondolat, hogy személyesen és belülről térképezze fel az ország büntetés-végrehajtó intézményeinek viszonyait, egészen váratlanul ötlött őlordsága eszébe egy este. Nem volt mód visszatartani ettől.

Lady Malvern előbb Jeevcsre nézett, aztán rám, aztán megint Jeevesre. Láttam, hogy küzd a dologgal.

– Ladységed bizonyára belátja – folytatta Jeeves –, mennyivel ésszerűbb a feltevés, hogy egy olyan jellemű fiatalember, mint őlordsága, a maga akaratából vonult a fegyintézetbe, mint hogy azt gondolná: holmi törvénybe ütköző cselekedetet követett el, ami maga után vonná a letartóztatását.

Lady Malvern pislogott. Aztán beadta a derekát.

– Mr. Wooster – mondta –, a bocsánatát kérem. Igazságtalan voltam magához. Jobban kellett volna ismernem Wilmotot. Több bizalommal lehettem volna tiszta, egyenes jelleme iránt.

– Abszolút így van – mondtam.

– Kész a reggelije, uram – szólt Jeeves.

Leültem, és még mindig szédülve piszkáltam a tükörtojást.

– Jeeves – mondtam –, maga igazi életmentő.

– Köszönöm, uram – mondta.

– Agatha nénit senki se bírta volna meggyőzni arról, hogy nem én sodortam szerencsétlen madarat a garázda életvitelbe.

– Úgy vélem, igaza van, uram.

Egy darabig majszoltam a tojást. Baromira meghatódtam, hogy Jeeves így a segítségemre sietett. Valami azt súgta: ez a tett gazdag jutalomért kiált. Egy percig tétováztam. Aztán elszántam magam.

– Jeeves!

– Uram?

– Az a rózsaszín nyakkendő.

– Igen, uram?

– Égesse el.

– Köszönöm, uram.

– És Jeeves!

– Igen, uram?

– Üljön taxiba, és vegye meg nekem a Fehér Ház Fénye kalapot, amilyet Coolidge elnök is visel.

– Nagyon szépen köszönöm, uram.

Hihetetlenül fel voltam dobva. Úgy éreztem: a viharfelhő elvonult, és újra kisütött a nap. Mint a könyvekben azok az ürgék, akik az utolsó fejezetben véget vetnek a feleségükkel folytatott civakodásnak, és úgy döntenek: elfelednek és megbocsátanak mindent. Úgy éreztem, mindenféle módon tudtára akarom adni Jeevesnek, milyen nagyra becsülöm.

– Jeeves, ez még kevés. Van még valami, amire vágyik?

– Igen, uram. Ha szabad egy javaslatot tennem: ötven dollár.

– Ötven dollár?

– Becsületbeli adósságot törleszthetnek vele. Őlordságának tartozom.

– Ötven dollárral tartozik Lord Pershore-nak?

– Igen, uram. Az utcán találkoztam őlordságával, aznap éjjel, amikor őrizetbe vették. Nem keveset gondolkodtam azon, milyen módon lehetne rávenni őlordságát, hogy felhagyjon életmódjával. Az említett alkalommal őlordsága kissé túlfűtött állapotban volt; az az érzésem, hogy egy barátjával tévesztett össze. Mindenesetre, amikor felajánlottam egy ötven dollár összegű fogadást, hogy nem mer az arra járó rendőr szeme közé csapni, készséggel ráállt a fogadásra, és meg is nyerte.

Elővettem a pénztárcámat, és kiszámoltam egy százast.

– Tegye el ezt, Jeeves – mondtam. – Ötven nem elég. Tudja, Jeeves, maga… szóval, magának nincs párja.

– Mindent megteszek, hogy megelégedésére szolgáljak, uram – felelte Jeeves.

JEEVES ÉS A BEVARRT ZSEB

Reggelente, mikor ágyamban ülve iszogatom reggeli teámat, és figyelem Jeevest, amint ide-oda csapongva a szobában kikészíti az aznapi viselnivalót, néha eszembe jut, vajon mi a fenét csinálnék, ha a fickónak egyszer az jutna az eszébe, hogy kilép tőlem. New Yorkban ez nem jelentett akkora veszélyt, de Londonban baromi sok aggodalmat élek át emiatt. Alávaló fráterek részéről sok kísérlet történt már ilyen irányban. Biztos tudomásom van róla, hogy a kis Reggie Foljambe kétszer annyit ígért neki, mint amennyit tőlem kap, Alistair Bíngham-Reeves pedig, akinek az inasa arról ismert, hogy a nadrágba oldalt vasalja az élt, ha meglátogat, olyan mohó, éhes tekintettel figyeli Jeevest, hogy kikészülnek az idegeim. Nyomorult kalózok!

Arról van szó, tudják, hogy Jeeves olyan fenemód jól csinálja. Már abból észre lehet venni, ahogy a helyükre nyomja az inggombokat.

Minden válságos helyzetben abszolúte megbízón: benne, és még sose hagyott cserben. Mi több, olyankor is lehet rá számítani, ha valamelyik cimborám kerül nyakig a pácba. Vegyük példának a jó öreg Bicky meg a bevarrt zsebű nagybátyja esetét.

Már néhány hónapja Amerikában voltam. Egy este későn tértem meg a lakásomba, és mikor Jeeves behozta a lefekvés előtti italt, így szólt:

– Mr. Bickersteth kereste önt ma este.

– Aha – mondtam.

– Kétszer, uram. Kissé zaklatottnak látszott.

– Ki volt bukva?

– Ezt a benyomást tette rám, uram.

Hörpintettem a whiskyből. Sajnáltam, hogy Bicky bajban van, de az igazat megvallva örültem is, hogy épp most adódik valami, amit gond nélkül megbeszélhetek Jeevesszel, mert egy ideje bizonyos feszültség támadt közöttünk, és elég nehéz volt olyan beszédtémát találni, ami biztosan nem megy át személyeskedésbe. Tudják, elhatároztam – igazam volt-e vagy sem, ne firtassuk –, hogy bajuszt növesztek, és ez érzékenyen érintette Jeevest. Ki nem állhatta a bajuszomat, és attól kezdve olyan ellenkezés volt a levegőben, hogy teli lett vele a hócipőm. Mit akarok mondani, nem fér hozzá kétség, hogy bizonyos öltözködési kérdésekben Jeeves ítélete abszolút helytálló és követésre érdemes, de ebben az esetben úgy éreztem: mégiscsak sok, hogy már az arcomba is bele akar szólni, nemcsak a ruházatomba. Senki sem vádolhat azzal, hogy nem kenyerem az ésszerűség; számos alkalommal, amikor Jeeves leszavazta valamelyik kedvenc öltönyömet vagy nyakkendőmet, bárányszelídséggel adtam be a derekamat, de mikor az inas az ember felső ajkára is benyújtja az igényét, nem lehet mást tenni, mint szívósan dacolni, mint a buldog.

– Azt mondta, később visszajön még, uram.

– Valami zűr kell legyen, Jeeves.

– Igen, uram.

Elgondolkodva pödörtem egyet a bajuszomon. Ez mintha fájt volna Jeevesnek; abba is hagytam.

– Az újságban azt olvastam, uram, hogy Mr. Bickersteth nagybátyja a Carmantic fedélzetén megérkezik.

– He?

– Őexcellenciája, Chiswick hercege, uram.

Számomra újdonság volt, hogy Bickynek herceg a nagybátyja. Fura, milyen keveset tud az ember a cimboráiról. Bickyvel valami hepajban vagy banzájon ismerkedtem meg a Washington Square-en, nem sokkal azután, hogy New Yorkba érkeztem. Talán egy kis honvágyam lehetett éppen, úgyhogy megörültem Bickynek, amikor megtudtam, hogy ő is angol, pláne, hogy ugyanakkor járt Oxfordba, amikor én. Ráadásul félelmetesen jó fej volt, úgyhogy természetesen egymáshoz sodródtunk: egy csöndes sarokba húzódva, amelyet nem özönlöttek el a festők meg a szobrászok, még beljebb lopta magát a szívembe, amikor tök élethűen utánozott egy buldogot, amelyik épp egy macskát kerget föl a fára. Viszont, bár a későbbiekben egészen összecimborásodtunk, igazából csak annyit tudtam róla, hogy általában rémesen le van égve, és hogy van egy bácsikája, aki időnként kissé enyhít a gondokon a havi apanázs kiutalásával.

– Ha a chiswicki herceg a bácsikája – mondtam –, akkor neki magának mért nincs valami címe? Mért nem ő a Lord Akármi?

– Mr. Bickersteth őexcellenciája elhunyt húgának a fia, uram, aki a Coldstream Gárda tisztjéhez, Rollo Bickersteth kapitányhoz ment feleségül.

Jeeves mindent tud.

– Mr. Bickersteth papája is meghalt?

– Igen, uram.

– Pénzt nem hagyott?

– Nem, uram.

Kezdtem érteni, miért van szegény Bicky többé-kevésbé állandóan partra vetve. A felületes és közömbös szemlélő számára a világ bulija lehet, ha az embernek herceg a bácsikája, de az öreg Chiswickkel – jóllehet irgalmatlanul gazdag vén szivar, övé fél London meg még vagy öt megye fönt északon – az a gáz, hogy a legzsugoribb emberként tartják számon egész Angliában. Amerikában az ilyet hívják bevarrt zsebűnek. Ha Bicky a szüleitől nem örökölt semmit, és csak abból él, amit az öreg hercegből ki bír masszírozni, akkor tényleg komoly gondban lehet. Nem mintha ez megmagyarázná, miért kultivál engem ilyen kitartóan, mert pont ő az a srác, aki sose kér kölcsönt. Azt szokta mondogatni: szeretné megtartani a cimboráit, ezért sose vág meg senkit.

Ebben a percben csöngettek. Jeeves kisuhant ajtót nyitni.

– Igen, uram. Mr. Wooster épp az imént érkezett haza – hallottam a hangját. Aztán betámolygott Bicky, és úgy láttam, épp rémesen sajnálja magát.

– Helló, Bicky! – mondtam. – Jeevestől hallom, hogy kerestél. Mi a baj?

– Gödörben vagyok, Bertie. A tanácsodra van szükségem.

– Mondd csak, öreg haver.

– Holnap befut a bácsikám, Bertie.

– Ezt már Jeeves is mondta.

– Tudod, ő Chiswick hercege.

– Ezt már Jeeves is mondta.

Bicky ettől már meglepődött.

– Úgy látom, Jeeves mindent tud,

– De fura, pont az előbb én is ezt mondtam magamnak.

– Na – mondta Bicky –, az volna a jó, ha arra is tudna valamit, hogyan kerüljek ki a gödörből.

– Mr. Bickersteth gödörben van, Jeeves – mondtam –, és azt szeretné, ha a segítségére sietne.

– Igenis, uram.

Bicky kissé kétkedett.

– Szóval, izé, tudod, Bertie, ez egy eléggé bizalmas ügy, meg minden.

– Emiatt ne aggódj, öregem. Lefogadom, hogy Jeeves máris tudja az egészet. Tudja vagy nem tudja, Jeeves?

– Tudom, uram.

– Mi? – rándult össze Bicky.

– Javítson ki, ha tévedek, uram, de vajon nem az képezi-e az ön dilemmájának tárgyát, hogy meg kellene magyaráznia őexcellenciájának, miért tartózkodik Colorado helyett New Yorkban?

Bicky úgy rengett, mint kocsonya a szélviharban.

– Honnan a fenéből tud erről?

– Mielőtt elutaztunk volna Londonból, véletlen folytán összetalálkoztam őexcellenciája inasával. Ő informált arról, hogy egy ízben, amikor a könyvtár ajtaja előtt elhaladt, fültanúja volt, amint őexcellenciája erről beszélgetett önnel.

Bicky kényszeredetten fölkacagott.

– Hát, úgy látszik, mindenki tud már mindent, nincs értelme tovább titokban tartani. Az öreg fiú kizavart, mert, ahogy mondta, agyatlan gyurgyalag vagyok. Az volt az elképzelése, hogy havi ellátmányban részesít, azzal a feltétellel, hogy elmegyek egy Colorado nevű isten háta mögötti helyre, és kitanulom a gazdálkodást, vagy a földművelést vagy minek nevezik, valami ranchon vagy farmon, vagy mit tudom én, hogy hívjákon. Egyáltalán nem voltam elragadtatva az ötlettől. Lovagolnom kellett volna meg teheneket hajkurásznom, meg csupa ilyet. Ugyanakkor viszont ugye szükségem volt az ellátmányra.

– Abszolút egyetértek, öregem.

– Na most, mikor ideértem New Yorkba, egész normális helynek tűnt nekem, arra gondoltam, nem lenne hülyeség itt lecövekelni. Úgyhogy sürgönyöztem a bácsikámnak, mondván, hogy egy jó üzletre bukkantam a városban, és ejteni szeretném a farmerkedési ötletet. Visszairt, hogy részéről semmi ellenvetés; azóta itt vagyok. Úgy képzeli, hogy remekül élek ideát valamiből. Tudod, álmomban se fordult meg a fejemben, hogy egyszer csak átjön ő is. Most mi a fenét csináljak?

– Jeeves – mondtam –, most mi a fenét csináljon Mr. Bickersteth?

– Tudod – mondta Bicky –, táviratot kaptam tőle, amiben azt írja, hogy nálam fog lakni – nyilván azért, hogy megspórolja a szállodaköltséget. Mindig azt a benyomást igyekeztem kelteni benne, hogy meglehetős nagy lábon élek. Nem vihetem az albérletembe.

– Eszébe jutott valami, Jeeves? – kérdeztem.

– Milyen mértékben szándékozik, ha a kérdés nem túlzottan kényes, Mr. Bickersteth segítségére lenni, uram?

– Amire csak képes vagyok, megteszem érted, öreg Bicky.

– Nos, ebben az esetben, ha szabad egy javaslattal élnem, ön kölcsönadhatná Mr. Bickerstethnek…

– Nem, az istenért! – szólalt meg Bicky eltökélten. – Sose vágtalak meg eddig, Bertie, most nem fogom elkezdeni. Lehetek sóher, de büszke vagyok arra, hogy senkinek nem tartozom egy árva petákkal se, leszámítva persze a kereskedőket.

– Épp azt szerettem volna indítványozni, uram, hogy kölcsönadhatná Mr. Bickerstethnek ezt a lakást. Mr. Bickersteth azt a benyomást keltené őexcellenciájában, hogy a lakás a sajátja. Magam azt a képzetet kelteném, hogy Mr. Bickersteth alkalmazásában állok nem az önében. Ön Mr. Bickersteth vendégeként, ideiglenesen tartózkodhatna itt. Őexcellenciája elfoglalhatná a másik vendégszobát. Úgy hiszem, ezt a választ kielégítőnek találja, uram.

Bicky abbahagyta a rángatózást, és ahogy Jeevesre nézett, a tekintetében tisztelet keveredett a rettenettel.

– Indítványoznám egy távirat menesztését Őexcellenciája számára a hajó fedélzetére, amelyben értesítenék a lakcímváltozásról. Mr. Bickersteth a kikötőben fogadhatná őexcellenciáját, és egyenest ide térhetnének meg. Megoldást nyújt ez a helyzetre, uram?

– Abszolúte.

– Köszönöm, uram.

Bicky követte a tekintetével, míg az ajtó be nem csukódott mögötte.

– Hogy csinálja ezt, Bertie? – szólalt meg aztán. – Megmondom én, mire gyanakszom. Szerintem ennek köze van ahhoz, hogy milyen alakú a feje. Megfigyelted már valaha a fejét, Bertie? Valahogy úgy kidudorodik hátul!

Másnap reggel korán kiugrottam az ágyból, hogy jelen legyek, amikor az öreg fiú megérkezik. Tapasztalatból tudtam, hogy ezek az óceánjárók valami istentől elrugaszkodott időpontban húznak be a mólóhoz. Alig múlt még kilenc, amikor már fölöltöztem, a teámat is megittam, és az ablakon kihajolva kémleltem az utcát. Bicky és a bácsikája után fürkészve. Az a fajta derűs, békés reggel volt ez, amikor az ember arra vágyik, hogy bárcsak volna lelke vagy mije. Épp az életen merengtem nagy általánosságban, amikor fölfigyeltem rá, hogy odalent valami hecc van kibontakozóban. Egy taxi futott be a ház elé, egy cilinderes öreg fiú szállt ki belőle, és eszméletlen ricsajt csapott a viteldíj miatt. Amennyire ki tudtam venni a szavait, arra próbálta rávenni a sofőrt, hogy a New York-i díjszabás helyett váltson át a londonira, az meg láthatólag soha életében nem hallott még Londonról, és most se lett róla valami nagy véleménye. Az öreg fiú úgy érvelt, hogy ez az út Londonban nem került volna többe egy shillingnél, a taxis meg erre azt felelte, hogy ez az ő baja. Szóltam Jeevesnek.

– A herceg megérkezett, Jeeves.

– Valóban, uram?

– Ő lesz az, kint az ajtónál.

Jeeves kinyúlt, kinyitotta a bejárati ajtót, és az öreg fiú bekúszott.

– Hát hogy tetszik lenni? – kérdeztem derűsen, mint a tavaszi napsugár. – Az unokaöccse lement a kikötőbe, de úgy látszik, elkerülték egymást. Az én nevem Wooster, tetszik tudni. Bicky haverja vagyok, meg minden. Most épp nála lakom, tetszik tudni. Kérne egy csésze teát? Jeeves, hozzon egy csésze teát.

A vén Chiswick belesüppedt egy fotelba, és körülnézett a szobában.

– Ez a fényűző lakás Francis öcsém tulajdona?

– Abszolúte.

– Rendkívül drága lehet.

– Hát épp eléggé. Ideát minden jó sokba kerül, tetszik tudni.

Ettől felnyögött. Jeeves beszivárgott a teával. A vén Chiswick rávetette magát, hogy helyreállítsa vele a szervezete egyensúlyát, és közben bólintott.

– Iszonyatos ország, Mr. Wooster! Iszonyatos ország. Majdnem nyolc shilling egy rövid taxifuvarért. Arcpirító! – Újból körülnézett a szobában. Szemlátomást tetszett neki. – Van valami fogalma, Mr. Wooster, hogy mennyit fizethet az unokaöcsém ezért a lakásért?

– Hát, talán úgy havi kétszáz dollárt.

– Micsoda? Negyven fontot havonta?

Kezdtem már látni: ha sürgősen nem csinálok valamit, hogy hihetőbbé tegyem, fagyás lesz a vége. Tudtam, min töri a fejét az öregúr. Megpróbálta összeegyeztetni ezt ajómódot mindazzal, amit szegény öreg Bickyről tudott. Volt is összeegyeztetnivaló, hiszen a kedves jó Bicky, bár nagyszerű cimbora, és buldogok meg macskák utánzásában igazán nem akad párja, sok szempontból a legnagyobb háj fej mindenki közül, aki valaha férfiöltönyt húzott magára.

– Gondolom, furának tetszik gondolni – mondtam –, de New York gyakran a hóna alá nyúl az embereknek, amitől úgy begyorsulnak, hogy az ember nem is hitte volna róluk azelőtt. New York valahogy kifejleszti az embert. Valami van itt a levegőben, tetszik tudni. Gondolom, Bicky azelőtt eléggé ügyefogyott gyerek volt, de most teljesen más. Istentelenül tehetséges fickó; üzleti körökben az egyik legmenőbbnek tartják!

– Meg vagyok döbbenve! Tulajdonképpen milyen üzletei vannak az unokaöcsémnek, Mr. Wooster?

– Hát, csak úgy üzletek, tetszik tudni. Olyasmi, amit a Rockefeller meg ezek az ürgék csinálnak. – Az ajtó felé indultam. – Rémesen sajnálom, hogy itt kell hagynom, de találkoznom kell a srácokkal valahol egy másik helyen.

A liftből kilépve szembetaláltam magam Bickyvel, aki épp akkor rohant be az utcáról.

– Helló, Bertie. Elkerültem az öreget. Befutott?

– Odafönt van, épp teázik.

– És hogy tetszik neki?

– Abszolút odáig van.

– Óriási! Akkor fölcsattogok. Szevasz, Bertie fiú. Ne tűnj el.

– Pá, Bicky.

Elhúzott mellőlem, telve vidámsággal és derűvel, én meg beültem a klubomba az ablak mellé, és figyeltem, hogy jön. meg a forgalom az egyik oldalon, és megy el a másikon.

Estefelé mentem csak haza, hogy átöltözzem a vacsorához.

– Hol vannak a többiek, Jeeves? – kérdeztem, mert hogy a lakás csendjét nem verte föl picinyke lábak dobogása. – Kimenő van?

– Őexcellenciája a város némely látnivalóját kívánta megtekinteni, uram, és Mr. Bickersteth elkísérte. Vélelmem szerint közvetlen céljuk Grant sírja volt.

– Gondolom, Mr. Bickersteth eléggé felpörgött, ahogy mennek a dolgok, mi?

– Uram?

– Mondom: úgy képzelem, Mr. Bickersteth jócskán fel van dobva.

– Nem kifejezetten, uram.

– Most meg mi a baja?

– A terv, amelyet voltam bátor javasolni önnek és Mr. Bickerstethnek, sajnálatos módon nem vált be tökéletesen, uram,

– De hát a herceg meg van győződve róla. hogy Mr. Bickersteth üzletei remekül mennek, nem?

– Pontosan, uram. Aminek az lett az eredménye, hogy eldöntötte: megvonja Mr. Bickersteth havi járandóságát, azon az alapon, hogy Mr. Bickersteth pazarul megél saját erejéből, nem szorul további anyagi támogatásra.

– Szent isten, Jeeves! Ez rettenetes!

– Bizonyos mértékig nyugtalanító, uram.

– Erre soha nem gondoltam volna!

– Megvallom, magam sem számoltam ezzel az eshetőséggel.

– Gondolom, ez teljesen kiütötte szegény kölyköt.

– Mr. Bickersteth némiképp lehangoltnak tetszett, uram.

Vérzett a szívem Bickyért.

– Tennünk kell valamit, Jeeves.

– Igen, uram.

– Van ötlete?

– Jelenleg nincs, uram.

– Kell legyen megfejtés.

– Egyik korábbi munkaadómnak, akit, azt hiszem, már említettem önnek, uram – a jelenlegi Lord Bridgworthnek –, kedvenc maximája volt, hogy kiút mindig van. Kétségkívül képesek leszünk kitalálni valamilyen megoldást Mr. Bickersteth nehézségeire.

– Hát akkor ugorjon neki, Jeeves.

– Nem fogom kímélni az erőmet, uram.

Szomorúan öltözködtem. Tudni fogják, mennyire meg voltam borulva, ha elmondom: hajszál híján fehér nyakkendőt vettem a szmokingomhoz. Kimozdultam, hogy még egypár falatot magamhoz vegyek, nem azért, mintha szükségem lett volna rá; inkább csak azért, hogy teljen az idő. Kegyetlenségnek éreztem volna, hogy belevessem magam az élvezetekbe, míg szegény Bickynek a mindennapi betevővel is gondjai lesznek.

Mire hazaértem, a vén Chiswick már lefeküdt, de Bicky még ott gunnyasztott egy karosszék mélyén. Ernyedten kornyadozott, a szája sarkában cigarettacsutka, a tekintete eléggé üveges.

– Ez azért durva, mi, öregem? – mondtam.

Fölvette poharát, és lázas sietséggel kiitta, figyelmen kívül hagyva a tényt, hogy a pohárban nem volt semmi.

– Végem van, Bertie! – mondta.

Újabb kísérletet tett a pohárral. Láthatólag ez sem segített rajta.

– Ha csak egy héttel később történik ez, Bertie! A következő havi ellátmányom szombaton lett volna esedékes. Beszállhattam volna egy üzletbe, amiről a lapok hirdetéseiben olvastam. Úgy tűnik, rengeteg pénzt lehet keresni, ha az ember előzőleg összegyűjt pár dollárt, és beszáll valami csirkefarmba. Milyen klassz élet lehet, tyúkokat tartani! – Kezdte egészen beleélni magát a gondolatba, de aztán megint belesüppedt a fotelba, és újból elborult. – De persze hiába – mondta –, nincs rá pénzem.

– Tudod, hogy csak szólnod kell, Bicky, egykomám.

– Marhára kösz, Bertie, de nem foglak kiszipolyozni.

Így megy ez ezen a világon. Azok a srácok, akiknek szívesen adnál, nem engedik, azok meg, akiknek nem akarsz adni, a világon mindent elkövetnek, éppen csak a fejed tetejére nem állítanak, hogy kirázzák a zsebedből a lényeget. Mivel általában nem szűkölködöm az anyagi eszközökben, bőven van tapasztalatom az utóbbi fajtával. Sokszor esett meg velem még Londonban, hogy a Piccadillyn sietve megéreztem a pumpoló forró leheletét a nyakamban, és meghallottam éles, izgatott csaholását, ahogy a nyomomba szegődött. Az életem egyszerűen azzal telt, hogy vagyonokat hintettem szét olyan ürgék között, akikhez semmi érzelem nem fűzött, most meg itt állok, nálam az összes nyerőszám, és minden vágyam, hogy átadjam, Bicky meg, szegény nyomoronc, akit közben abszolúte ellep a víz, a világért el nem fogadná.

– Na, akkor már csak egy reményünk maradt.

– Mi?

– Jeeves.

– Uram?

Ott állt Jeeves a hátam mögött, telve energiával. Kissé zavarba ejtő, ahogy be tud szivárogni a szobába. Üldögélsz a karosszékedben, elmélkedsz erről-arról, aztán egyszer csak fölnézel, és ott van Jeeves. Körülbelül annyi zajt csap közlekedés közben, mint egy medúza. A jelenség Bickyt is jócskán felkavarta. Úgy ugrott föl a fotelból, mint egy megriasztott fácán. Én mostanra már megszoktam Jeevest, de kezdetben, amikor még új volt nálam, gyakran elharaptam a nyelvemet, amikor váratlanul ott találtam a könyökömnél.

– Szólított, uram?

– Á, szóval itt van, Jeeves!

– Pontosan, uram.

– Van ötlete, Jeeves?

– Nos, igen, uram. Legutóbbi eszmecserénk óta, úgy érzem, támadt egy gondolatom, amely megoldásnak bizonyulhat. Nem kívánok tolakodónak látszani, de azt gondolom: figyelmen kívül hagytuk őexcellenciájának jövedelmi forrásként betölthető szerepét.

Bicky fölnevetett; ezt a fajta kacajt üres, gunyoros nevetésként szokták leírni: valami kesernyés felhangú zörej a torok legmélyéről; leginkább a gurgulázáshoz hasonlít.

– Nem arra a lehetőségre gondolok, uram – folytatta Jeeves –, hogy bárki rábírhatná esetleg őexcellenciáját arra, hogy pénzösszegtől váljék meg. Inkább bátorkodom őexcellenciáját amolyan pillanatnyilag holt tőkének tekinteni, amely azonban kiaknázható.

Bicky segélykérőn nézett rám. Be kell ismernem, én se értettem egy szót se.

– Nem lehetne egyszerűbben, Jeeves?

– Dióhéjba foglalva, uram: őexcellenciája bizonyos értelemben nevezetes személyiség. Ennek az országnak a lakosai, mint arról kétségkívül önnek is tudomása van, különösképpen ambicionálják, hogy nevezetes személyiségekkel kezet foghassanak. Az jutott eszembe, hogy Mr. Bickersteth vagy talán ön ismerhet olyan személyeket, akik hajlandók egy csekély összeget, mondjuk két dollárt vagy hármat fizetni azért a kiváltságért, hogy bemutassák őexcellenciájának, amibe a kézfogás is beleértendő.

Bicky nem tartotta valami sokra az ötletet.

– Azt akarja mondani: él a világon olyan balek, aki készpénzt hajlandó adni azért, hogy kezet foghasson a bácsikámmal?

– Van egy nagynéném, uram, aki öt shillinget fizetett valakinek, hogy elvigyen hozzá egy fiatal filmszínészt vasárnapi teára. Ez rangot kölcsönzött neki a környékbeliek szemében.

Bicky megingott.

– Ha úgy gondolja, hogy megoldható…

– Mély meggyőződésem, uram.

– Neked mi a véleményed, Bertie?

– Támogatom, öregem. Nagyon intelligens gondolat.

– Köszönöm, uram. Szolgálhatok még egyébbel? Jó éjt, uram.

Azzal elsuhant, ránk hagyva, hogy a részleteket kidolgozzuk.

Amíg bele nem fogtunk ebbe az új üzletbe, hogy a vén Chiswicket bevételi forrásként megröptessük, sose gondoltam volna, milyen rohadt nehéz dolguk lehet a srácoknak az értéktőzsdén, amikor a publikum még nem harap igazán. Mostanában már mély együttérzéssel olvasom az olyasmit, hogy „a piac csöndesen nyílt meg”; úgy éljek, a mi piacunk nyílt csak meg igazán csöndesen. Alig hinnék, milyen nehéz volt fölkelteni a közönség érdeklődését az öreg fiú iránt. A hét végén még csak egyetlen név volt a listánkon: egy fűszeresé, a Bicky lakta városrészből, és ő is csak úgy, ha készpénz helyett gépsonkában fizethet, úgyhogy ez sem ért sokat. Fölcsillant egy reménysugár, amikor Bicky zálogosának a bátyja tíz dollárt ajánlott fel azért, hogy bemutassuk a vén Chiswicknek, előre fizetve, de ez se jött össze, mert kiderült, hogy a pasi anarchista, és nem kezet akar fogni vele, hanem jól bele akar rúgni. Ráadásul jó időbe tellett, amíg meggyőztem Bickyt: nehogy eltegye a pénzt, és szabad folyást engedjen a dolgoknak. A zálogos bátyjának ajánlatát ugyanis roppant sportszerűnek és előremutatónak ítélte.

Azt hiszem, az egész terv dugába dőlt volna Jeeves nélkül. Nem vitás: Jeeves páratlan a maga nemében; nem emlékszem, hogy valaha találkoztam volna emberrel, aki agyilag és leleményességben ennyire megközelítette volna a tökéletest. Egy reggel beszivárgott a szobámba a finom teával, és tudtomra adta, hogy mozgolódik valami.

– Válthatnék szót önnel őexcellenciáját illetően, uram?

– Az a terv ugrott. Úgy döntöttünk, hogy ejtjük.

– Uram?

– Nem jött össze. Senki nem érdeklődött.

– Úgy vélem, el tudnám rendezni a kérdésnek ezt a vetületét.

– Úgy érti, hogy talált kuncsaftot?

– Igen, uram. Nyolcvanhét urat Birdsburgből.

Felültem az ágyban, és kiloccsantottam a teát.

– Birdsburgből?

– Birdsburg, Missouri állam, uram.

– Hol szedte össze őket?

– Tegnap este történt, uram: mivel ön úgy értesített, hogy nem tartózkodik itthon, ellátogattam egy színházba, és a felvonásközi szünetben, társalgásba bocsátkoztam a szomszédos zsöllyét elfoglaló úrral. Felkeltette figyelmemet, hogy a szóban forgó úr meglehetősen feltűnő ékítményt visel a gomblyukában: egy hatalmas, kék jelvényt, vörös betűs „Hajrá, Birdsburg” felirattal. Kevéssé alkalmas kiegészítő egy úriember esti öltözékéhez, uram. Meglepetéssel tapasztaltam, hogy a nézőtér telve van hasonló ékességgel feldíszített egyénekkel. Magyarázatért folyamodtam, és azt az értesülést szereztem, hogy ezek az urak, szám szerint nyolcvanheten, a Missouri állambeli Birdsburg városának lakosai. Látogatásuk célja, mint megtudtam, társadalmi: pusztán kedvtelést szolgál; beszédpartnerem meglehetős terjedelemben ejtett szót a New York-i tartózkodásuk alkalmából szervezett szórakozásokról. Határtalan megelégedéssel és büszkeséggel nyilatkozott arról az alkalomról, amikor valamennyiüket bemutatták egy híres díjbirkózónak; és kezet is szoríthattak az említett sportolóval; ekkor ötlött eszembe a gondolat, hogy szóba hozom őexcellenciáját. Rövidre fogva, uram, utólagos engedelmével megszerveztem, hogy holnap délután a teljes gyülekezet bemutatkozzék őexcellenciájának.

El voltam képedve.

– Nyolcvanheten, Jeeves! És fejenként mennyiért?

– A nagybani megrendelésre való tekintettel kénytelen voltam árengedményt adni, uram. Végső megállapodásunk szerint százötven dollárt fizet a társaság.

Gondolkodtam egy csöppet.

– Előre fizetve?

– Nem, uram. Megkíséreltem előleget kikötni, de nem jártam sikerrel.

– Na, mindegy, ha majd ott tartunk, felkerekítem ötszázra. Bicky sose fogja megtudni. Gondolja, hogy Mr. Bickersteth gyanút fog, ha fölkerekítem az összeget ötszázra?

– Nern gondolnám, uram. Mr. Bickersteth kellemes úriember, de nem túlságosan eszes.

– Helyes. Akkor reggeli után ugorjon le a bankba, és vegyen ki egy kis pénzt.

– Igen, uram.

– Tudja, Jeeves, maga egy csodalény.

– Köszönöm, uram.

– Nahát akkor!

– Igenis, uram.

Mikor a délelőtt folyamin félrevontam a kedves öreg Bickyt, és elmondtam neki, mi történt, kis híján elájult. Betántorgott a nappaliba, ahol a vén Chiswick komor elszántsággal olvasta a reggeli lap humorrovatát; becserkészte az öreget, és elmarta a kabátgombját.

– Bácsikám – mondta –, van valami programod holnap délutánra? Mit akarok mondani, meghívtam pár haveromat, tudod, hogy megismerkedj velük.

Az öreg fiú fürkésző tekintetet vetett rá.

– Riporter nem lesz köztük?

– Riporter? Dehogy lesz. Miért?

– Nem vagyok hajlandó a riporterek zaklatását elviselni. Volt néhány piócatermészetű fiatalember a hajón, akik megpróbálták kicsikarni belőlem, hogy mi a véleményem Amerikától. Még egyszer nem akarom kiállni ezt a tortúrát.

– Nem lesz semmi baj, bácsikám. Újságírót a közelben se fogsz látni.

– Ez esetben örömmel kötök ismeretséget a barátaiddal.

– Kezet is fogsz velük, meg minden?

– Viselkedésemet természetesen alá fogom rendelni a civilizált társadalmi érintkezés általánosan elfogadott normáinak.

Bicky hálásan megköszönte, aztán eljött velem ebédelni a klubba, ahol boldogan hablatyolt mindenféle tyúkokról, keltetőgépekről és egyéb hülyeségekről.

Érett megfontolás után úgy határoztunk, hogy a birdsburgi csődületet tízes csoportokra osztva szabadítjuk rá az öreg fiúra. Jeeves elhozta színházi ismerősét, vele beszéltük meg az egészet. Kedves figura, de hajlamos arra, hogy magához ragadja a társalgás irányítását, és a témát a városa új vízellátási rendszerére terelje. Megállapodtunk abban, hogy körülbelül egy órát lesz képes kibírni az öreg; minden csoport hét percre jogosult a herceg társaságában, a mérést Jeeves végzi a stopperóráján, s mikor ez az idő letelt, belép a szobába, és jelentőségteljesen köhint. Ezután a kölcsönös jóindulat kifejezésével elváltunk egymástól, a birdsburgi mókus hozzátett még egy szívélyes meghívást is, miszerint egyszer, ha arra járunk, ugorjunk be, és tekintsük meg városa új vízellátási rendszerét, amit mi megköszöntünk.

Másnap behömpölygött a küldöttség. Az első turnus abból a mókusból állt, akivel már találkoztunk, meg kilenc másikból, akik minden tekintetben majdnem pont ugyanolyanok voltak, mint ő. Mind hótt ébernek és üzletiesnek néztek ki, mintha kiskoruk óta irodában nőttek volna föl, lesve a főnök tekintetét, meg minden Látható elégedettséggel rázták meg az öreg fiú kezét – valamennyien, kivéve egy mókust, akit mintha nyomasztott volna valami; aztán meg leültek, és fecserészni kezdtek.

– Mit üzen Birdsburgbe, herceg? – kérdezte az ismerősünk.

Az öreg fiú kissé megrezzent.

– Soha nem voltam Birdsburgben.

A mókusnak ez láthatólag rosszul esett.

– El kéne jönnie – mondta. – A leggyorsabban fejlődő város az országban. Hajrá, Birdsburg!

– Hajrá, Birdsburg! – tették hozzá a többi mókusok tisztelettel.

Az a mókus, aki eddig csak borongott, hirtelen szót emelt.

– Hé!

Zömök, jóltáplált fazon volt, kemény állú, hideg tekintetű.

A gyülekezet ránézett.

– Üzleti szempontból – mondta a mókus – én nem vonom kétségbe senkinek a jóhiszeműségét, kérem, de szigorúan üzleti szempontból azt hiszem, jegyzőkönyvbe kéne vennünk, hogy ez az úr tanúk előtt kijelenti, hogy tényleg herceg.

– Hogy érti ezt, uram? – lilult el az öreg fiú.

– Nem sértésképpen, kérem, tisztán üzletileg. Én nem mondok semmit, kérem, de van azért itt egy fura dolog. Ez az úr itten azt állítja, hogy Mr. Bickersteth a neve, ha jól értem. Na most, ha maga Chiswick hercege, akkor őt mért nem hívják Lord Percy Akárminek? Olvastam angol regényeket, értek hozzá.

– Ez felháborító!

– Na, ne kapja föl a vizet. Én csak kérdezem. Jogom van tudni. A pénzünket elfogadják, tiszta sor, hogy jogunk van tudni, mit kapunk érte.

A vízellátási mókus közbeszólt.

– Tök igaza van, Simms. Erre nem gondoltam, amikor megállapodtam velük. Tudják, uraim, mint üzletembereknek, a jóhiszeműség mellett is jogunk van némi garanciára. Százötven dollárt fizetünk Mr. Bickerstethnek ezért a fogadásért, természetes hát, hogy tudni szeretnénk…

A vén Chiswick fürkésző tekintetet vetett Bickyre, aztán a vízellátási ürgéhez fordult. Félelmetesen higgadt volt.

– Biztosíthatom önöket, hogy minderről mit sem tudok – mondta rém udvariasan. – Hálás lennék, ha megmagyarázná.

– Hát, megegyeztünk, Mr. Bickersteth meg mink, hogy nyolcvanhét birdsburgi polgár részesül abban a kiváltságban, hogy találkozhat és kezet foghat magával, a pénzügyi feltételekben is kölcsönösen megállapodtunk, a Simms barátom meg azt akarta mondani, és én támogatom, hogy végül is csak Mr. Bickersteth szava tanúsítja, őt meg nem is ismerjük, hogy maga tényleg a chiswicki herceg, vagy nem.

A vén Chiswick csak hápogott.

– Engedjék meg, uraim – mondta egészen fura hangon –, hogy biztosítsam önöket: én vagyok Chiswick hercege.

– Akkor rendben van – mondta a mókus szívélyesen. – Csak ennyit akartunk tudni. Haladjunk tovább.

– Sajnálattal ki kell jelentenem – mondta a vén Chiswick –, hogy nem haladhatunk tovább. Kissé fáradtnak érzem magam. Attól tartok, elnézésüket kell kérnem.

– De hát még hetvenheten várnak a sarkon, hogy bemutatkozzanak magának, herceg… Félek, csalódást kell okoznom nekik.

De hát akkor ugrik a megállapodás.

– Ezt a kérdést az unokaöcsémmel kell megvitatnia.

A mókus zavartnak látszott.

– Tényleg nem akar találkozni velük?

– Nem!

– Na, akkor megyünk is.

Kimentek, és jó, tömör csönd támadt a nyomukban. Aztán a vén Chiswick Bickyhez fordult:

– Nos?

Bickynek mintha nemigen lett volna mondanivalója.

– Igaz, amit ez az ember mondott?

– Igen, bácsi.

– És mit óhajtottál elérni ezzel a trükkel?

Bicky totál ki volt ütve, úgyhogy én vetettem közbe pár szót.

– Azt hiszem, jobb, ha elmondod az egészet, Bicky.

Bicky fel-alá ugráltatta egy kicsit az ádámcsutkáját, aztán rákezdte.

– Tudod, bácsi, leállítottad a járandóságomat, nekem meg kellett volna valami pénz, hogy beindítsak egy csirkefarmot. Mit akarok mondani, ez totálbiztos dohány, ha van alaptőkéd. Veszel egy tyúkot, az a hét minden napján tojik egy tojást, a tojást meg eladod hetesével huszonöt centért. A tyúk tartása nem kerül semmibe. A profit gyakorlatilag…

– Mi ez az idiotizmus a tyúkokkal? Te azt hitetted el velem, hogy sikeres üzletember vagy.

– Bicky egy kicsit túlzott, tetszik tudni – magyaráztam, hogy segítsek a szerencsétlenen. – Az az igazság hogy szegény kölyök abszolúte rászorul az apanázsra, és amikor meg tetszett vonni tőle, tetszik tudni, hát totál benne volt a pácban, és villámgyorsan ki kellett találni valamit, hogy készpénzhez jusson. Ezért találtuk ki ezt a kézfogásos históriát.

A vén Chiswicknek hab jelent meg a szája szélén.

– Tehát hazudtál nekem! Szándékosan félrevezettél az anyagi helyzetedet illetően!

– Szegény Bicky nem akart elmenni arra a farmra – magyaráztam. – A teheneket meg a lovakat nem szereti, de úgy érzi, a tyúkok körében annál nagyobb sikerre számíthat. Nincs is másra szüksége, mint egy kis alaptőkére. Nem tetszik gondolni, milyen jó húzás volna, ha most oda tetszene adni neki a…

– A történtek után? Ez után a… szélhámosság után? Egy vasat sem!

– De…

– Egy vasat sem!

Tiszteletteljes köhintés hangzott fel a háttérből.

– Ha szabad volna egy javaslattal élnem, uram.

Jeeves állt a láthatáron, és fenemód nagyeszűnek nézett ki.

– Folytassa, Jeeves! – mondtam.

– Csupán annyit volnék bátor indítványozni, hogy ha Mr. Bickerstethnek szüksége van egy kevés készpénzre, és egyebünnen nem tudná előteremteni, akkor úgy tehetne szert a kellő összegre, ha a ma délután eseményeit megírná valamelyik vállalkozó szellemű újság vasárnapi számába.

– Az áldóját! – mondtam.

– A hétszázát! – mondta Bicky.

– Szent isten! – mondta a vén Chiswick.

– Igenis, uram – mondta Jeeves.

Bicky villámló tekintettel fordult a vén Chiswickhez.

– Jeevesnek igaza van! Ezt fogom csinálni! A Krónika holtbiztosán ráharap. Zabálják az ilyesmit.

A vén Chiswick üvöltve felnyögött…

– Megtiltom neked, Francis, hogy megpróbáld!

–- Semmi baj – mondta Bicky csodálatos összeszedettséggel –, de hát ha máshonnan nem tudom előcsiholni azt a pénzt…

– Várj! Ööö… Várj csak, fiacskám! Ne kapkodj! Talán ki tudunk találni valamit.

– Nem megyek arra a rohadt ranchra.

– Nem, nem! Nem. nem, fiacskám! Nem is azt akartam mondani. Én… én azt hiszem… – Látszott, hogy küszködik magával. – Én azt hiszem… igazából az volna a legjobb, ha visszatérnél velem Angliába. Szerintem… azt hiszem, talán meg tudom oldani… hogy… talán tudnám használni a szolgálataidat valamiféle titkári pozícióban.

– Azt nem bánnám.

– Bért ugyan nem tudnék adni, de, mint te is tudod, az angol politikai életben a fizetés nélküli titkár közmegbecsülésnek örvend…

– Az egyetlen megbecsülés, aminek örvendeni tudnék, ötszáz ruppó évente, negyedéves bontásban.

– De kedves fiacskám!

– Abszolúte!

– De hát a javadalmazásodba, kedves Francis, beletartoznának mindazok a felbecsülhetetlen lehetőségek, amelyek megnyílnának előtted; a titkáromként tapasztalatokat szerezhetnél a politikai életben, a… szóval határtalanul előnyös helyzetbe kerülnél.

– Évi ötszáz! – jelentette ki Bicky, közben ízlelgetve a szót. – És ez még semmi ahhoz képest, amennyit a csirkefarmmal kereshetnék. Gondolj csak bele. Tegyük fel, hogy van egy tucat tyúkod. Minden tyúknak egy tucat csibéje. Kis idő múlva a csibék felnőnek, és mindegyiknek lesz egy tucat saját csibéje, és mindegyik tojni fog! Ebben egy vagyon van! Amerikában tojásért mindent meg lehet kapni! Az emberek évekre eljegelik, addig el se adják, amíg darabja egy dollárt nem hoz. Nem gondolod, hogy lemondok egy ilyen buliról évi ötszáz ficcs alatt! Vagy igen?

Elkínzott kifejezés ült a vén Chiswick arcára, aztán mintha beletörődött volna.

– Jól van, fiacskám – mondta.

– Nahát! – felelte Bicky. – Akkor oké.

– Jeeves! – mondtam. Bicky elvitte az öreget vacsorával ünnepelni, úgyhogy csak ketten voltunk. – Jeeves, ez volt az egyik legjobb dobása.

– Köszönöm, uram.

– Nem fér a fejembe, hogy csinálja.

– Valóban, uram?

– Csak az az egy baj van, hogy magának nem sok esett le belőle.

– Úgy vélem, a megjegyzéseiből legalábbis ezt szűrtem le, hogy Mr. Bickersteth a későbbiekben kifejezést szándékozik adni megbecsülésének az iránt, amit szerencsém volt az érdekében kifejteni, amikor majd kedvezőbb anyagi helyzetben lesz.

– Ez nem elég, Jeeves!

– Uram?

Rohadt nehéz volt, de mást nem tehettem.

– Hozza a borotválkozószereimet.

Kétségekkel keveredő reménysugár gyulladt a pasi tekintetében.

– Úgy érti, uram?

– És borotválja le a bajuszomat.

Egy pillanatnyi csönd támadt. Láttam, hogy a pasas mélyen megrendült.

– Őszinte hálával köszönöm, uram – mondta elfúló hangon.

A NÉNI ÉS A LAJHÁR

Most, hogy már vége van, meg kell mondanom: volt olyan szakasz Rockmetteller Todd történetében, amikor azt hittem: Jeeves csődöt mond. Hülyeség volt, ha valaki annyira ismeri őt, mint én, de akkor mégis azt hittem. Úgy láttam: a pasas kifogyott az ötletekből.

A Rocky Todd-ügy egy tavaszi kora reggelen vette kezdetét. Ágyban voltam még, éppen kivettem részemet a szervezetet restauráló, kilencórás álomtalanból, amikor kivágódott az ajtó, valaki belebökött a lengőbordáimba, és kellemetlen módon rángatni kezdte az ágyneműt. Némi hunyorgás után sikerült kissé összeszednem magam, felismertem Rockyt, és az első benyomásom az volt, hogy ez csak valami rémes álom lehet.

Tudják, Rocky odalent lakott valahol Long Islanden, mérföldekre New Yorktól; de ez még semmi, nemegyszer mondta nekem, hogy déli tizenkettő előtt sohasem kel föl, de egy óra előtt is ritkán. Alkatilag a leglustább lajhár egész Amerikában, és olyan életmódot alakított ki, hogy ezt a vonását a végső határig kiteljesíthesse. Költő volt. Legalábbis: amikor egyáltalán csinált valamit, verseket írt; ideje nagy részét azonban, már amennyire ezt meg tudtam figyelni, valamiféle transzban töltötte. Egyszer elmesélte: órákon át képes üldögélni egy kerítés tetején, figyelve egy arra mászó hernyót, és azon törve a fejét, hogy vajon mi lehet az úticélja.

Életfilozófiáját finoman, pontosan kidolgozta. Körülbelül havonta egyszer rászánt három napot, hogy írjon pár verset; az év többi háromszázhuszonkilenc napján pedig pihent. Nem tudom, van-e annyi pénz a költészetben, hogy eltartson valakit, még ha az illető úgy él is, mint Rocky, de akkor úgy tűnt, hogy ha az ember megmarad a fiatal férfiakhoz intézett kiáltványoknál, amelyek az élet keménységének vállalására szólítanak fel, és nem tesz bele rímet, akkor az amerikai kiadók verekszenek az anyagért. Rocky egyszer megmutatta nekem egyik művét, így kezdődött:

Élj!

Élj!

A múlt halott.

A holnap még meg sem született.

Ma élj!

Ma!

Élj minden idegsejteddel,

Minden rostoddal,

Véred minden piros cseppjével.

Élj!

Élj!

Volt még három strófa, és az egészet egy magazin első oldalán nyomtatták ki, valamiféle tekerccsel körülvéve, a közepén egy képpel, amelyik egy aránylag meztelen ürgét ábrázolt, dagadozó izmokkal, amint boldogan tekint a felkelő napba. Rocky azt mondta, száz dollárt adtak neki érte; ezután több mint egy hónapon át délután négyig ágyban maradt.

A jövőre nézvést elég szilárd kilátásai voltak, mert egy pénzes nagynénit tartott valahol elrekkentve Illinois-ban. Fura elgondolni, mennyien vannak a haverjaim közül, akiknek nagynéni vagy nagybácsi a fő bevételi forrása. Itt van mindjárt Bicky, bácsikájával, a chiswicki herceggel; aztán Corky, aki a hírneves ornitológushoz, Alexander Worple-hoz folyamodott támogatásért, amíg a dolgok rosszra nem fordultak. Aztán nemsokára elmesélek majd egy történetet egy kedves barátomról, Oliver Sipperleyről, akinek Yorkshire-ben élt nagynénje. Ez már nem lehet puszta véletlen. Ebben már szándékosság kell legyen. Mit akarok mondani, mintha a Gondviselés külön figyelmet fordítana a világ balekjaira; ami pedig engem illet, nekem ez nagyon szimpatikus. Talán mert engem kiskorom óta nagynénik szekíroztak halálra, jólesik látnom, hogy az effajta rokonságnak jobb és gyengédebb oldala is van.

Mindegy, ez úgyis csak kitérő. Visszatérve Rockyhoz, mondtam már, hogy Illinois-ban élt egy nagynénikéje; mivel a nagynéni után kapta a Rockmetteller nevet (már pusztán emiatt is tekintélyes kárpótlásra volt jogosult), és mivel egyetlen unokaöccse volt a néninek, a helyzete egészen szilárdnak volt mondható. Elmondta nekem, hogy ha végleg birtokába kerül a pénz, egyáltalán nem fog majd dolgozni, talán egy-egy szórványos verstől eltekintve, amelyben felhívja majd a fiatal férfiak figyelmét arra, hogy milyen pazar lehetőségeket kínál az élet – például, hogy az ember pipára gyújthat, és fölteheti a lábát a kandalló rácsára.

Na, ez az ember böködte a bordáimat a hajnali szürkületben!

– Olvasd el ezt, Bertie! – hebegte Rocky.

Annyit láttam csak, hogy valami levelet vagy hasonló undormányt lobogtat az orrom előtt. – Ébredj fel, és olvasd el ezt!

Mielőtt a reggeli teámat megittam és az első cigarettámat elszívtam, nem tudok olvasni. A csengő után tapogatóztam.

Bejött Jeeves, frissen, mint egy harmatos ibolyaszál. Rejtély, hogy csinálja.

– Teát, Jeeves.

– Igenis, uram.

Fölfedeztem, hogy Rocky már megint azzal a nyüves levéllel nyüzsög.

– Mi az? – kérdeztem. – Mi a fene van?

– Olvasd el!

– Nem tudom. Még nem teáztam.

– Na, akkor figyelj.

– Ki küldte?

– A nagynéném.

Ebben a pillanatban újból elaludtam. Arra ébredtem, hogy azt mondja:

– Hát most mi a halált csináljak?

Beáramlott Jeeves a tálcával, mint valami csöndes folyam a mohos partok között; elkezdtem látni.

– Olvasd föl újra, Rocky – mondtam. – Hadd hallja Jeeves is. Jeeves, Mr. Todd nénikéje írt egy fura levelet; a tanácsára van szükségünk.

– Igenis, uram.

Megállt a szoba közepén, az ügy iránt elkötelezett ember pózában, és Rocky újra rákezdte.

Kedves Rockmetteller!

Átgondoltam a dolgokat, és arra a következtetésre jutottam: nagy hanyagság volt részemről, hogy ilyen sokáig vártam azzal, amire most elszántam magam.

– Mit tud ebből kihámozni, Jeeves?

– Egyelőre kissé homályosnak tetszik, uram, de a későbbiek folyamán bizonyára kitisztul.

– Folytasd, vén tengerész – mondtam a vajas kenyeret majszolva.

Tudod, hogy egész életemben mennyire szerettem volna ellátogatni New Yorkba, és megismerni azt a csodálatos, vidám életet, amelyről annyit olvastam. Félek, hogy most már lehetetlen valóra váltanom az álmomat. Öreg vagyok és törődött. Úgy érzem, nincs már erőm.

– Szomorú, mi, Jeeves?

– Határtalanul, uram.

– Még hogy szomorú! – mondta Rocky. – Merő lustaság. Karácsonykor meglátogattam, kirobbanó erőben volt. Az orvosa azt mondta: a néni makkegészséges, de ragaszkodik hozzá, hogy gyógyíthatatlan rokkant, úgyhogy ő is annak kell tekintse. Mániája, hogy egy New York-i utazás az életébe kerülne, ezért hiába az a leghőbb vágya, mégis otthon marad.

– Pont úgy, mint az a fickó, akinek „szíve ott nyargal a hegyen, s a szarvasokat űzi”, mi, Jeeves?

– A két eset között valóban fölfedezhető bizonyos párhuzam, uram.

– Folytasd, Rocky, édes fiam.

Úgy döntöttem tehát, hogy mivel én nem élvezhetem a nagyváros csodáit, teáltalad fogom kivenni belőlük a részemet. Tegnap jutott eszembe ez a megoldás, egész váratlanul, amikor egy gyönyörű költeményt olvastam a vasárnapi újságban egy férfiról, aki egész életében vágyott valamire, és amikor végül elnyerte, már öreg volt ahhoz, hogy élvezni tudja. Nagyon szomorú költemény, a szívem mélyéig hatolt.

– Ez nekem – vetette közbe Rocky keserűen – tíz év alatt egyszer sem sikerült.

Mint tudod, ha én már nem leszek, a vagyonomat te öröklöd; mostanáig azonban nem gondoltam rá, hogy járadékot adjak neked. Most elhatároztam, hogy megteszem – egyetlen feltétellel. Írtam egy New York-i ügyvédi irodának, és úgy rendelkeztem, hogy minden hónapban fizessenek neked egy eléggé tekintélyes összeget. A feltételem az, hogy New Yorkban kell élned, és jól mulatnod, ahogyan én mindig is szereltem volna. Azt akarom, hogy a képviselőm légy, és úgy költsd el a pénzemet, ahogyan én magam tenném. Azt akarom, hogy belevesd magad a New York-i élet kavargó forgatagába. Azt akarom, hogy estélyek, partik népszerű hőse légy.

De mindenekelőtt azt akarom – és ehhez ragaszkodom –, hogy egy héten legalább egyszer levelet írj nekem, amelyben részletesen beszámolsz arról, mit csináltál, mi történt a városban, hogy legalább másodkézből értesüljek arról, amivel megrendült egészségem miatt személyesen már nem tudok megismerkedni. Ne feledd: minden részletre kíváncsi vagyok: semmi nem lehet lényegtelen számomra.

Szerető nénéd

Isabel Rockmetteller

– Na, most mi van? – kérdezte Rocky.

– Na, most mi van? – kérdeztem én.

– Igen. Most mi a fenét csináljak?

Csak ekkor vettem észre, hogy a srác valahogy nem úgy áll hozzá a dologhoz, ahogy kéne. Ha az emberre derült égből rázuhan egy kazal pénz, az az én számomra olyan esemény, ami sugárzó mosolyra és vidám kurjongatásra ad okot; ezzel szemben itt ez az ember, és úgy viselkedik, mint akit gyomorszájon vágott a végzet. El voltam képedve.

– Nem is vagy feldobva?

– Feldobva?

– Én a helyedben lemennék hídba az örömtől. Szerintem ez totál kedvező fordulat.

Nyikkant egyet, pillanatig nézett rám, aztán elkezdett New Yorkról beszélni, de úgy, hogy Jimmy Mundy, a reformista jutott eszembe. Jimniy valami választási kampány kapcsán érkezett a városba, és vagy fél órára én is beültem az előadására a Madison Square Gardenben. Hát a szemébe mondott ő egy-két dolgot New Yorknak New Yorkról, és alighanem utálhatta eléggé ezt a várost, de komolyan mondom, a jó öreg Rocky mellett a város reklámfőnökének tűnt volna.

– Kedvező fordulat! – kiáltotta. – Ide kell költöznöm, New Yorkban kell laknom! Ott kell hagynom a kis tanyámat, és itt kell élnem egy fülledt, bűzös, forró lakásban, ebben az istentől elrugaszkodott, koszlott Gyehennában! Minden éjjel el kell vegyülnöm a csőcselékben, amely azt képzeli, hogy az élet szakadatlan vitustánc; amelyik akkor szórakozik jól, ha hat más helyett lármázik és tíz más helyett iszik! Gyűlölöm New Yorkot, Bertie. A közelébe se jönnék, ha nem kellene időnként kiadókkal találkoznom. Átok ül ezen a helyen. Erkölcsi delirium tremensben szenved. Ez maga a vég. A puszta gondolattól, hogy egy napnál többet töltsék itt, a gyomrom fordul ki. És ezt nevezed te kedvező fordulatnak!

Úgy éreztem magam, mint Lót barátai, akik beugrottak hozzá, egy kis dumára, és a nyájas házigazda elkezdett bíráló szavakat ejteni a síksági városokról. Fogalmam se volt róla addig, hogy Rocky ilyen ékesszólásra képes.

– Ha New Yorkban kellene élnem, nem élném túl – folytatta. – Hogy hatmillió emberrel osztozzam a levegőn! Hogy állandóan kemény gallért és rendes ruhát viseljek! Hogy… – összerázkódott. – Szent isten! Szerintem minden este át kellene öltöznöm a vacsorához! Milyen iszonyú gondolat!

Fel voltam kavarva, de abszolúte.

– De édes öregem! – korholtam.

– Minden este átöltözöl a vacsorához, Bertie?

– Jeeves – mondtam hűvösen –, hány esti öltönyünk is van?

– Három komplett öltönyünk, uram, két szmokingunk…

– Három.

– Gyakorlati szempontból csupán kettő, uram. Ha emlékszik, a harmadik hordhatatlan. Ezenkívül van hét fehér mellényünk.

– Ing?

– Négy tucat, uram.

– És fehér nyakkendő?

– A komód két felső lapos fiókját teljesen megtöltik a fehér nyakkendőink, uram.

Rockyhoz fordultam.

– Látod?

A srác úgy vonaglott, mint egy ventilátor.

– Nem bírom! Nem vagyok rá képes! Akasszanak fel, ha képes vagyok rá! Hogy a fenében tudnék így felöltözni? Tudod te, hogy a legtöbbször délután ötig pizsamában vagyok, és utána is a régi pulóveremet veszem föl?

Láttam, hogy szegény Jeeves megrándul. Az efféle kitárulkozás a legérzékenyebb pontjába gázolt bele.

– Hát akkor mit fogsz csinálni? – kérdeztem.

– Pont ezt szeretném tudni.

– Írhatnál a nénikédnek, és elmagyarázhatnád neki a helyzetet.

– Igen, írhatnék, ha azt akarnám, hogy két fürge ugrással az ügyvédjénél teremjen, és kitagadjon az örökségből.

Értettem, mire gondol.

– Mit javasol, Jeeves? – kérdeztem.

Jeeves tisztelettudóan megköszörülte a torkát.

– A kérdés magva, ahogyan én interpretálom, uram, abban rejlik, hogy Mr. Todd a pénz birtokába kerüléséhez szükséges feltételek alapján Miss Rockmetteller számára hosszú és részletekbe menő leveleket köteles írni, márpedig ezt csak egyetlen módon lehet megvalósítani, már amennyiben Mr. Todd ragaszkodik azon elképzeléséhez, hogy vidéken marad, éspedig oly módon, hogy Mr. Todd megbízással lát el egy harmadik személyt, aki begyűjti a valóságos élményanyagot, amelynek megismerésére Miss Rockmettellernek szüksége van, és ezeket egy pontos jelentés formájában eljuttatja Mr. Toddnak, amire, képzelőereje segítségével, már könnyűszerrel alapozhatja a kívánt levelek tartalmi részét.

Hogy ezt kiadta magából, Jeeves elhallgatott. Rocky segélykérő arccal nézett rám. Ő nem Jeevesen nevelkedett, ahogy én; elszállt az első kanyarban.

– Nem magyaráznád meg egy kicsit jobban, Bertie? – szólalt meg. – Az elején azt hittem, hogy van értelme, de aztán elkezdett vibrálni. Miről van szó?

– Drága cimborám, nagyon egyszerű. Tudtam, hogy Jeevesre lehet építeni. Azt kell tenned, hogy fölfogadsz valakit, aki majd járja a várost, jegyzetel, aztán a jegyzeteiből te megírod a leveleket. Jól mondom, Jeeves?

– Pontosan, uram.

Rocky szemében reménysugár gyűlt. Döbbenten nézett Jeevesre, mint akit elkápráztatott ez a fényes intellektus.

– De ki fogja ezt elvállalni? – kérdezte aztán. – Dörzsölt palinak kell lennie; olyannak, aki észreveszi a dolgokat.

– Jeeves! – mondtam. – Csinálja Jeeves.

– De elvállalja?

– Elvállalja, Jeeves?

Hosszú ismeretségünk alatt először láttam Jeevest majdnem elmosolyodni. Szája sarka egy negyedhüvelyknyit meggörbült, a tekintete pedig egy pillanatra megszűnt hasonlítani egy gondolataiba merült hal tekintetéhez.

– Örömömre szolgálna, uram. A teljességhez tartozik, hogy szabad estéimen már meglátogattam New York néhány figyelemre méltó pontját, és fölöttébb kellemes volna ezt rendszeresen cselekedni.

– Helyes! Pontosan tudom, mire kíváncsi a nagynénikéd, Rocky. A kabarék, a varieték világának hírei érdeklik. Először a Reigelheimerbe menjen el, Jeeves. A Negyvenkettedik utcában van. Bárki útbaigazítja.

Jeeves megcsóválta a fejét.

– Bocsánat, uram. Az emberek már nem a Reigelheimerbe járnak. Pillanatnyilag a Hülyeség a Háztetőn nevű szórakozóhely dívik.

– Látod? – mondtam Rockynak. – Fordulj csak Jeeveshez. Ő tudja.

Nem gyakran fordul elő ezen a világon, hogy embertársaid egy teljes csoportja hiánytalan boldogságnak örvend; a mi kis körünk azonban okvetlenül példa arra, hogy ez lehetséges. Mindannyian fel voltunk dobva. Kezdettől fogva minden remekül ment.

Jeeves részint azért volt boldog, mert szereti edzésben tartani óriási agyát, részint meg azért, mert nagyszerűen mulatott a rivaldafények között. Egy este találkoztam vele az Éjféli Duhajoknál. A táncparkett szélén ült egy asztalnál, és egy vastag szivarral a szájában remekül vette ki magát. Komoly jóindulat sugárzott az arcáról, miközben jegyzeteket írt egy kis zsebnoteszbe.

Ami pedig minket, többieket illet, én azért éreztem jól magam, mert kedveltem Rockyt, és örültem, hogy segíthetek rajta. Rocky tökéletesen elégedett volt, mert tovább is pizsamában üldögélhetett a kerítés tetején, és figyelhette a hernyóit. Ami meg a nagynénit illeti, ő volt a legjobban felvillanyozva. Jó hosszú távról kapta meg a Broadwayt, de úgy tűnt, épp jó helyen találja el. Olvastam az egyik levelét, amit Rockynak írt – teli volt élettel.

Persze Rocky levelei – Jeeves jegyzetei alapján – akárkit felvillanyoztak volna. Fura ez, ha belegondolok. Én kifejezetten szeretem az életet, Rocky meg a puszta említésébe is belefárad; mégis, itt egy levél, amit én írtam az egyik londoni barátomnak:

Kedves Freddie!

Itt vagyok New Yorkban. Nem rossz hely. Nem is rosszul érzem magam. Nem rosszak a varieték. Nem tudom, mikor megyek haza. Hogy vannak a többiek? Üdv!

Bertie

Ui. Láttad Tedet mostanában?

Nem mintha Ted érdekelt volna, de ha nem hozom szóba, a második oldalra már nem jutott volna szöveg.

Mármost itt van Rocky egyik levele, pontosan ugyanarról a témáról:

Drága Isabel néni!

Nem is tudom megköszönni, hogy lehetővé tette nekem az életet ebben a káprázatos városban! New York mintha napról napra csodásabb volna.

Mostanában persze az Ötödik sugárút a legpazarabb. A toalettek bámulatosak!

Ezután egy rakás szósz a toalettekről. Nem is tudtam hogy Jeeves ekkora szakember.

A minap az Éjféli Duhajoknál voltunk egypáran. A Negyvenharmadik utcában vacsoráztunk egy új vendéglőben, aztán ültünk be ide a műsorra. Rém jókedvű társaság voltunk. Éjfél körül bekukkantott Georgie Cohan is, és elmesélt egy remek sztorit Willie Collierről. Fred Stone csak egy percig maradi, de Doug Fairbanks mindenféle kunsztokat csinált, halálra röhögtük magunkat. Ed Wynn is ott volt, és lejött Laurette Taylor is egy másik csapattal. Az Éjféli Duhajoknál egész jó a show. Mellékelem a műsorlapot.

Tegnap este egypáran átruccantunk a Hülyeség a Háztetőnbe…

És így tovább és így tovább, métereken keresztül. Azt hiszem, ez a művészi kvalitás, vagy mi. Úgy értem, az olyan srácnak, aki versíráshoz szokott, könnyebb egy kis spirituszt csempészni a leveleibe, mint például nekem. Mindegy, nem vitás, hogy Rocky szuper leveleket írt. Behívtam Jeevest, és gratuláltam neki.

– Jeeves, maga egy csoda!

– Köszönöm, uram.

– Hogy bír mindent észrevenni, ez nem fér a fejembe. Én az egészről egy szót se tudtam volna mondani, legföljebb annyit, hogy jól éreztem magam.

– Szerény adottság kérdése, uram.

– Mr. Todd levelei biztos feldobják Miss Rockmettellert, mi?

– Kétségkívül, uram – helyeselt Jeeves.

És, úgy éljek, fel is dobták! Mit akarok mondani, egy délután, vagy egy hónappal azután, hogy az akció kezdődött, otthon üldögéltem, dohányoztam, és pihentettem az agyamat, mikor kinyílt az ajtó, és Jeeves hangja törte meg a csendet, mint egy bomba.

Nem mintha ordított volna. Jeevesnek lágy, megnyugtató orgánuma van; úgy úszik át a légkörön, mint a távoli birkanyáj hangja. Attól ugrottam, mint egy fiatal gazella, amit mondott.

– Miss Rockmetteller!

És bejött egy nagydarab, tömör nőszemély.

Azonnal a padlóra kerültem. Nem is tagadom. Hamlet érezhette így magát, amikor a papája szelleme fölbukkant a pálya szélén. Rocky nénikéjét úgy tekintettem, mint aki végérvényesen az otthonában horgonyzott le; az, hogy testi valójában felbukkan New Yorkban, képtelenségnek tetszett. Csak bámultam rá. Aztán Jeevesre néztem. Méltóságteljes távolságtartással állt ott a nyomorult, márpedig ha valamikor szükség lett volna arra, hogy bevesse magát, hát ez volt az az alkalom.

Rocky nagynénje kevésbé látszott rokkantnak, mint bárki más, akivel valaha találkoztam, kivéve Agatha nénikémet. Ami azt illeti, amúgy is elég sok mindenben emlékeztetett Agatha nénire. Úgy nézett ki, mint aki őrült veszélyessé tud válni, ha fölhergelik, és valami azt súgta, hogy ha rájön, milyen játékot játszott vele Rocky, föl is hergelődik.

– Jó napot – sikerült végül kinyögnöm.

– Üdvözlöm – mondta Miss Rockmetteller. – Ön Mr. Cohan?

– Izé… nem.

– Mr. Fred Stone?

– Abszolúte nem. Az igazat megvallva Wooster a nevem… Bertie Wooster.

Csalódottnak látszott. A nemes Wooster név a világon semmit nem mondott neki.

– Rockmetteller nincs itthon? – kérdezte. – Hol van?

Ezzel máris megfogott. Semmit sem tudtam felelni. Nem mondhattam meg neki, hogy Rocky vidéken nézegeti a hernyókat.

Alig hallható nesz hangzott fel a háttérben: az a tiszteletteljes köhintés, amellyel Jeeves jelét adja, hogy meg fog szólalni, holott nem kérdezték.

– Ha szíveskedne emlékezni, uram, Mr. Todd még kora délután eltávozott gépkocsin egy társasággal.

– Bizony, hogy úgy van, Jeeves – mondtam, és az órámra néztem. – Megmondta, mikor jön vissza?

– Azt adta értésemre, uram, hogy meglehetősen sokáig kimarad.

Jeeves eltűnt, a néni pedig helyet foglalt egy széken, amelyet elfelejtettem felkínálni neki. Furán méregetett. Randa egy nézése volt. Kezdtem úgy érezni magam, mint valami, amit a kutya hozott be, azzal a szándékkal, hogy később, ha majd több ideje lesz, elássa. Agatha néném Angliában sokszor néz rám pont ugyanígy, és ilyenkor mindig felborzolódik a hátgerincem.

– Úgy látom, nagyon otthonosan van itt, fiatalember. Jó barátja Rockmettellernek?

– Ó, hát persze, naná!

Összevonta a szemöldökét, mintha jobbat várt volna Rockytól.

– Hát, csak azért mondom – folytatta –, mert úgy viselkedik a lakásában, mintha a sajátja volna!

Becsületszavamra mondom, ez a váratlan ütés teljesen megfosztott a beszédkészségemtől. Úgy tekintettem magamra, mint lefegyverzően előzékeny házigazdára, és az, hogy egyszerre úgy kezeltek, mint valami betolakodót, mindent kivett belőlem. Nem úgy beszélt, mintha jelenlétemet egyszerű baráti látogatásnak tekintené. Nyilvánvaló volt, hogy valahol félúton helyezett el egy betörő és a vízvezeték-szerelő segédje között, aki azért jött, hogy megcsinálja a csöpögő csapot. Bántotta a jelenlétem.

Ebben a pillanatban, épp amikor a beszélgetés iszonyú kínok közt kezdett volna kimúlni, támadt egy ötletem. A tea – segítség a bajban.

– Inna egy csésze teát? – kérdeztem.

– Teát?

Úgy mondta, mintha soha nem hallott volna erről az anyagról.

– Utazás után nincs jobb – mondtam. – Fölpörgeti az embert. Feltölti az aksit. Mit akarok mondani, rendbe hozza az embert, meg minden. Megyek, szólok Jeevesnek.

Kicsoszogtam a folyosóra, ott is Jeeves rejtekéhez. A pasi úgy olvasta az esti lapot, mintha a világon semmi más nem érdekelné.

– Jeeves – mondtam –, teát kérünk.

– Igenis, uram.

– Mit akarok mondani, Jeeves, ez azért durva, mi?

Együttérzést vártam, tudják – együttérzést és gyengédséget. Vadállati csapást szenvedtek az ideggócaim.

– Azt hiszi, hogy ez a lakás Mr. Toddé. Vajon honnan a bánatból veszi?

Jeeves megtöltötte a kannát, viselkedése visszafogott méltóságot tükrözött.

– Kétségkívül Mr. Todd leveleiből, uram – felelte. – Ha szíveskedik emlékezni, az én javaslatom volt, hogy ezt a címet írjuk a levelekre, mert ez azt a benyomást kelti, hogy Mr. Todd remek állandó lakással rendelkezik a város szívében.

Most már emlékeztem. Fenemód jó ötletnek tűnt akkor.

– Szóval rém ciki ez az egész, Jeeves. Úgy néz rám, mint egy bitorlóra. A fenébe is! Szerintem azt hiszi, hogy valami lejmista vagyok, aki rendszeresen megvágja Mr. Toddot, és elhordja az ingeit.

– Fölöttébb valószínű, uram.

– Ez baromi rohadt, tudja?

– Zavarba ejtő, uram.

– És itt van még valami: mit csináljunk Mr. Todd-dal? Ide kell hozni, amilyen hamar csak lehet. Ha behozta a teát, ugorjon is el, és küldjön neki egy táviratot, hogy az első vonattal jöjjön.

– Már megtettem, uram, Bátorkodtam megírni a szöveget, és a liftkezelővel feladattam.

– Úgy éljek, maga mindenre gondol, Jeeves!

– Köszönöm, uram. Egy kis vajas pirítóst a teához? Igenis, uram. Köszönöm.

Visszamentem a nappaliba. A nő nem mozdult egy centit se. Egyenesen ült a szék peremén, mint a cövek, és úgy szorongatta az esernyőjét, mint egy kalapácsvető. Ahogy beléptem, megint kaptam egyet abból a nézésből. Nem fér hozzá kétség – valamilyen olcból visszatetszem neki. Talán azért, mert nem én vagyok Mr. George M. Cohan. Sok ez egy embernek.

– Szép kis meglepetés, mi? – kérdeztem vagy ötpercnyi hallgatás után, hogy fölpörgessem a társalgást.

– Mi a meglepetés?

– Hát, hogy idejött, meg minden.

Föl vonta a szemöldökét, és a szemüvegén át egy kicsit még jobban megszemlélt.

– Mi abban a meglepetés, hogy meglátogatom az unokaöcsémet? – kérdezte.

– Tényleg – mondtam. – Hát persze. Az. Mit is akarok mondani…

Jeeves suhant be a szobába a teával. Boldog voltam, hogy látom. Ha az embernek kilazult a talaj a lába alatt, semmi nem jön jobban, mint egy kis hivatalos elintéznivaló. Hogy kézbe vehettem a kannát, máris könnyebbnek éreztem magam.

– Tea, tea, tea – na? Na? – mondtam.

Nem pontosan ezt akartam mondani. Elképzeléseimben valami sokkal szertartásosabb mondat szerepelt. De azért ez is passzolt a helyzethez. A nő belekóstolt, aztán összerázkódott, és letette a csészét.

– Azt akarja mondani, fiatalember – szólalt meg fagyosan –, hogy meg akarja velem itatni ezt a dolgot?

– Persze! Ez földobja az embert.

– Hogy érti azt a kifejezést, hogy „földobja”?

– Föltölti az aksit. Felpörget.

– Egy szavát sem értem. Ugye maga angol?

Beismertem. Erre nem szólt egy szót se. És ezt úgy, hogy rosszabb volt, mintha órákon át beszélt volna. Meg kellett értenem, hogy nem szereti az angolokat, és ha már mindenáron egy angollal kell találkoznia, engem választana utoljára.

A társalgás itt ismét felfüggött.

Aztán újból próbálkoztam. Mindinkább meggyőződésemmé vált, hogy két emberrel lehetetlenség eleven szalont vinni, különösen, ha az egyik csak egy szót hajlandó kiejteni egyszerre.

– Kényelmes a szálloda? – érdeklődtem.

– Miféle szálloda?

– Hát amelyikben lakik.

– Nem lakom semmiféle szállodában.

– Barátoknál szállt meg, há?

– Természetesen az unokaöcsémnél szállók meg.

– Micsoda? Itt? – hebegtem.

– Ez természetes! Miért mennék máshová?

A helyzet teljes iszonyata hullámként borított el. El sem bírtam képzelni, mit csináljak. Nem mondhattam meg neki, hogy ez nem Rocky lakása, mert azonnal megkérdezte volna, hogy hát akkor meg ő hol lakik, és ezzel totálisan lebuktattam volna a szerencsétlent. Megpróbáltam felocsúdni a sokkból, amikor ismét megszólalt.

– Volna szíves megmondani az unokaöcsém szolgájának, hogy készítse elő a szobámat? Szeretnék lepihenni.

– Az unokaöccse szolgájának?

– Akit maga Jeevesnek nevez. Ha Rockmetteller autókirándulásra ment, nincs értelme, hogy maga tovább várja itt. Ha hazatér, nyilvánvalóan egyedül kíván maradni velem.

Azt vettem észre, hogy kifelé tántorgok a szobából. Ez már sok volt nekem. Bekúsztam Jeeveshez.

– Jeeves! – suttogtam.

– Uram?

– Keverjen egy szódás brandyt. Elgyöngültem.

– Igenis, uram.

– Ez percről percre durvább, Jeeves.

– Uram?

– Azt hiszi, hogy maga Mr. Todd embere. Azt hiszi, hogy Mr. Toddé a lakás, és minden, ami benne van. Nem tudom, mit tehetne, azon kívül, hogy fönnmarad, és megpróbál helytállni. Nem mondhatunk semmit, mert rájön mindenre, én meg nem akarom Mr. Toddot lebuktatni. Jut eszembe, Jeeves, a nő azt akarja, hogy ágyazzon meg neki.

Ez megsebezte.

– Aligha a feladatom, uram…

– Tudom, tudom. De tegye meg a kedvemért, szívességből. Ha már itt tartunk, nekem is aligha feladatom, hogy kirúgjanak a lakásomból, és szállodában kelljen aludnom, nem igaz?

– Szállodában óhajt aludni, uram? Az öltözékével mi lesz?

– Boldog isten! Erre nem is gondoltam. Megtenné, hogy összecsomagol pár dolgot, amikor a nő nem néz oda, és lecsempészi utánam a St. Aureába?

– Megkísérelem, uram.

– Na, azt hiszem, más nincs is, igaz? Ha Mr. Todd megérkezik, mondja meg neki, hol vagyok.

– Igenis, uram.

Körülnéztem. Elérkezett a búcsú perce. Szomorú voltam. Olyan volt ez, mint valami melodráma, amelyikben a srácot kirúgják hazulról a hidegbe.

– Isten vele, Jeeves.

– Isten önnel, uram.

Azzal kitántorogtam.

Tudják, én eléggé egyetértek azokkal a költő-filozófus fazonokkal, akik azt hajtogatják, hogy az embernek baromira örülnie kell, ha valami baja van. Merthogy a szenvedés megnemesíti az embert, meg minden. A szenvedés kitágítja az ember látókörét, együttérzésre nevel, tudják. Jobban megérted mások szerencsétlenségét, ha neked is volt részed hasonlóban.

Ahogy ott álltam magányos hotelszobámban, és megpróbáltam magam megkötni a fehér nyakkendőmet, életemben először jutott eszembe, hogy seregnyi ember él a világon, akinek inas nélkül kell boldogulnia. Mindig úgy gondoltam Jeevesre, mint valami természeti jelenségre, de hát, úgy éljek, ha belegondolok, biztos, hogy egy csomó srác van, akinek magának kell kivasalnia a ruháját, akinek senki se hozza be reggel a teát satöbbi. Tudják, ez eléggé ünnepélyes, komoly gondolat volt. Mit akarok mondani, azóta meg tudom érteni, milyen félelmetes nélkülözésben van részük a szegényeknek.

Azért csak felöltöztem valahogy. Jeeves semmiről sem feledkezett meg a csomagolásnál. Az utolsó inggombig megvolt minden. Nem vagyok benne biztos, hogy nem éreztem-e magam ettől még rosszabbul. Ez valahogy még jobban elmélyítette a helyzetem nyomorúságát. Olyan volt ez, mint amit valaki írt valahol egy elmúlt kéz érintéséről.

Valahol vacsoráztam, aztán beültem valamilyen show-hoz, de valahogy minden mindegy volt. Egyszerűen nem volt kedvem folytatni az estét. Egyenest mentem az ágyba. Nem is emlékszem rá, mikor éreztem magam ilyen rohadtul. Azt vettem észre, hogy a szobában lábujjhegyen közlekedem, mintha haláleset történt volna a családban. Ha lett volna ott valaki, akihez beszélhetek, biztos, hogy suttogtam volna; olyannyira, hogy amikor megszólalt a telefon, szomorú, fojtott hangon szóltam bele, mire a túlsó végén valaki ötször hallózott, mert azt hitte, hogy nem vagyok a vonalban.

Rocky volt az. A lelke mélyéig felkavarva.

– Bertie! Te vagy az, Bertie? Jesszus! Hogy itt mi van!

– Honnan beszélsz?

– Az Éjféli Duhajokból. Már egy órája itt ülünk, és úgy érzem, egész éjjel el se fogunk mozdulni. Azt mondtam Isabel néninek, hogy felhívom egy haveromat, csatlakozzon hozzánk. Ott ül, belegyógyult a székébe, csak úgy sugárzik róla az „ez aztán az élet!”-érzés; és a pórusain át issza be az egészet. Imádja, én meg fogok bolondulni.

– Mondj el mindent, öreg – biztattam.

– Ha még egy kicsi jut nekem ebből, én a folyónak megyek, és véget vetek mindennek. Azt állítod, Bertie, hogy te minden este részt veszel ebben, és még élvezed ts? Ez egyszerűen infernális! Az imént sikerült pár percet szenderegnem az étlap mögött, mire egymillió ordító lány rohant be luftballonokkal. Két zenekar van itt, és mindegyik azt próbálgatja, hogy bír-e hangosabban játszani, mint a másik. Idegi és szellemi roncs lett belőlem. Mikor a táviratod megjött, épp arra készültem, hogy rágyújtok egy csöndes pipára, és kezdett valami mennyei béke eluralkodni rajtam. Erre föl kellett öltöznöm, és két mérföldet rohannom, hogy elérjem a vonatot. Már ettől majdnem szívrohamot kaptam, aztán meg kis híján agyvérzést, annyit kellett hazudoznom Isabel néninek. Aztán meg bele kellett szuszakolnom magam az egyik nyavalyás öltönyödbe.

Ettől görcsbe rándultam. Nem gondoltam arra, hogy Rocky teljes mértékben az én ruhatáramra van utalva.

– Tönkre fogod tenni!

– Remélem is – mondta erre Rocky rém kellemetlenül. Őrá, úgy látszik, máshogy hatottak a gondok: a jelleme legellenszenvesebb vonásait hozták elő. – Szeretnék valahogy bosszút állni rajta, annyi kínt okozott. Vagy három számmal kisebb, és minden pillanatban elszakadhat valahol. Adja isten, hogy így legyen, akkor legalább vehetek lélegzetet. Fél nyolc óta nem lélegeztem. Istennek legyen hála, Jeevesnek sikerük kisurranna, és vennie egy gallért, amelyik jó anyakamra, mert mostanra már oszladozó hulla lennék, a fulladásos halál jelével. Pedig nem sok híja volt: azon múlt, hogy a gallérgomb eltörött. Bertie, ez maga a Hádész! Isabel néni állandóan unszol, hogy menjek táncolni. Hogy a fészkes fenében táncolhatnék, ha senkit se ismerek? És ha ismerném is az összes lányt, hogy a fészkes fenében táncolhatnék, mikor az is túl nagy kockázat, ha ebben a nadrágban egyáltalán megmozdulok? Azt kellett mondanom, hogy megrándítottam a bokámat. Állandóan azt kérdezi, mikor jön már Cohan és Stone; pusztán idő kérdése, és észreveszi, hogy Stone ott ül, két asztallal arrább. Tenni kell valamit, Bertie! Ki kell találnod valamit, hogy kiszabadíts innen. Végül is te rángattál bele.

– Még hogy én? Hogyhogy én?

– Hát akkor Jeeves. Az ugyanaz. Te javasoltad, hogy forduljunk Jeeveshez. Az ő jegyzetei alapján írt leveleim okoztak minden bajt. Túl jól írtam meg őket. A nénikém épp most mesélte el az: egészet. Azt mondta: már beletörődött, hogy ott helyben éli le a hátralevő életét, de aztán elkezdtek jönni a leveleim, bennük New York minden örömével, és ez annyira felvillanyozta, hogy összekapta magát, és elindult erre az utazásra. Úgy érzem, azt hiszi, hogy valami csodálatos, természetfölötti gyógyulásban volt része. Mondom, hogy nem bírom tovább, Bertie! Legyen már vége!

– Jeeves nem tudna kitalálni valamit?

– Nem. Csak annyit hajtogat: „Fölöttébb zavarba ejtő, uram!” Szép kis segítség!

– Hát figyelj ide, öreg cimbora – mondtam –, az én helyzetem sokkal rosszabb, mim a tiéd. Neked ott van a kényelmes otthon és Jeeves. Ráadásul egy csomó pénzt megspórolsz.

– Pénzt? Spórolok? Miről beszélsz?

– Hát a járadékról, amit a nénikéd fizet Gondolom, most ő fizeti a felmerülő költségeket, vagy tévedek?

– Persze hogy ő. Viszont leállította a járadékot. Ma írt a rohadt ügyvédeinek. Azt mondja, most, hogy New Yorkban lakik, semmi értelme tovább is fizetnie a járadékot, mivel úgyis mindig együtt leszünk, és számára egyszerűbb erről a végéről fogni meg a dolgot. Én mondom neked, Bertie, mikroszkóppal vizsgáltam meg ezt az ürmöt, és örömből egy molekulányit se találtam benne!

– De Rocky, vén csataló, ez valami rettenetes! El nem képzeled, mit élek át ebben a borzadály szállodában Jeeves nélkül. Vissza kell jutnom a lakásba.

– A lakásnak a közelébe se gyere!

– De hiszen az én lakásom.

– Hiába. Isabel néni utál téged. Megkérdezte, mit dolgozol, mire azt mondtam, szerintem semmit, mire azt felelte, hogy ő is így képzelte, és hogy szerinte te jellegzetes képviselője vagy a hasznavehetetlen, dekadens arisztokráciának. Szóval ha arra gondoltál, hogy lehet még sikered, felejtsd el. Most vissza kell mennem, különben utánam jön. Ég veled!

Másnap reggel átjött Jeeves. Olyan otthonos érzés volt, amint ott szöszmötölt a szobámban, hogy kis híján elbőgtem magam.

– Jó reggelt, uram – mondta. – Áthoztam néhány további személyes holmiját.

Kezdte kiszíjazni a bőröndöt, amit átlopott.

– Nem volt baj, amikor kicsempészte?

– Nem volt egyszerű, uram. Lesnem kellett az alkalmat. Miss Rockmetteller figyelemre méltóan éber hölgy.

– Figyeljen ide, Jeeves, és válaszoljon őszintén, ez azért durva, nem?

– A helyzet valóban olyan, uram, amilyennel még nem találkoztam eddigi pályafutásom során. A hangaszínű öltönyt hoztam át, mivel az időjárási viszonyok kedvezőek. Holnap, ha nem ütközöm akadályba, megkísérlem átjuttatni a dohánybarnát, a halványzöld csíkokkal.

– De hát ez… ez nem mehet így tovább, Jeeves.

– Reménykednünk kell a legjobbakban, uram.

– Nem tud kitalálni semmit, hogy mit kéne csinálni?

– Nem elhanyagolható mennyiségű gondolatot szenteltem már az ügynek, uram, ám mindeddig eredménytelenül. Három selyeminget teszek a felső fiókba, uram: a galambszürkét, a világoskéket és a mályvaszínűt.

– Azt akarja mondani, hogy nem jutott eszébe semmi, Jeeves?

– Mind ez ideig nem, uram. Egy tucat zsebkendőt és a barna zoknikat a bal felső fiókban találja, uram. – Beszíjazta a bőröndöt, és egy székre tette. – Különös hölgy ez a Miss Rockmetteller, uram.

– Alábecsüli, Jeeves. Tűnődve nézett ki az ablakon.

– Miss Rockmetteller sok szempontból emlékeztet egy nagynénémre, uram, aki London délkeleti szegmensében él. Számos tekintetben egyezik a temperamentumuk. A nénikém ugyanilyen vágyat érez a nagyváros kínálta örömök iránt. Szenvedélye, hogy bérkocsiba száll, uram. Valahányszor a család egy pillanatra leveszi róla a szemét, ő kiszökik a házból, és az egész napot bérkocsiban tölti. Nem egy alkalommal dézsmálta már meg a gyerekek malacperselyét abból a célból, hogy a szenvedélyének kielégítéséhez szükséges anyagi eszközökre szert tegyen.

– Imádom, amikor a női rokonairól mesél, Jeeves – mondtam hidegen, mert úgy éreztem, hogy cserbenhagyott, és elegem lett belőle. – De nem látom be, mi köze van ennek az én problémámhoz.

– Elnézését kérem, uram. Egy sorozat nyakkendőt hagytam a kandallópárkányon, uram, hogy kedve szerint válogasson belőlük. A magam részéről a dominómintás kéket javasolnám.

Aztán észrevehetetlenül az ajtó felé áramlott, és elszivárgott.

Gyakran hallani, hogy nagy megrázkódtatást vagy veszteséget követően az emberek, miután egy darabig a padlón hevertek, azon töprengve, vajon mi ütötte ki őket, össze szokták szedegetni a cserepeiket, és új életet kezdenek. Az idő, a Nagy Gyógyító, meg a Természet, amely alkalmazkodásra nevel, meg minden ilyesmi. Sok igazság van ebben. Onnét tudom, hogy például véve az én esetemet, egy-két napi kinyúlás után kezdtem lábadozni. Jeeves elveszítésének kínja merő gúnnyá torzított minden örömöt, de végül rájöttem: újra képes vagyok megpróbálni élvezni az életet. Mit akarok mondani, sikerült annyira helyrejönnöm, hogy újból varietébe kezdtem járni, kvázi felejteni, ha csak időlegesen is.

New York kicsi város, ha csak azt a részét számítjuk, amelyik akkor kel, amikor a többi lefekszik; nem is tartott soká, mire útjaim keresztezték Rockyét. Láttam egyszer Peale-nél, aztán meg a Hülyeség a Háztetőnben. Egyszer se volt vele más a nénikéjén kívül, és habár megpróbált úgy viselkedni, mint aki rátalált az eszményi életformára, én, aki ismertem a körülményeket, láttam, hogy az álarc alatt szenved szegény fiú. Vérzett érte a szívem. Úgy láttam, hamarosan megtörik a teher alatt.

Úgy vettem észre, hogy a nagynéni is meglehetősen ingerült. Arra gondoltam, mostanában kezd el tanakodni, vajon mikor bukkannak már föl a hírességek, és vajon mi történt azokkal a zabolátlan, vad fazonokkal, akik között Rocky a levelei szerint el szokott vegyülni. Nem hibáztattam ezért. A magam részéről csak két levelet olvastam, de azok vitán felül azt a benyomást keltették, hogy Rocky a New York-i társadalmi élet motorja, és ha valamilyen ok miatt egyszer nem tud megjelenni egy kabaréban, a vezetőség azt mondja: „Így nincs értelme”, és lehúzza a rolót.

Az ezutáni két éjszakán nem találkoztam velük, de a rákövetkezőn, amikor magamban üldögéltem a Maison Pierre-ben, éreztem, hogy valaki megveregeti a lapockámat: Rocky állt mellettem, arcán egyszerre tükröződött sóvárgás és közelgő gutaütés. Hogy miként volt képes ennyi időn át rendszeresen viselni a ruháimat katasztrófa nélkül, az rejtély volt számomra. Később bevallotta, hogy még idejekorán felhasította hátul a mellényt, és ez sokat segített.

Egy percre azt hittem: sikerült egy estére valahogyan megszabadulnia a nénikéjétől, de ahogy a háta mögé néztem, láttam, hogy ott van ő is. Egy asztalnál ült a fal mellett, és úgy nézett rám, mint valamire, ami miatt panaszt kellene tenni a vezetőségnél.

– Bertie, öreg cserkész – mondta Rocky halkan, megtörve –, mi mindig haverok voltunk, nem igaz? Tudod, hogy bármit megtennék a kedvedért, amit csak kérsz.

– Drága öregem – mondtam. Egészen meghatott.

– Akkor, ha istent ismersz, gyere, és ülj át az asztalunkhoz ma este.

Tudják, a barátság megszentelt kötelékének is vannak határai.

– Édes arany apám – válaszoltam –, tudod, hogy az ésszerűség határain belül bármit, de…

– Át kell ülnöd, Bertie. Muszáj. Tenni kell valamit, hogy elterelődjön a figyelme. Nyomasztja valami. Már két napja ilyen. Szerintem kezd gyanakodni. Nem érti, miért nem találkozunk egyetlen ismerőssel se. Pár napja véletlenül összefutottunk két lapszerkesztővel, akikkel eléggé jóban vagyok. Az segített egy ideig. Úgy mutattam be őket, hogy az egyik David Belasco, a másik meg Jim Corbett, és ez működött is. De mostanra elmúlt a hatás. Tenni kell valamit, vagy mindenre rájön, és akkor egy ötösért eladhatok minden pénzt, amit ezután látok tőle. Szóval, az isten szerelmére, gyere át az asztalunkhoz, és segíts.

Átmentem. Az ember segítsen a bajba jutott barátján. Isabel néni szálegyenesen ült, ahogy szokott. Valóban úgy látszott, mintha a szenvedélyes lendület, amellyel nekiindult a Broadway meghódításának, megkopott volna valamicskét. Olyan volt az arca, mintha már jó ideje kellemetlen dolgok járnának a fejében.

– Ugye már találkoztál Bertie Woosterrel, Isabel néni? – mondta Rocky.

– Igen.

– Foglalj helyet, Bertie – mondta Rocky.

És kezdetét vette a vidám este. Egyike volt ez azoknak a derűs, boldog, kenyérbélgyűrögető estéknek, amikor az ember kétszer is köhint, mielőtt megszólal, és aztán úgy dönt, hogy inkább nem is szólal meg. Miután vagy egy óra telt el ebben a féktelen tobzódásban, Isabel néni kijelentette, hogy haza akar menni. Annak fényében, amit Rockytól hallottam, ez fenyegető fordulatnak tetszett. Úgy tudtam, hogy látogatása első napjaiban kötéllel kellett hazavonszolni.

Rocky is ugyanígy gondolkodhatott, mert könyörgő pillantással nézett rám.

– Ugye feljössz hozzánk egy italra, Bertie?

Volt egy olyan érzésem, hogy ez már nincs a szerződésben, de nem tehettem semmit. Brutalitás lett volna magára hagyni szegény srácot ezzel a nővel, úgyhogy velük tartottam.

Már kezdettől, attól a pillanattól, hogy beszálltunk a taxiba, egyre erősödött az érzés, hogy valami készül; hogy kitörés várható. Tömör csend uralkodott a nagynéni által elfoglalt sarokban, és jóllehet Rocky a pótülésen egyensúlyozva megpróbált némi társalgást produkálni, mindent összevetve nem voltunk egy locska-fecske társaság.

Az ital a nappaliban állt az asztalon. Rocky fölvette a palackot.

– Szólj, ha elég, Bertie.

– Elég! – vakkantott a nagynéni, Rocky pedig elejtette az üveget.

Elkaptam Rocky pillantását, ahogy lehajolt, hogy fölszedegesse a romokat. Olyan ember tekintete volt, aki tudja, mi következik.

– Hagyd ott, Rockmetteller! – mondta Isabel néni, mire Rocky ott hagyta.

– Itt az ideje, hogy szót emeljek! – folytatta a nagynéni. – Nem állhatok tétlenül, nézve, mint rohan vesztébe egy fiatal élet!

Szegény jó Rocky gurgulázott egyet; olyasféle hang volt ez, mint amilyet a whisky hallatott, míg folyt kifelé az üvegből a szőnyegemre.

– He? – kérdezte hunyorogva. A nagynéni mondta tovább.

– Az én hibám volt – jelentette ki. – Nem láttam még az igaz utat. De most már kinyílt a szemem. Látom, milyen iszonyatos hibát követtem el. Beleborzongok a gondolatba, milyen rosszat cselekedtem ellened, Rockmetteller, amikor arra unszoltalak, hogy érintkezz ezzel a romlott várossal.

Láttam, hogy Rocky tétován az asztal felé tapogatózik. Ujjai végül rátaláltak, és a srác arcán megkönnyebbülés kezdett szétáradni. Tudtam, mit érez.

– Csakhogy, Rockmetteller, amikor a levelet írtam neked, amelyben arra utasítottalak, hogy költözz a városba, és éld az itteni életet, még nem volt részem abban a kiváltságban, hogy halljam, mit mond New Yorkról Mr. Mundy.

– Jimmy Mundy! – kiáltottam fel.

Biztos ismerik azt az érzést, amikor totál összevisszaságnak tűnik minden, aztán egyszer csak felbukkan valami nyomravezető elem. Mihelyt a nagynéni Jimmy Mundy nevét említette, többé-kevésbé értettem már, mi történt. Láttam is már hasonlót. Emlékszem, még Angliában történt, hogy az emberem, aki Jeeves előtt volt nálam, a szabadnapján elment egy gyűlésre, aztán egy csomó srác előtt, akiket épp vacsorán láttam vendégül, jól leszedte rólam a keresztvizet: elmondta, hogy szégyenfolt vagyok a társadalom tiszta szövetén.

A nagynéni hervasztó pillantással mért végig.

– Úgy van; Jimmy Mundy! – jelentette ki. – Csodálkozom, hogy egy olyan ember, mint maga, egyáltalán hallott róla. Az ő gyűlésein nincs zene, nincsenek ittas, táncoló férfiak, sem szégyentelen, ledér nők, úgyhogy a maga számára nem hordozhatnak semmiféle vonzerőt. Hanem mások számára, akik nem merültek el olyan mélyen a bűnben, fontos üzenetet közvetít. Azért jött New Yorkba, hogy megmentse a várost önmagától; hogy (az ő, igen képszerű kifejezését idézve) sínre lökje. Három nappal ezelőtt hallottam először Mr. Mundyról. A gyűlésre egy véletlen folytán jutottam el. Mily gyakran fordul elő ebben az életben, hogy egész jövőnket véletlenek határozzák meg!

– Emlékszel, Mr. Belasco elhívott valahová telefonon; nem tudtál elvinni a Hippodrome-ba, ahogyan megbeszéltük. Megkértem az inasodat, ezt a Jeevest, hogy vigyen el. Ez egy rémesen alacsony intelligenciájú ember; alighanem félreértett. Most már hálás vagyok, hogy így történt. Nem a Hippodrome-ba vitt, hanem, mint később megtudtam, a Madison Square Gardenbe, ahol Mr. Mundy tartja gyűléseit. Jeeves egy ülőhelyhez kísért, aztán magamra hagyott. Csak akkor jöttem rá a tévedésre, amikor a gyűlés elkezdődött. A sor közepén ültem, nem tudtam úgy eltávozni, hogy egy csomó embernek ne okozzak kényelmetlenséget; maradnom kellett.

Elcsuklott a hangja.

– Rockmetteller, én még soha semmiért nem éreztem ennyire hálásnak magam. Mr. Mundy lenyűgöző! Olyan volt, mint valami ősi próféta, aki előszámlálja az emberek vétkeit. Szent felháborodásában úgy hadonászott, hogy időnként attól tartottam: kárt tesz magában. Olykor kissé sajátosan fejezte ki magát, de minden szavából sugárzott a meggyőződés. A valódi színeivel festette le előttem New Yorkot. Megmutatta, mily hívságos és bűnös cselekedet a bearanyozott bűntanyákon homárt enni, amikor tisztességes embernek már ágyban a helye.

– Elmondta, hogy a tangó és a foxtrott a sátán eszköze, amellyel az embert a feneketlen mélységbe képes rántani. Elmondta, hogy egy néger bendzsózenekarban több a bűn, mint az ősi Ninivében és Babilonban együttvéve. Amikor pedig fél lábra állt, és épp felém mutatva azt kiáltotta: „Ez rád is vonatkozik!”, úgy éreztem, a föld alá süllyedek. Más emberként jöttem ki abból a teremből. Bizonyára te is észrevetted bennem a változást, Rockmetteller. Ugye felfigyeltél rá, hogy már nem az a gondtalan és gondolattalan nőszemély vagyok, aki arra sarkallt, hogy táncolni menj azokon a bűntanyákon?

Rocky úgy kapaszkodott az asztalba, mint egyetlen megmaradt barátjába.

– Igen… – dadogta –, azt… azt hittem, valami baj történt.

– Baj? Valami jó történt! A legjobb, ami csak történhetett! Rockmetteller, még nem késő téged is megmenteni. Épp csak belekóstoltál a bűn serlegébe. Még nem ürítetted fenékig. Kezdetben nehéz lesz, de meg fogod látni, hogy képes vagy rá, ha eltökélt szívvel küzdesz e rettenetes város vonzása, talmi csillogása ellen. Ugye megpróbálod a kedvemért, Rockmetteller? Ugye már holnap vidékre költözöl, és elkezded a harcot? Elvégre rendelkezésedre áll még az akaraterőd; lépésről lépésre…

Szerintem a fenti monológból kihallható „végrendelkezés” szó volt az, ami végül is eljutott Rockyhoz, mint a feltámadás harsonahangja. Ettől ébredt rá, hogy csoda történt: nem kell immár attól tartania, hogy Isabel néni kitagadja. Akárhogy történt, mindenesetre ebben a pillanatban kihúzta magát, eleresztette az asztalt, és ragyogó szemmel nézett a nénire.

– Azt akarod, Isabel néni, hogy vidékre menjek?

– Igen.

– Hogy vidéken éljek?

– Igen, Rockmetteller.

– Állandóan maradjak vidéken, be se jöjjek New Yorkba?

– Igen, Rockmetteller, pontosan ezt akarom. Ez az egyetlen út. Csak ott maradhatsz ment a kísértésektől. Megteszed, Rockmetteller? Megteszed a kedvemért?

Rocky újból megragadta az asztalt. Sok bátorítás fakadhatott abból az asztalból.

– Megteszem – mondta.

– Jeeves – mondtam. Ez már másnap történt; megint a jó öreg lakásban voltam, hátradőlve a jó öreg fotelban, lábamat felrakva a jó öreg asztalra. Épp visszakísértem Rockyt a vidéki kulipintyójába; egy órával előtte utaztatta el Isabel nénit a faluba, amely általában a jelenlététől szenvedett. – Mindenütt jó, de a legjobb itthon, mi, Jeeves?

– Mélyen igaz, uram.

– A vén szelemenfa, meg minden, mi?

– Pontosan, uram.

Új cigarettára gyújtottam.

– Jeeves.

– Uram?

– Tudja, volt olyan pillanat ebben az ügyben, amikor azt hittem, hogy csődöt mond.

– Valóban, uram?

– Mikor jutott eszébe elvinni Miss Rockmettellert arra a gyűlésre? Az egyszerűen zseniális volt!

– Köszönöm, uram. Kissé váratlanul támadt ez az ötletem egy reggel, amikor a nagynéném jutott eszembe, uram.

– A nagynénje? A bérkocsis?

– Igen, uram. Arra gondoltam, hogy valahányszor éreztük rajta a roham közeledtét, elküldtiink a papért a parókiára. Minden alkalommal megfigyelhető volt, hogy valahányszor az egyház embere magasabb dolgokról beszélgetett vele, ez elterelte a Figyelmét a bérkocsikról. Az futott eszembe, hogy hasonló kezelés talán Miss Rockmetteller esetében is sikerrel kecsegtethet.

Döbbenten álltam a pasi szellemi felkészültsége előtt.

– Ez az agyvelő! – mondtam. – Semmi más, csak színtiszta agyvelő! Mondja, Jeeves, mitől lett ilyen? Szerintem sok halat eszik, vagy valami hasonló. Mondja, Jeeves, eszik sok halat?

– Nem, uram.

– Hát akkor nem lehet más, mint adottság; ha az ember nem ilyennek született, hiába is iparkodik.

– Pontosan, uram – mondta Jeeves. – Ha szabad egy javaslattal élnem, uram, én nem viselném többet ezt a jelenlegi nyakkendőt. A zöldes árnyalat kissé frivol jelleget kölcsönöz neki. Nyomatékosan tanácsolnám a piros dominómintásat, uram.

– Jól van, Jeeves – mondtam alázatosan. – Maga tudja!

BIFFY ZŰRÖS ÜGYLETE

– Jeeves – mondtam, kikászálódva a kádból –, seregeljen ide.

– Igen, uram.

Nem csekély szívélyességgel mosolyogtam rá. Egy-két hét erejéig épp Párizsban tartózkodtam, és Párizsban van valami, ami mindig feltölt espičglerie-vel és joie de vivre-rel.[1]

– Készítsen ki egy középelegáns férfiöltönyt; olyat, amely bohém duhajkodásra megfelel – mondtam. – Egy festőművésszel ebédelek a folyó túlsó partján.

– Igenis, uram.

– Ha bárki keresne, Jeeves, mondja meg. hogy visszatérek majd, ha leszáll a csöndes est.

– Igen, uram. Mr. Biffen telefonált az imént, míg ön a fürdőben tartózkodott, uram.

– Mr. Biffen? Szentséges ég!

Döbbenetes, hogy az ember idegen városban milyen srácokkal képes összefutni – olyanokkal, akiket évezredek óta nem látott, és bármibe lefogadná, hogy a környéken sincsenek. Minden város közül Párizs volna az utolsó, ahol Biffy felbukkanására számítok. Volt idő, amikor együtt nyomultunk, majd mindennap együtt ebédeltünk-vacsoráztunk; vagy másfél évvel azelőtt azonban meghalt a keresztanyja, és ráhagyott egy birtokot Herefordshire-ben; Biffy oda vonult vissza, lábszárvédőt hord, oldalba bökdösi a teheneket, és egyáltalán – vidéki birtokos lett belőle. Azóta nem is láttam.

– Biffy Párizsban? Mit keres itt?

– Ebbe nem avatott be, uram – felelte Jeeves, úgy éreztem, kissé fagyosan. Mintha nemigen rajongana Biffyért. Pedig azelőtt elég jól kijöttek egymással.

– Hol lakik?

– Az Avenida Szállóban, a Rue du Colisée-n, uram. Úgy értesített, hogy délutánra sétát tervez, amelynek során itt is látogatást tesz.

– Na, ha olyankor jön, amikor nem vagyok itthoni, mondja meg neki, hogy várjon. Most pedig, Jeeves, mes gants, mon chapeau, et le chez-tabotte de monsieur.[2] Muszáj indulnom.

Szuper idő volt aznap, meg rá is értem; a Sorbonne közelében megállítottam a taxit, hogy elsétáljak a megbeszélt helyre. Alig tettem három és fél lépést, amikor a járdán ott állt előttem az öreg Biffy, saját személyében. Ha befejezem az utolsó lépést, föl is löktem volna.

– Biffy! – kiáltottam. – Nahát, nahát, nahát! Hunyorogva nézett rám, olyasformán, mint egy herefordshire-i tehén, ha ebéd közben váratlanul oldalba bökik.

– Bertie! – gurgulázta, és a hangjában valami rajongásféle csengett. – Hála istennek! – Belekapaszkodott a karomba. – Ne hagyj itt, Bertie. El vagyok veszve.

– Hogyhogy el vagy veszve?

– Kijöttem sétálni, és egy-két mérföld után rájöttem, hogy fogalmam sincs, hol lehetek. Órák óta körözök itt.

– Miért nem kérdeztél meg valakit?

– Egy szót se tudok franciául.

– Hát akkor miért nem ültél be egy taxiba?

– Hirtelen rájöttem, hogy a szállodában felejtettem az összes pénzemet.

– Attól még beülhetsz a taxiba, a szállodában majd kifizeted.

– Na igen, de közben rájöttem, hogy elfelejtettem a szállodám nevét, a fene egye meg.

Tessék, ez Charles Edward Biffen, dióhéjban. A legszórakozottabb, leghígabb agyú fazon, aki valaha szendvicsbe harapott. A jóisten a tanúm – és Agatha nénikém –, hogy én magam se vagyok egy szellemóriás, de Biffyhez képest minden idők legfényesebb elméi közé tartozom.

– Egy shillinget adnék – mondta Biffy sóvárogva –, ha valaki megmondaná azt a nevet.

– Akkor jössz nekem egy shillinggel. Hotel Avenida, Rue du Colisée.

– Bertie! Ez ördöngösség! Honnan tudod?

– Ezt a címet mondtad Jeevesnek ma reggel.

– Tényleg. Elfelejtettem.

– Na, akkor gyere, igyunk egyet, aztán beteszlek egy taxiba, és hazaküldelek. Ebédre már elígértem magam, de addig még rengeteg időm van.

Besodródtunk az egyikbe a tizenegy kávéház közül, amelyek ott tülekedtek az utca hosszán, és szíverősítőket rendeltem.

– Mi az ördögöt keresel Párizsban? – tudakoltam.

– Bertie, öreg cimbora – mondta Biffy ünnepélyesen –, azért jöttem ide, hogy felejtsek.

– Na, ez sikerült.

– Nem értesz. Arról van szó, édes Bertie, hogy összetörték a szívem. Elmondom az egész sztorit.

– Hé, nehogy már! – tiltakoztam. De ő már benne volt.

– Tavaly – kezdte Biffy – átugrottam Kanadába lazacot fogni.

Rendeltem még egyet. Ha halakról is szó lesz, kell a serkentő.

– A hajón New York felé megismerkedtem egy lánnyal. – Biffy furcsa, csukladozó hangot hallatott, mint amikor egy buldog sietve próbál lenyelni egy fél marhafelsált, hogy minél előbb belekezdhessen a másik felébe. – Bertie, én nem tudom leírni neked azt a lányt. Én nem tudom leírni.

Annál jobb.

– Csodálatos volt! Vacsora után sétálgattunk a fedélzeten. Színpadon dolgozott, vagyishogy olyasféle.

– Hogy érted, hogy olyasféle?

– Hát festőknek állt modellt, meg egy nagy divatszalonban volt próbakisasszony, meg ilyenek, szóval érted. Mindegy, volt egy kis spórolt pénze, és aért utazott New Yorkba, hogy hátha talál valami munkát. Mindent elmondott magáról. Az apja tejesember volt Claphamben. Vagy Cricklewoodban. Mindegy, szóval vagy tejesember volt, vagy cipész.

– Ezt tényleg könnyű összekeverni.

– Azt akarom veled megértetni – folytatta Biffy –, hogy jóféle, masszív, tisztes középosztálybeli környezetből jött. Semmi fakszni. Az a fajta feleség, akire bármelyik férfi büszke lehet.

– És kinek volt a felesége?

– Senkinek. Pont ez a sztori lényege. Azt akartam. hogy az enyém legyen, de elveszítettem.

– Úgy érted, összevesztetek?

– Nem, nem úgy értem, hogy összevesztünk. Úgy értem, hogy a szó szoros értelmében elveszítettem. Utoljára New Yorkban láttam, a vámnál. Ott álltunk egy halom bőrönd mögött, épp arra kértem, hogy jöjjön hozzám feleségül, ő azt mondta, hogy hozzám jön, és minden a lehető legcsodálatosabb volt, amikor egy rérn undok modorú fazon odajött sildes sapkában, és valami cigarettákról kezdett beszélni, amiket a bőröndöm fenekén talált, és elfelejtettem bejelentem. Akkor már elég késő lett, mert csak fél tizenegy tájban kötöttünk ki, úgyhogy azt mondtam Mabelnek, menjen előre a szállodájába, én majd másnap megkeresem, és elviszem ebédelni. És azóta nem láttam.

– Úgy érted, nem volt a szállodában?

– Lehet, hogy ott volt. De…

– Csak nem úgy érted, hogy te nem mentél oda?

– Bertie, öregem – mondta Biffy elgyötörtén –, az isten szerelmére, ne próbáld belém beszélni, mit hogy értek, hogy nem értek! Hadd mondjam a magam módján, különben belezavarodom, és el kell kezdenem elölről.

– Mondd a magad módján – feleltem sietve.

– Na, elég az hozzá, hogy elfelejtettem a szálloda nevét, Bertie. Vagy félóra hosszat kellett súlyosan magyarázkodnom a cigaretták miatt, és a végén az agyam totál üres lett. Volt egy olyan érzésem, hogy fölirtam valahova, de ez biztos tévedés, mert a zsebemben lévő papírokon nem találtam meg. Nem volt segítség. A lány eltűnt.

– Miért nem kutattál utána?

– Hát, az a helyzet, hogy elfelejtettem a nevét, Bertie.

– Ó, nem! – fakadtam ki. Ez még Biffytől is kicsit sok volt. – Hogy felejthetted el a nevét? Különben is most az előbb mondtad ki. Muriel, vagy mi.

– Mabel – helyesbített Biffy hidegen. – A családnevét felejtettem el. Úgyhogy föl is adtam, és elmenteni Kanadába.

– Egy pillanat – szóltam közbe. – Biztos te is megmondtad neki a nevedet. Mit akarok mondani, ha te nem tudtad felkutatni őt, ő felkutathatott téged.

– Pontosan. Ettől látom az egészet olyan pokolian reménytelennek. Tudja a nevemet, tudja, hol lakom, tud mindent, de azóta egy szót se hallottam felőle. Nyilván, amikor nem kerestem meg a szállodában, arra gondolt, így akarom kíméletesen a tudomására hozni, hogy meggondoltam magam, és részemről tárgytalan az ügy.

– Meghiszem azt – mondtam. Mást nemigen lehetett itt meghinni. – Szóval nem maradt más, mint utazgatni, és borogatni a fájó sebet, mi? Mit szólnál ma este egy vacsorához, és utána az Abbaye-hoz, vagy valami hasonló?

Biffy a fejét csóválta.

– Nem használ. Már próbáltam. Különben is, a négyórás vonattal elutazom. Holnap együtt kell vacsoráznom valakivel, aki ácsingózik a herefordshire-i birtokomra.

– Á, hát el akarod adni? Azt hittem, szereted.

– Szerettem is. De most már utálom a gondolatát is. hogy ott éljek abban az óriási, üres hodályban, azok után, ami történt. Amikor megjelent Sir Roderick Glossop…

– Sir Roderick Glossop! A dilidoki?

– Igen, a neves idegspecialista. Ismered?

Meleg volt aznap az idő, de összeborzongtam.

– Egy-két hétig el voltam jegyezve a lányával – mondtam fojtott hangon. Ha elgondoltam, mennyire csak hajszil híján úsztam meg, az ájulás kerülgetett.

– Lánya is van? – kérdezte Biffy szórakozottan.

– Van. Hadd meséljem el…

– Most ne, öregem – állt föl Biffy. – Vissza kell mennem a szállodába csomagolni.

Ezt, miután én már végighallgattam az ő történetét, eléggé sportszerűtlennek ítéltem. No, de mindegy, minél tovább él az ember, annál inkább rájön, hogy napjainkban jószerével teljesen kiveszett már a régi jó valamit valamiért szemlélet. Így aztán betuszkoltam Biffyt egy taxiba, és elmentem ebédelni.

Nem telhetett el ezután több, mint tíz nap, amikor egy reggel a tea meg a pirítós közben komoly megrázkódtatás ért. Megérkeztek az angol lapok, Jeeves éppen kifelé suhant a szobából, miután ágyam mellé helyezte a The Tímest, én meg szórakozottan belelapoztam, a sportrovatot keresve, amikor előugrott egy bekezdés, és a szemem közé csapott. Ez állt benne:

eljegyzések

Charles Edward, a néhai Mr. E. C. Biffen és Mrs. Biffen egyetlen fia, a mayfairbeli Penslow Square 11. szám alatti lakos, eljegyezte Honoria Jane Louise-t, Sir Roderick és Lady Glossop egyetlen leányát, a westminsteri Harley Street 6/b szám alatti lakost.

– Szűzmáriám! – kiáltottam.

– Uram? – fordult vissza Jeeves az ajtóból. – Jeeves, emlékszik Miss Glossopra?

– Rendkívül élénken, uram.

– Eljegyezte magát Mr. Biffennel!

– Valóban, uram? – így Jeeves. És minden további szó nélkül kisuhant a szobából. A pasi hidegvére meglepett, de meg is bctránkoztatott. Mintha valami rettenetes keménység lakozott volna benne. Mit akarok mondani – mintha nem ismerte volna Honoria Glossopot.

Újból elolvastam a bekezdést. Hülye érzés lett úrrá rajtam. Nem tudom, jártak-e már úgy, hogy az újságból értesültek róla: egy cimborájuk eljegyezte magát egy lánnyal, akitől maguk is csak egy hajszál híján menekültek meg. Ettől az ember… hát, nehéz ezt pontosan leírni, de úgy képzelem, hasonló érzés lehet, ha az ember egy régi pajtásával sétálgat a dzsungelben, és szembetalálkozik egy tigrissel vagy jaguárral vagy mi a rákkal, és éppen sikerül föliszkolnia egy fára, és amikor lenéz, azt látja, hogy a barátja ott tűnik el az aljnövényzetben, a fenevad mohó állkapcsai között. Valami mély, imádságos megkönnyebbülés, ha értik, mire gondolok, de közben benne van egy késhegynyi sajnálkozás is. Hova akarok kilyukadni, hálát adtam a sorsnak, hogy Honoriát nem kellett feleségül vennem, de sajnáltam is a régi havert, aki viszont beleesett a csapdába. Lenyeltem a teámat, és tépelődni kezdtem az ügyön.

Biztos vannak persze olyan fickók is a világon – azok a kemény, masszív ürgék, akiknek erőszakos az álluk és fénylik a tekintetük –; ők tényleg eljegyezhetik magukat ezzel a Glossop-rákfenével, és komolyan is gondolhatják, de én pontosan tudtam, hogy Biffy nem tartozik ezek közé. Tudják, Honoria egy robusztus, dinamikus lány, olyan izomzattal, mint egy bokszolóé, és olyan a nevetése, mint amikor egy lovasszázad rohamra nyargal egy bádoghídon keresztül. Reggeli közben, az asztal fölött iszonyatos egy látvány. És még okos is. Az a fajta lány, aki előbb pépesre ver tizenhat teniszjátszmában meg egypár fordulónyi golfban, aztán olyan üdén jön le a vacsorához, mint egy frissen szakasztott virágszál, és elvárja tőled, hogy intelligens érdeklődést tanúsíts Freud iránt. Ha egy héttel tovább lettem volna eljegyezve vele, a papájának eggyel több érdekes esettanulmány kerülhetett volna a könyvébe; Biffy pedig pont ugyanolyan béketűrő, nyugis srác, mint én. Fel voltam kavarva, én mondom, fel voltam kavarva.

És, mint mondom, a legjobban az kavart fel, hogy Jeeves egyáltalán nem mutatta a várható érzelmeket. Épp akkor lebegett be a szobába; gondoltam, adok neki még egy esélyt, hogy emberi együttérzést tanúsítson.

– Ugye értette a nevet, Jeeves? – mondtam. – Mr. Biffen feleségül fogja venni Miss Glossopot, a tojásfejű, szemöldökös öregúr lányát.

– Igen, uram. Melyik öltönyét kívánja, hogy kikészítsem ma reggel, uram?

Ezt mondta, kérem, az az ember, aki, mikor én voltam eljegyezve a Glossoppal, agyának minden sejtjét megerőltette, hogy kihúzzon valahogy. Nem bírtam megérteni.

– A kéket, a vékony piros csíkkal – mondtam hidegen. Viselkedésemmel nyomatékosan hangsúlyozni kívántam, hogy keserű csalódást okozott.

Úgy egy héttel ezután visszamentem Londonba, és alig helyezkedtem el otthon, berontott Biffy. Egy pillantás elég volt, hogy lássam: a mérges seb már üszkösödni kezd. A srác nem volt jókedvű. Nem, félreismerhetetlenül nem volt jókedvű. Az az eltompult, üveges tekintet nézett rám, amelyet a saját arcomon láttam a botválkozótükörben, annak idején, amikor én voltam eljegyezve a Glossop-kórokozóval. Mindegy, ha az ember részt akar venni a „Mi a hiba ezen a képen?” pályázaton, be kell tartania a szabályokat; ennélfogva olyan melegen ráztam meg a kezét, ahogy csak bírtam.

– Nocsak, nocsak, öregem – mondtam. – Gratulálok.

– Kösz – mondta Biffy tompán, és utána súlyos csönd ereszkedett közénk.

– Bertie – szólalt meg Biffy vagy hárompercnyi hallgatás után.

– Na?

– Igaz, hogy…

– Micsoda?

– Ó, semmi – mondta Biffy, és a beszélgetés újból elhalt. Vagy másfél perc múlva Biffy ismét a felszínre bukkant.

– Bertie.

– Itt vagyok, öregem. Mi van?

– Figyelj, Bertie, igaz, hogy valaha te is eljegyezted Honoriát?

– Igaz.

Biffy harákolt.

– Hogy másztál ki… vagyis, miféle tragédia jött közbe, hogy a végén mégsem lett belőle házasság?

– Jeeves intézte el. Ő dolgozta ki az egész tervet.

– Azt hiszem – mondta Biffy elgondolkodva –, mielőtt elmegyek, kinézek a konyhába, és váltok pár szót Jeevesszel.

Úgy éreztem, a helyzet teljes nyíltságot követel.

– Biffy, egykomám – mondtam –, ki akarsz ugrani ebből az ügyből?

– Bertie, öreg cimbora – felelte Biffy lelkesen –, ki én.

– Akkor mi a nyavalyáért mentél bele?

– Nem tudom. Te például miért?

– Én… szóval csak úgy megtörtént.

– Csak úgy történt meg velem is. Tudod, milyen az, amikor az embernek össze van törve a szíve. Valami letargia lesz úrrá rajtad. Szórakozott leszel, elmulasztod megtenni a szükséges óvintézkedéseket, és mire ésbe kapsz, már benne is vagy. Nem is tudom, hogyan történt, öregem, de most itt van. Most már csak annyit mondj meg nekem, mi a teendő?

– Úgy érted, hogyan lehet kiiszkolni belőle?

– Pontosan. Nem akarok senkinek belegázolni az érzéseibe, Bertie, de nem létezik, hogy én ezt végigcsináljam. Úgy másfél napig még azt hittem, hogy tán lehet jó vége is, de most… Emlékszel arra, amikor nevet?

– Emlékszem.

– Nahát. Szóval mit javasolsz? Mire gondoltál, amikor azt mondtad, hogy Jeeves kidolgozott egy tervet?

– Tudod, Sir Roderick, aki dilidoki, és semmi más, csakis színtiszta dilidoki, akármennyire ragaszkodsz is hozzá, hogy idegspecialista, súlyos elmebetegségre való hajlamot fedezett föl a családomban. Semmi komoly, csak az egyik nagybátyám. Nyulakat tartott a hálószobájában. Az öreg Glossop átjött egyszer ebédre. áldását adni ránk, és Jeeves jóvoltából, amikor elment, szilárd meggyőződése volt, hogy totál kreló vagyok.

– Értem – gondolkodott el Biffy. – Csak az az egy baj van, hogy az én családomban nincs elmebeteg.

– Egy se?

Szinte hihetetlennek éreztem, hogy valaki teljesen egyedül, minden segítség nélkül ennyire hülye legyen.

– Egy név sincs a dililistán – mondta bánatosan. – Ez az én formám. Az öreg holnap jön át ebédre; nem vitás, hogy próbára akar tenni, ahogy téged is. És soha életemben nem éreztem magam normálisabbnak, mint most.

Egy percre elgondolkodtam. Borsódzott a hátam a gondolattól, hogy újra találkozzam Sir Roderickkel, de ha arról van szó, hogy egy cimborán kell segíteni, a Woosterek sohasem önmagukat nézik.

– Figyelj, Biffy – mondtam –, mondok valamit. Elmegyek én is arra az ebédre. Könnyen előfordulhat, hogy ha meglátja, kinek vagy a barátja, azonnal úgy eltilt a lányától, mint a szél.

– Ebben lehet valami – derült föl Biffy. – Ez irtó rendes volna tőled, Bertie.

– Á, dehogy – szabadkoztam. – Közben még tárgyalok Jeevesszel is. Elővezetem neki a helyzetet, és kikérem a tanácsát. Még sose hagyott cserben.

Biffy elinalt, sokkalta jobb formában, mint ahogy jött, én meg kimentem a konyhába.

– Jeeves – mondtam –, újból kéne a segítsége. Épp most volt egy fájdalmas beszélgetésem Mr. Biffennel.

– Valóban, uram?

– A következőről van szó – folytattam, azzal előadtam neki az egészet.

Hülye dolog, de kezdettől fogva éreztem rajta valami fagyosságot. Ha Jeevest valami apró-cseprő probléma megbeszélésére kérem föl, rendszerint tele van együttérzéssel és pazar ötletekkel, de most nem.

– Attól tartok, uram – mondta, mikor befejeztem –, aligha feladatom, hogy beleártsam magam a magánügyébe valakinek, aki…

– Ugyan már!

– Nem, uram. Ez tolakodás volna.

– Jeeves – mondtam, és keményen a szemébe néztem az ipsének –, mi baja van Biffyvel?

– Nekem, uram?

– Igen, magának.

– Biztosíthatom, uram…!

– Hát így is jó. Ha nem akar beleavatkozni egy embertársa megmentésébe, nem kényszeríthetem. De egyet mondhatok. Én most visszamegyek a nappaliba, és kőkeményen gondolkodni kezdek. Maga meg rém hülyén fogja érezni magát, ha jövök, és azt mondom, hogy a maga segítsége nélkül kihúztam Mr. Biffent a csávából. Rém hülyén, megígérhetem!

– Igen, uram. Hozhatok egy szódás whiskyt, uram?

– Nem. Kávét! Erőset, tej nélkül. És ha bárki keres, nem érek rá.

Egy óra múlva csöngettem.

– Jeeves! – mondtam megvetően.

– Uram?

– Legyen oly jó, hívja fel Mr. Biffent, és mondja meg: Mr. Wooster üdvözli, és azt üzeni, hogy megtalálta a megoldást.

Másnap reggel, míg átbaktattam Biffyhez, több mint elégedett voltam magammal. Az ötleteknek, amelyek éjszaka jelentkeznek, megvan az a kellemetlen tulajdonságuk, hogy ha napvilágnál vizsgálja meg őket az ember, sokkal kevésbé látszanak izmosnak és gyümölcsözőnek; ez azonban reggeli közben is ugyanolyan jó volt, mint vacsora előtt. Minden oldalról tüzetesen megvizsgáltam, és nem láttam semmit, amin elbukhatna.

Pár nappal azelőtt Emily nagynéném fiacskája, Harold a hatodik születésnapját ünnepelte; szükségesnek mutatkozott valamiféle ajándékot záporozni rá. A Stranden egy kis boltban rábukkantam egy irtó jópofa kis izére, amely számításaim szerint képes elszórakoztatni a gyermeket, s egyszersmind kedvessé tenni környezete szemében. A készülék egy csokor virágból állt, valamiféle tartóba erősítve, és ellátva egy elmés ballonos kiegészítővel, amely, ha megnyomták, körülbelül egy liternyi tiszta forrásvizet zúdított mindazok arcába, akik eléggé vigyázatlanok voltak ahhoz, hogy beleszagoljanak. Úgy ítéltem, épp ez az, ami vonzó lehet egy hatéves gyermek nyiladozó értelme számára; el is indultam vele, hogy átadjam.

Hanem amikor a helyszínre értem, Haroldot ott találtam egy rakás főúri és drága ajándék kellős közepében; egyszerűen nem volt képem odatenni valamit, ami csak tizenegy és fél pennybe került; ritka lélekjelenléttel – mert mi, Woosterek igenis képesek vagyunk alkalmanként gyorsan gondolkodni – lekaptam James bácsikám névjegyét egy játék repülőről, a helyébe tűztem a magamét, a spricnit meg zsebre vágtam, és magammal vittem. Azóta is ott hevert a lakásban, és úgy ítéltem: eljött az idő a bevetésére.

– Na? – kérdezte Biffy aggodalmasan, ahogy beszambáztam a nappalijába.

Szegény srác egészen zöld volt. Felismertem a tünetet: én is ilyesféleképpen éreztem magam, amikor Sir Rodericket vártam ebédre. Hogy gyenge idegzetű emberek hogy a fenében képesek szót váltani ezzel az emberrel, sehogy sem fért a fejembe; márpedig neki van a legnagyobb praxisa egész Londonban. Alig múlik el nap, hogy rá ne kellene ülnie valakinek a fejére, és csöngetnie az ápolóért, hogy hozza a kényszermellényt; életszemléletét olyannyira átformálta a hajukból szalmaszálakat húzkodó fazonokkal való állandó együttlét, hogy biztos voltam benne: Biffynek elég lesz megnyomnia a ballont, a természet majd elvégzi a többit.

Vállon veregettem hát, és azt mondtam: – Minden rendben, öregem.

– Mit mondott Jeeves? – tudakolta Biffy mohón.

– Jeeves nem mondott semmit.

– De hát azt mondtad, minden rendben!

– Nem Jeeves az egyetlen gondolkodó a Wooster-háztartásban, haver. Magamra vállaltam pitiáner kis problémádat, és máris közölhetem, hogy kézben tartom a szituációt.

– Te? – kérdezte Biffy.

Hangsúlya távolról sem volt hízelgő. Az csengett ki belőle, hogy nem bízik eléggé a képességeimben; az volt a véleményem, hogy egy gramm szemléltetés felér egy tonna magyarázattal. Felé nyújtottam a csokrétát.

– Szereted a virágot, Biffy? – kérdeztem.

– He?

– Szagold meg.

Biffy gondterhelten nyújtotta oda az orrát, én pedig megnyomtam a ballont, miként az a csomagolás hátoldalán olvasható.

Szeretem, ha a pénzemért minőséget kapok. Tizenegy és fél pennybe fájt nekem ez a bigyó, de a duplájáért is olcsó lett volna. A dobozra írt reklámszöveg szerint a hatása „leírhatatlanul mulatságos”; hát én tanúsíthatom, hogy ez nem túlzás. Szegény Biffy egy métert ugrott a levegőbe, és összetört egy kisasztalt.

– Tessék! – mondtam.

A kölyök eleinte kissé összefüggéstelen volt, de aztán hamar megtalálta a szavakat, és tetemes hévvel adott kifejezést véleményének.

– Csillapodj, fiú – mondtam, amikor megállt lélegzetet venni. – Ez nem csupán játszi időtöltés volt, hanem bemutató. Fogd ezt, Biffy, egy régi barát áldásával; töltsd újra a ballont, told Sir Roderick arca elé, nyomd meg jól, és a többi az ő dolga lesz. Garantálom, hogy három másodperc sem telik el, máris megérik benne a felismerés, hogy nem vagy kívánatos a családjában.

Biffy rám bámult.

– Azt mondod, spriccoljam le Sir Rodericket?

– Abszolúte. Spriccold le jól. Spriccold le, ahogy az isten spriccolnod engedi.

– De…

Lázasan hebegett még, amikor megszólalt a bejárati csengő.

– Szent isten! – kiáltott fel Biffy, és remegni kezdett, mint az aszpik. – Megjött! Tartsd szóval, amíg én inget váltok.

Alig maradt időm újra feltölteni a ballont, és a készüléket Biffy tányérja mellé állítani, amikor nyílt az ajtó, s belépett Sir Roderick. Épp a felborult asztalt támogattam föl; ő derűsen szólította meg a hátamat.

– Jó napot. Remélem, nem… Mr. Wooster!

Meg kell vallanom, nem éreztem magam teljesen felszabadultnak. Van valami ebben az emberben, ami képes rettegést plántálni a legszilárdabb szívbe is. Ha volt valaha ember, akinek a neve puszta említésétől is jogosan reszket bárki, mint a nyárfa ezüstszínű levele, hát ez Sir Roderick Glossop. Hatalmas tar koponyát visel; mindaz a szőrzet, aminek a fején kellene lennie, a szemöldökében csoportosul, és a tekintete úgy lövell át rajta, mint a halálsugár.

– Hogy van, hogy van, hogy van? – mondtam, leküzdve a vágyat, hogy egy hátraszaltóval kiugorjak az ablakon. – Rég találkoztunk, mi?

– Én mindazonáltal jól emlékszem önre, Mr. Wooster.

– Helyes – mondtam. – Biffy megkért, hogy jöjjek át, és vegyüljek el a társaságban.

Felém rántotta a szemöldökét.

– A barátja Charles Biffennek?

– Meghiszem azt. A legjobb barátok vagyunk, hosszú-hosszú évek óta.

Hirtelen mély lélegzetet vett; láttam, hogy Biffy árfolyama több pontot zuhant. Tekintetét a földre szegezte, ahol a felborult asztalról szétszóródott mindenfélék hevertek.

– Baleset történt? – kérdezte.

– Semmi komoly – magyaráztam. – Az öreg Biffynek volt az előbb valami rohama vagy mije, és föllökte az asztalt.

– Rohama!

– Vagy mije.

– Gyakran fordul ez elő?

Már épp válaszoltam volna, amikor Biffy besietett. Elfelejtett megfésülködni, amitől eléggé vadul nézett ki; láttam azt is, ahogy az öreg fiú jól megnézte magának. Úgy ítéltem, a talaj-előkészítés szerencsésen végbement; a ballon sikeréhez most már nem férhet kétség.

Biffy inasa bejött az abrakkal; hozzáültünk az ebédhez.

Először úgy tűnt, ez az ebéd totális fagyás lesz, amilyenbe a magamfajta állandóan házon kívül ebédelő belekeveredik néha. Biffy nagyon harmadrendű házigazda volt, egy-egy elszórt csukláson kívül semmivel nem járult hozzá a szellem és a lélek lakomájához; valahányszor pedig én akartam közbevakkantani valamit, Sir Roderick olyan metsző pillantással kapta felém a fejét, hogy azon nyomban elharaptam a szót. Szerencsére azonban a második fogás oly kimagaslóan élenjáró minőségű csirke-fricassée volt, hogy az öreg fiú, miután befalt egy adagot belőle, újabbért tolta a tányérját, és majdhogynem szívélyes lett.

– Ittlétem oka, kedves Charles – mondta már-már kedvesen –, mondhatnám, amolyan küldetés. Úgy van, küldetés. Ez a csirke rendkívül finom.

– Örülök, hogy ízlik – motyogta Biffy.

– Egyedülállóan ízletes – jelentette ki Sir Roderick, és villájára nyársalt újabb tíz dekányit. – Igen, mint mondtam, küldetésben vagyok. Ti, mai fiatalok, tudom, elégedetten éltek itt, a világ legnagyszerűbb metropolisának szívében, és közben vakon, közönyösen mentek el számtalan csodája mellett. Kész volnék – ha olyan ember lennék, aki fogadásokat szokott kötni, márpedig nem vagyok – jelentékeny összeget kockáztatni arra, hogy soha életedben nem látogattál még el a Westminster-apátságba. Igazam van?

Biffy gurgulázott valamit, hogy mindig is el akart menni oda.

– Sem a Towerba?

– Sem a Towerba.

– És most, e percben is működik, a Hyde Park Cornertől taxival húsz percnyire sem, a legbámulatosabb, legérdekfeszítőbb és legtanulságosabb gyűjteménye a birodalom négy sarkából összehordott élő és élettelen dolgoknak, amit valaha is bemutattak Anglia történetében. A Brit Birodalmi Kiállításra célzok, amely napjainkban tekinthető meg Wembleyben,

– Épp tegnap hallottam egy jót Wembleyről – mondtam, hogy hozzájáruljak a társalgás megélénkülő folyamához. – Szóljon, aki ismeri. Odamegy valaki a kiállítás előtt a sükethez, és azt mondja: „Ez itt Wembley?” „He?” – mondja a süket. „Ez itt Wembley?” – kérdi a pasi. „He?” – mondja a süket. „Ez itt Wembley?” – kérdi a pasi. „Á, fészkes fenét – mondja a süket –, ez itt Wembley.” Ha-ha, jó, mi?

A víg kacaj ajkamra fagyott. Sir Roderick épp csak felém pöccintette a szemöldökét, és én máris tudtam, ez annyit jelent: Bertram, helyedre! Soha nem ismertem senkit, akitől ennyire mellékterméknek éreztem volna magam.

– Ellátogattál már Wembleybe, Charles? – kérdezte. – Nem? Épp, ahogy gondoltam. Nos, ez az a küldetés, amelyben járok. Honoria azt kívánja, hogy elvigyelek Wembleybe. Azt tartja, ettől kiszélesedik a horizontod, és ebbéli nézetét magam is osztom. Ebéd után nyomban indulunk.

Biffy mélyre ható pillantást vetett rám.

– Jössz te is, Bertie?

Tekintetében annyi kétségbeesés tükröződött, hogy csak egy másodpercig tétováztam. A cimbora az cimbora. Különben is, arra gondoltam: ha a ballon beváltja a hozzá fűzött magas reményeimet, a derűs kirándulás kétségkívül elmarad.

– Mi az, hogy – mondtam.

– Nem szabad visszaélnünk Mr. Wooster előzékenységével – mondta Sir Roderick, és felfújta az arcát.

– Ó, semmi gond – mondtam. – Úgyis már régóta meg akartam nézni azt a kiállítást. Hazaugrom, átöltözöm, és értetek jövök a kocsival, Biffy.

Csönd lett. Biffy nem jutott szóhoz a megkönnyebbüléstől, hogy nem kell az egész délutánt kettesben töltenie Sir Roderickkel, Sir Roderick pedig néma helytelenítést tanúsított. Aztán megakadt a szeme a Biffy tányérja mellett díszelgő virágcsokron.

– Á, virágok – mondta. – Szagosbükköny, ha nem tévedek. Bájos növény, egyként kellemes szemnek és orrnak.

Az asztal fölött elkaptam Biffy pillantását. A szeme kimeredt, és különös fény lobogott benne.

– Szereti a virágokat, Sir Roderick? – harákolta.

– Határtalanul.

– Szagolja meg ezt.

Sir Roderick belebuktatta a fejét a csokorba, és szippantott. Biffy ujjai lassan összezárultak a ballonon. Behunytam a szemem, és belekapaszkodtam az asztal szélébe.

– Igen kellemes – hallottam Sir Roderick hangját. – Határozottan kellemes.

Kinyitottam a szemem. Biffy halálra váltan dőlt hátra a székében, a csokor előtte hevert az abroszon. Láttam, mi történt. Életének ebben a rendkívüli válságában, amikor minden boldogsága azon függött, hogy összeszorítsa az ujjait, Biffynek, ennek a szerencsétlennek, ennek az előgerinchúros halnak inába szállt a bátorság. Gondosan kimunkált tervem dugába dőlt.

Mikor hazaértem, Jeeves valami muskátlikkal vacakolt a nappali szoba ablakmélyedésében.

– Tetszetős látványt nyújtanak, uram – mondta, és atyai pillantással simogatta végig a növényzetet.

– Virágokat ne emlegessen – mondtam. – Jeeves, most már tudom, mit érezhet egy tábornok, amikor kidolgozza a nagyszabású, tudományos haditervet, és a csapatai a tizenegyedik órában cserbenhagyják.

– Valóban, uram?

– Igen – mondtam, és elmeséltem, mi történt.

Figyelmesen hallgatott végig.

– Kissé ingatag, változékony fiatalember ez a Mr. Biffen – jegyezte meg, mikor mesém végére értem. – Szüksége lesz még rám a délután folyamán, uram?

– Nem. Wembleybe megyek. Épp csak átöltözni jöttem haza, meg a kocsiért. Készítsen ki valami jó viharálló öltözéket, Jeeves, ami bírja a gyűrődést a tömegben, aztán szóljon le a garázsba.

– Igenis, uram. A szürke seviot öltöny, úgy vélem, megfelelő lesz. Túl nagy merészség volna, ha azt kérném, hogy helyet foglalhassak a kocsiban, uram? Magam is arra gondoltam, hogy ma délután Wembleybe megyek.

– He? Jó, persze.

– Hálásan köszönöm, uram.

Felöltöztem, aztán a kocsival átmentünk Biffyhez. Biffy és Sir Roderick hátra ült, Jeeves meg az első ülésre mászott be mellém. Biffy annyira nem volt a délután várható örömeire hangolva, hogy a szívem szakadt meg érte; még egy utolsó kísérletet tettem, hogy Jeeves nemesebb érzéseihez folyamodjam.

– Meg kell mondanom, Jeeves, hogy őrült nagyot csalódtam magában.

– Sajnálattal hallom, uram.

– Pedig így van. Őrült nagyot csalódtam. Szerintem tényleg be kéne már dobnia magát. Látta Mr. Biffen arcát?

– Igen, uram.

– Nahát akkor.

– Ha megbocsátja, hogy ezt mondom, uram, szerintem Mr. Biffen csakis önmagának köszönheti, ha olyan házassági elkötelezettségbe lépett be, amely nem kívánatos számára.

– Tök totál hülyeség, amit beszél, Jeeves. Maga is tudja, hogy Honoria Glossop az isten egyik csapása. Ezen az alapon azt is hibáztatni lehetne, akin keresztülment a teherautó.

– Igen, uram.

– Abszolút igen. Amellett a szegény srác nem is volt olyan állapotban, hogy ellen bírjon állni. Elmesélte az egészet. Épp akkor vesztette el az egyetlen lányt, akit szeretett, és azt maga is tudja, milyen egy férfi olyankor.

– Hogyan történt ez, uram?

– New York felé a hajón beleszeretett egy lányba, aztán a vámnál elváltak egymástól, azzal, hogy majd másnap a lány szállodájában találkoznak. Na most, tudja, milyen ez a Biffy. Napi tizenkét órában a saját neve se jut eszébe. Nem írta föl a címet, a fejéből meg tökéletesen kipárolgott. Afféle transzállapotba került, és egyszer csak arra riadt fel, hogy eljegyezte Honoria Glossopot.

– Erről mit sem tudtam, uram.

– Nem hiszem, hogy rajtam kívül bárki is tudna róla. Párizsban mesélte el.

– Úgy vélekedem, uram, hogy Mr. Biffen mindazonáltal tudakozódhatott volna a hölgy felkutatása érdekében.

– Én is ezt mondtam. Csakhogy elfelejtette a nevét.

– Ez fölöttébb figyelemreméltó, uram.

– Ezt mondtam én is. De akkor is tény. Csak arra emlékezett, hogy a keresztneve Mabel. Na most, nem lehet átfésülni New Yorkot egy Mabel nevú lány után.

– Magam is átlátom a nehézséget, uram.

– Nahát, szóval erről van szó.

– Értem, uram.

Ekkorra értünk a kiállítás előtt tolongó kocsik tömegébe, piszkosul kellett figyelni a vezetésre, fölfüggesztettem a beszélgetést. Végül leparkoltam, és bementünk. Jeeves elsodródott, Sir Roderick pedig átvette az expedíció irányítását. Az Iparcsarnok felé vette az irányt; Biffy meg én igyekeztünk a sarkában maradni. Na most, tudják, én sose voltam nagyon oda a kiállításokért. A tömegesen előforduló népességtől mindig kiborulok; miután vagy negyedórán át tülekedtünk a sokaságban, kezdtem úgy érezni, mintha forró téglákon járnék. Nem volt bennem a világon semmi érdeklődés ez iránt a banzáj iránt. Hogy mondjam: biztos vannak milliószám olyanok, akik sikítoznak örömükben és izgalmukban, ha valaki egy kitömött tengeri sünt vagy egy Nyugat-Ausztráliából származó, vetőmaggal teli üvegköcsögöt mutat nekik – de nem így Bertram. Nem; ha számít valamit egy olyan ember szava, aki a világért se vezetné félre magukat – nem így Bertram. Mire kivánszorogtunk az Aranyparti Mintafaluból és a Gépészet Palotája felé kezdtünk nyomulni, minden afelé mutatott, hogy csöndesen le kell válnom. és beosonnom a nyugat-indiai részlegben fölfedezett Ültetvényesek Bárjába, ami elég vidám helynek látszott. Sir Roderick nagy sebességgel elhúzott mellette; ez a hely nem pendített meg benne semmit, de én megfigyeltem, hogy odabent a pult mögött egy derűs sportember különböző palackok tartalmának felhasználásával mixel ezt-azt, és pálcával kavarja a dolgokat hosszú poharakban, amelyekben, ha jól láttam, jég is van. Föltámadt bennem a vágy, hogy többet is megtudjak erről az emberről. Már épp azon voltam, hogy leválok a főcsapás irányáról, és dezertőrré leszek, amikor valami meghúzkodta a kabátujjamat. Biffy volt az; olyan arcot vágott, mint akinek nagyjából elege van.

Akadnak pillanatok az életben, amikor nincs szükség szavakra. Ránéztem Biffyre, ő meg énrám. Tökéletes megértés kapcsolta össze lelkeinket.

–?

–!

Három perc múlva már az ültetvényesek között voltunk.

Sosem jártam Nyugat-Indiában, de abban a helyzetben vagyok, hogy kijelenthetem: az élet bizonyos alapvető körülményeiben hosszakkal járnak az európai civilizáció előtt. A pult mögötti pasi, a legbarátságosabb ember, akit valaha ismerni szeretnék, abban a pillanatban fölmérte igényeinket, amint bekerültünk a látóterébe. Alig ért le a könyökünk a pultra, ő már szökdécselt is föl-alá, és minden szökelléssel egy új palackot kapott le a polcról. Úgy látszik, az ültetvényes csak akkor érzi, hogy ivott valamit, ha az legalább hét alkotóelemből áll, és ha kíváncsiak a véleményemre, szerintem nem is téved. A pult mögötti pasi azt mondta, az ital neve Zöld Bizser: mármost ha valaha megházasodom, és fiam születik, Zöld Bizser Wooster néven fogják bevezetni az anyakönyvbe, annak a napnak emlékére, amikor megmentették az apja életét Wembleyben.

A harmadik után Biffy elégedetten felsóhajtott.

– Mit gondolsz, hol lehet Sir Roderick?

– Biffy, öreg cimbora – feleltem nyíltan –, engem abszolúte nem érdekel.

– Bertie, vén csataló – mondta Biffy –, engem se.

Még egyet sóhajtott, aztán a hosszú csöndet azzal törte meg, hogy kért a pasitól egy szalmaszálat.

– Bertie – mondta később –, valami fura jutott eszembe. Ismered Jeevest?

Mondtam, hogy ismerem Jeevest.

– Szóval, valami fura dolog történt az előbb, amikor bejöttünk ide. Jeeves odalépett hozzám, és valami irtó furát mondott. Sose találnád ki, hogy mit.

– Tényleg, szerintem se találnám ki.

– Azt mondja Jeeves – folytatta Biffy lendületesen –, most az ő szavait idézem, szóval azt Jeeves: „Mr. Biffen” – ezt énrám értette, tudod…

– Tudom.

– „Mr. Biffen”, azt mondja, „nyomatékosan javaslom, hogy látogassa meg a…”

– A mit? – kérdeztem, mikor elhallgatott.

– Bertie, öregem – felelte Biffy mély aggodalommal –, hát ez az. Abszolúte elfelejtettem.

Rábámultam.

– Csak azt nem értem – mondtam –, hogy vagy képes azt a herefordshire-i birtokot akár egy napig is üzemeltetni. Hogy jut eszedbe megfejni a tehenet vagy odaadni a vacsorát a disznóknak?

– Á, azzal nincs baj. Vannak mindenféle emberek mindenhol, béresek meg ilyenek, akik elintézik.

– Aha – mondtam. – Na, ha így van, akkor igyunk még egy Zöld Bizsert, aztán irány a Vidám Park.

Ejtettem az imént néhány kesernyés szót a kiállításokkal kapcsolatban; tudni kell, hogy ezek nem vonatkoztak a látványosságok földhözragadtabb részeire. Azokat a létesítményeket, ahol egy shilling lefizetése ellenében az embernek lehetősége nyílik egy gyékényen ülve lesiklani egy meredek lejtőn, nálam jobban senki sem méltányolja. Kedvelem a Zötyögtetőt, és a Labdadobálónál minden díjra rámegyek, legyen az pénz. postabélyeg vagy kókuszdió.

Lelkes látogatója vagyok ezeknek az intézményeknek, de Biffyhez képest egyszerűen jelen se voltam. Hogy a Zöld Bizser tette-e vagy a megkönnyebbülés: hogy sikerült Sir Rodericktől eltávolodni, nem tudom, de Biffy olyan vad szenvedéllyel vetette bele magát a proletariátus kedvteléseibe, hogy szinte megrémültem. Alig tudtam elrángatni a Lökdmegakecskéttől, ami pedig a dodzsemet illeti, hát mintha egész hátralévő életét azon akarta volna eltölteni. Végül sikerült kivonszolnom; fénylő szemmel lépkedett mellettem, csepp azon tanakodott, hogy vajon jövendőt mondasson-e magának vagy a körhintába üljön-e föl, amikor egyszer csak megragadta a karomat, és kurta, vadállati kurjantást hallatott.

– Bertie!

– Most meg mi van?

Egy épület tetején díszelgő hatalmas táblára mutatott.

– Nézd! A Szépség Csarnoka!

Megpróbáltam lehurrogni. Mostanra egy kicsit elgyűrődtem. Én se leszek már fiatalabb.

– Hülyeség oda bemenni – mondtam. – Egy pasi mesélt erről a klubban. Csak egy csomó lány van odabent. Ki kíváncsi egy csomó lányra?

– Igenis kíváncsi vagyok egy csomó lányra – jelentette ki Biffy határozottan. – Lányokat nekem tucatjával, és minél kevésbé hasonlítanak Honoriára, annál jobb. Különben is, most jut eszembe, ez az a hely, amiről Jeeves azt mondta, hogy okvetlenül nézzem meg. Most már tisztán emlékszem. „Mr. Biffen”, azt mondja, „nyomatékosan javaslom, hogy látogassa meg a Szépség Csarnokát.” Na most, fogalmam sincs, mit akart, vagy mi vezette, de kérdem én, Bertie, okos dolog-e, biztonságos-e figyelmen kívül hagyni Jeeves legapróbb megjegyzését is? Balra van a bejárat.

Nem tudom, ismerik-e ezt a Szépség Csarnoka-ügyet. Ez egy olyan akváriumszerűség, amiben nem halak vannak, hanem a szebbik nem tagjai. Bemész, és ott van egy ketrecféle, amiből egy nő bámul ki rád egy síküveg tábla mögül. Valami hülye ruha van rajta, és a ketrecre az van írva: „Trójai Heléna”. Mész a következőhöz, ott egy másik, aki egy kígyóval cselgáncsozik. Felirat: „Kleopátra.” Értik: Híres Nők a Történelemben, vagy mi a totva. Nem mondhatnám, hogy eszelősen fölcsigázott. Meggyőződésem, hogy a legvonzóbb nő is sokat veszít a bájából, ha egy tartályban kell szemügyre venned. Különben is, az a kínos érzés vett rajtam erőt, mintha véletlenül egy idegen hálószobába nyitottam volna be; szedtem is a lábam szaporán, hogy minél előbb túl legyek rajta, mikor Biffynek hirtelen elment a maradék esze is.

Legalábbis úgy nézett ki. Fülsértően fölsikított, elkapta a karomat, mintha egy krokodil harapott volna belém, és csak állt makogva.

– Hukk! – Ezt mondta Biffy, vagy valami mást, de ugyanez volt az értelme.

Jókora érdeklődő csoport gyűlt oda. Talán azt hitték, most fogják etetni a lányokat, vagy mi. Biffy ügyet se vetett rájuk. Váltig az egyik ketrecre mutogatott, mint egy őrült. Már nem emlékszem, melyikre, de a nő, aki benne volt, fodros gallért viselt, úgyhogy Angliai Erzsébet lehetett, vagy Boadicea, vagy valaki abból az időből. Elég helyes lány volt, és körülbelül ugyanolyan gülüszemekkel bámulta Biffyt, mint az őt.

– Mabel! – üvöltötte Biffy a fülembe, mintha bombát robbantott volna.

Nem mondhatnám, hogy valami irtó jól éreztem magam. A dráma az dráma, semmi bajom vele, de utálom, ha nyilvános helyen keveredem bele; ráadásul addig igazából észre se vettem, milyen baromira nyilvános ez a hely. A tömeg öt másodperc alatt megduplázódott, és bár a legtöbben Biffyre szögezték a szemüket, épp elegen bámultak engem is, szemlátomást arra számítva, hogy az esemény egyik főszereplője lévén, hamarosan kirukkolok valamivel a tömegek szórakoztatása érdekében.

Biffy úgy ugrált föl-alá, mint egy tavaszi birka, sőt mint egy tavaszi kerge birka.

– Bertie! Ez ő! Ez ő! – Bőszen forgolódni kezdett. – Hol a művészbejáró? – ordította. – Hol az igazgató? Azonnal beszélni akarok az igazgatóval!

Aztán váratlanul előrelendült, és a botjával dörömbölni kezdett az üvegen.

– Te, figyelj! – kezdtem, de lerázott magáról.

Ezek a vidéki srácok hajlamosak rá, hogy jókora sétabottal járjanak a vékony pálca helyett, amilyet a városban élő jól öltözött urak tartanak alkalmasnak mindennapi használatra: Herefordshire-ben például alighanem a dorong lehetett divatban. Biffy első csapása alatt pozdorjává zúzódott az üveg. Három további suhintás lehetővé tette, hogy bejusson a ketrecbe anélkül, hogy összevagdalná magát. Még mielőtt a csődület rájött volna, milyen nagyszerű látványosságot kap a beléptidíjáért, ő már odabent volt, és lázas beszélgetésbe elegyedett a lánnyal. Ugyanebben a pillanatban feltűnt két rendőr.

A rendőrök képtelenek a dolgokat a romantikus oldalukról szemlélni. Ez a két fráter sem torpant meg egy-egy könnycseppet elmorzsolni a szeme sarkában. Be a ketrecbe – ki a ketrecből, Biffyvel keresztültörtetve a tömegen; mindeközben az embernek egyet pillantani is alig volt ideje. Sietve utánuk eredtem, hogy amennyire tőlem telik, könnyűvé tegyem Biffy utolsó perceit; a szegény srác sugárzó arccal fordult felém.

– Chiswick 60873 – bömbölte érzelemtől fűtött hangon. – Írd föl, Bertie, különben elfelejtem. Chiswick 60873. Ez a telefonszáma.

Eltűnt, körülbelül tizenegyezer érdeklődő kíséretében, a könyökömnél pedig megszólalt egy hang.

– Mr. Wooster! Mi… mi… mit jelentsen ez?

Sir Roderick állt az oldalamon; a szemöldöke busább, mint valaha.

– Semmi baj – mondtam. – Szegény Biffy kicsit felpörgött.

Sir Roderick megtántorodott.

– Micsoda?

– Rájött a roham, vagy mi, tudja.

– Már megint! – Sir Roderick mélyet lélegzett. – És én majdnem ehhez az emberhez adtam hozzá a lányomat! – dünnyögte maga elé.

Barátilag megtapogattam a vállát. Nem ment egykönnyen, mondhatom, de meglapogattam.

– Ha én volnék a maga helyében – mondtam –, én bizony lefújnám a dolgot. Sutba vele. Spongyát rá, ez az én tanácsom.

Randa pillantást vetett rám.

– Nem kértem a tanácsát, Mr. Wooster! Magamtól is eljutottam arra a következtetésre, amelyet említett. Mr. Wooster, maga a barátja ennek az embernek – már pusztán ez a tény is intő jel lehetett volna számomra. Maga, nem úgy, mint én, találkozik még vele. Szíveskedjék értesíteni, ha viszontlátja, hogy tekintse az eljegyzést semmisnek,

– Oké – mondtam, és elsiettem a tömegben. Úgy éreztem, helyénvaló most némi óvadékot letennem.

Vagy egy órával később kitüremkedtem a parkolóba, ahol a kocsit hagytam. Jeeves ott ült az első ülésen, és a világegyetem kérdéseiről elmélkedett. Közeledtemre udvariasan kiszállt.

– Távozik, uram?

– Igen.

– És Sir Roderick, uram?

– Ő nem jön. Nem árulok el titkot, Jeeves, ha tudatom, hogy ő meg én kimutatkoztunk egymásnak. Nem vagyunk többé beszélő viszonyban.

– Valóban, uram? És Mr. Biffen? Őt sem várja meg?

– Nem. ő börtönben van.

– Igazán, uram?

– Bizony. Megpróbáltam óvadékot letenni, de meggondolták magukat, és úgy döntöttek, hogy éjszakára bekasztlizzák.

– Milyen vétséget követett el Mr. Biffen, uram?

– Emlékszik arra a lányra, akiről meséltem? Biffy rátalált a Szépség Csarnokában, egy tartály belsejében, A legrövidebb utat választotta hozzá: az üvegablakon keresztül. Lefülelték, és vasra verve elvitték a poroszlók. – Oldalvást rápillantottam. Nehéz átható pillantást vetni az ember szeme sarkából, de nekem sikerült. – Jeeves – mondtam –, több van emögött, mint a felületes szemlélő hinné. Maga mondta Mr. Biffennek, hogy menjen el a Szépség Csarnokába. Tudta, hogy a lány ott lesz?

– Igen, uram.

Ez döbbenetes volt, és kissé fura.

– Az áldóját, hát maga mindent tud?

– Ó, korántsem, uram – mondta Jeeves lefegyverző mosollyal. Kedvét kell keresni az ifjú gazdának.

– Nahát, honnan tudta?

– Történetesen ismeretségben állok a jövendő Mrs. Biffennel, uram.

– Értem. Tehát maga mindent tudott arról a New York-i ügyről.

– Igen, uram. Ez is volt az oka annak, hogy kezdetben, amikor ön először volt olyan kedves, és némi csekély segítségért fordult hozzám, kevés rokonszenvvel féltettem Mr. Biffen iránt. Tévesen úgy értelmeztem, hogy Mr. Biffen csupán játékot űzött a lány érzelmeivel, uram. Hanem amikor elmondta a valóságos tényeket, beláttam, hogy igazságtalan voltam Mr. Biffenhez, és hozzáláttam, hogy jóvátegyem.

– Hát, ami azt illeti, sokat köszönhet magának. Teljesen bele van zavarodva abba a lányba.

– Rendkívül jóleső a tudat, uram.

– A lány is hálás lehet magának. A kis Biffy tizenötezret keres évente, nem beszélve a tehenekről, disznókról, tyúkokról és kacsákról, amikkel szintén tud mit kezdeni. Bármelyik családban jól jön az ilyen figura.

– Igen, uram.

– Mondja, Jeeves – szólaltam meg –, tulajdonképpen honnan ismeri azt a lányt?

Jeeves álmatagon bámult ki a forgalomba.

– Az unokahúgom, uram. Ha szabad volna egy javaslattal élnem, uram, én nem rángatnám a kormányt ilyen hirtelenül. Kevésen múlott, hogy össze nem ütköztünk azzal az omnibusszal.

[1] Kópéság, életöröm.

[2] A kesztyűmet, a kalapomat és az úr sétabotját.

ÓVADÉK NÉLKÜL

Minden bizonyíték együtt volt. A törvény gépezete hibátlanul működött. A rendőrbíró pedig, megigazítva cvikkerét, amely mintha egyfolytában fejesugráshoz készülődött volna, krákogott, mint a kehes birka, aztán előhozakodott a rossz hírrel. – Wooster vádlott – mondta (ki írhatná le Bertram szégyenét és kínszenvedését, mikor így hallotta emlegetni önmagát?!) –, öt font pénzbírság megfizetésére köteles.

– Mi az, hogy! – mondtam. – Abszolúte. Mint a szél!

Baromi jó kedvem lett, hogy az ügy ilyen kedvező összeggel zárult. Végignéztem az arcok tengerén, míg föl nem fedeztem a hátsó sorban helyet foglaló Jeevest. Derék fickó, eljött, hogy lássa ifjú gazdáját az ítélet óráján.

– Halló, Jeeves – kurjantottam –, van egy ötöse? Én kissé kifogytam.

– Csendet! – bömbölt valami fontoskodó.

– Semmi, semmi – mondtam –, csak a pénzügyi részleteket rendezzük. Van magánál, Jeeves?

– Van, uram.

– Derék!

– Barátja ön az őrizetesnek? – kérdezte a rendőrbíró.

– Mr. Wooster szolgálatában állok, méltóságos uram, a személye körüli szolgálatokat teljesítem.

– Akkor fizessen az altisztnél.

– Igenis, méltóságos uram.

A rendőrbíró hidegen felém bökött, mintha azt mondaná, hogy le lehet oldani a láncokat a csuklómról; majd, miután újból megigazította a csíptetőt, azzal folytatta, hogy a Bosher Street-i rendőrbíróság történetének legundokabb pillantásával mérte végig szegény Sippyt.

– Trockij Leó vádlott esete (egyébként – tette hozzá, újból végigmérve Sippyt – alapos gyanú fér hozzá, hogy álnévvel van dolgunk) komolyabb az előbbinél. Ő azzal a váddal áll előttünk, hogy gátlástalan erőszakot alkalmazott a rendőrség egy tagjával szemben. A rendőr tanúvallomása bebizonyította, hogy a vádlott erőteljes ütést mért a hastájékára, ami által a tanú jelentős fájdalmat szenvedett, és egyéb módon is akadályozta a tanút rendőri szolgálatának ellátásában. Tudvalévő, hogy a hagyományok szerint az oxfordi és a cambridge-i egyetem között évente megrendezett vízi sportmérkőzést követő éjszakán a hatóságok fokozott elnézést tanúsítanak, de az a fajta minősített huliganizmus, amelyet Trockij vádlott követett el, nem nézhető el, és nem is mentegethető. A vádlott harminc napot tölt fogházban; óvadékra nincs lehetőség.

– Na nem! Hé, hallgasson csak ide! Ne csinálja már! – tiltakozott szegény Sippy.

– Csendet! – bömbölte a fontoskodó.

– A következőt! – mondta a rendőrbíró. Azzal annyi.

Őrült pech volt az egész. A memóriám kicsit ködös, de amennyire össze tudom rakni a tények repeszeit, többé-kevésbé az alábbiak történtek:

Általában absztinens vagyok, de minden esztendőben van egy este, amikor minden egyéb elfoglaltságot félretéve eleresztem magam, és kvázi fölfrissítem tovatűnt ifjúságomat. Az este, amelyre célzok, az oxfordi és a cambridge-i egyetem között évente megrendezett vízi sportmérkőzés napjára esik; más szóval: a Csónakverseny napjára. Ha valamikor, hát aznap lehet Bertramot befolyásoltság állapotában látni. Ebben az esetben is, kész vagyok beismerni, jócskán kivilágítottam magam, olyannyira, hogy amikor az Empire előtt belefutottam Sippybe, módfelett szívélyes hangulatban voltam. Ebben az állapotban különösképp elevenembe vágott, hogy Sippy, minden bohémek legvidámabbika, távolról sem emlékeztetett korábbi, napsugaras kedélyű önmagára. Olyan volt, mint akit titkos bú emészt.

– Bertie – mondta, míg a Piccadilly Circus felé baktattunk –, a szív, amelyet bánat terhe nyom, a legkisebb reménybe is belekapaszkodik. – Sippy amolyan íróféle, bár az életszükségletek tekintetében nagyban függ egy vidéken élő nagynénitől; beszéde ezért gyakorta vesz irodalmi fordulatot. – Csak az a ciki, hogy az én esetemben nincs remény, amibe belekapaszkodhatnék, se halvány, se semmilyen.

– És mi a baj, fiú?

– Holnap el kell utaznom, és három hetet eltöltenem egy csomó marhával, sőt továbbmegyek, egy csomó vészbarommal, Vera néni barátaival. Ő szervezte az egészet, és egy unokaöcs átka sújtson a kertjében minden bimbót.

– És kik ezek a sátán kutyái?

– Pringle-nek hívják őket. Tízéves korom óta nem találkoztam velük, de emlékszem, már akkor is úgy találtam, hogy ők Anglia első számú szégyenfoltjai.

– Ez kemény. Nem csoda, hogy elment az életkedved.

– A világ – mondta Sippy – oly szürke. Hogyan rázhatnám le magamról e rémes depressziót?

Ekkor támadt az ötletem: az a fajta, amilyen a Csónakverseny napjának éjjelén, fél tizenkettő körül rohanja meg az embert.

– Ami neked kell, öregem – mondtam –, nem más, mint egy rendőrsisak.

– Tényleg, Bertie?

– Én a helyedben fognám magam, átmennék a túloldalra, és elvenném azt a sisakot ott, ni.

– De hát ott van benne a rendőr. Tisztán látszik.

– Hát az mit számit? – mondtam. Egyszerűen nem voltam képes követni az érvelését.

Sippy egy pillanatra megállt gondolkodni.

– Azt hiszem, abszolút igazad van – mondta végül. – Fura, hogy eddig sose gondoltam erre. Tényleg azt mondod, vegyem el azt a sisakot?

– Tényleg.

– Akkor elveszem – mondta Sippy, és bámulatosan folderült.

Szóval így állt a helyzet, és azt is érthetik, hogy miközben szabad emberként elhagytam a termet, miért szorongatta az önvád a bárzsingomat. Élete huszonötödik esztendejében, épp amikor kinyílott volna számára a világ, meg minden, Oliver Randolph Sipperly börtöntöltelék lett, mégpedig az én hibámból. Én rángattam e ezt a nemes lelket a fertőbe, hogy úgy mondjam, és most fölmerült a kérdés: hogyan tehetném jóvá? Nyilvánvaló volt, hogy elsőbben is kapcsolatba kell kerülnöm Sippyvel, megtudakolandó, nem akar-e üzenni valakinek, meg ilyenek. Nyomultam egy kicsit tudakozódtam, és végül egy fehérre meszelt szobában találtam magam, ahol egy fapriccs volt. Ezen ült Sippy és a kezébe temette az arcát.

– Hogy vagy, öreg fiú? – kérdeztem fojtott hangon, ahogy betegágynál szokás.

– Tönkrement ember vagyok – mondta Sippy, és úgy nézett ki, mint egy buggyantott tojás.

– Ugyan, ugyan – mondtam –, nem olyan katasztrofális a helyzet. Volt olyan lélekjelenléted, hogy hamis nevet diktálj be. Nem kerül semmi a lapokba.

– Nem is a lapok miatt van a gáz. Hogy tölthetnék a mai naptól kezdve három hetet Pringle-ékkel, mikor itt kell ülnöm a tömlöcben, talpig vasban?

– De hát azt mondtad, úgyse akarsz elmenni.

– Nem azon múlik, hogy akarok-e, te hájfej. Muszáj elmennem. Ha nem vagyok ott, a nagynéném ki fogja kutatni, hol vagyok. Ha pedig rájön, hogy harminc napra ítéltek, óvadék nélkül, a várárok alatti legmélyebb cellában – na, akkor mi lesz?

Értettem, mire gondol.

– Ezt mi ketten nem tudjuk lekezelni – mondtam komoran. – Felsőbb hatalmakhoz kell folyamodnunk. Jeevesszel kell konzultálni.

Összegyűjtve néhány szükséges adatot, megráztam a kezét, megveregettem a hátát, és hazaügettem Jeeveshez.

– Jeeves – mondtam, kikászálódva a taxiból, amelyet jöttömre bölcsen odarendelt –, mondanom kell valamit, valami fontosat, valakiről, akit maga mindig úgy tekintett, mint… akire maga mindig felnézett… akit maga mindig… na, hogy rövidre fogjam, mert nem vagyok egészen magamnál… Szóval: Mr. Sipperley.

– Igen, uram?

– Jeeves, Mr. Szuperley sziper nagy bajban van.

– Uram?

– Akarom mondani, Mr. Sipperley szuper nagy bajban van.

– Valóban, uram?

– Ráadásul énmiattam. Én voltam az, aki rosszul értelmezett irgalmasságból, csak azért, hogy felvidítsam, hogy elfoglalhassa magát valamivel, azt tanácsoltam neki, hogy szedje el egy rendőrtől a sisakját.

– Csakugyan, uram?

– Megtenné, hogy nem szól közbe, Jeeves? – mondtam. – Épp elég bonyolult história ez egy fejfájós embernek: ha folyton félbeszakít, el fogom veszíteni a fonalat. Tegye meg azt a szívességet, hogy nem szól. Elég, ha bólint időnként, abból tudni fogom, hogy követi, amit mondok.

Behunytam a szemem, és seregszemlét tartottam a tények fölött.

– Hogy az elején kezdjük, Jeeves, lehet, hogy tudja, lehet, hogy nem, de Mr. Sipperley anyagilag meglehetősen függ Vera nevű nagynénjétől.

– Vajon azonos lehet ez a hölgy a yorkshire-i Beckley-on-the-Moor-beli Karám-villában élő Miss Sipperleyvel, uram?

– Azonos. Ne mondja, hogy ismeri!

– Személyesen nem, uram. De él egy unokatestvérem a faluban, aki felületes ismeretségben áll Miss Sipperleyvel. Úgy írta le nekem, mint határozott, hirtelen természetű hölgyet… De bocsánatát kérem, uram. Bólintanom kellett volna.

– Úgy van, bólintania kellett volna. Úgy van, Jeeves, bólintania kellett volna. De most már késő.

Bólintottam én. Előző éjjel nem sikerült teljesítenem a szokásos nyolc órámat, ezért időnként valami letargiaféleség kezdett erőt venni rajtam.

– Igen, uram? – mondta Jeeves.

– Mi?… Aha… igen – mondtam, kissé feltámogatva magam. – Meddig is jutottam el?

– Épp azt mondta, uram, hogy Mr. Sipperley Miss Sipperleytől függ anyagilag.

– Ezt mondtam?

– Ezt, uram.

– Tök igaza van, tényleg ezt mondtam. Nahát akkor, nyilván érti már, Jeeves, hogy muszáj jó viszonyt fenntartania a nénikéjével. Vette ezt?

Jeeves bólintott.

– Akkor most ezt figyelje meg alaposan: a minap Vera néni írt Sippynek, és azt üzente, hogy azonnal utazzon hozzá, énekelni a faluban rendezendő koncerten. Olyan volt ez, mint egy királyi rendelet, ha érti, mire gondolok; úgyhogy Sippy nem is mondhatott nemet csak úgy egyszerűen. De egyszer, korábban énekelt már egy ilyen falusi koncerten, és jócskán befürdött vele, nem akart belőle reprízt. Eddig tudott követni, Jeeves?

Jeeves bólintott.

– Tehát mit csinált, Jeeves? Azt tette, ami akkor elég jó ötletnek látszott: megírta a nénikéjének, hogy boldogan énekelne a falu koncertjén, de határtalan sajnálatára megbízást kapott egy lapszerkesztőtől, hogy írjon cikksorozatot a cambridge-i kollégiumokról, azonnal oda kell utaznia, és három egész hétig távol lesz. Idáig világos?

Jeeves megbiccentette a buksiját.

– Erre föl, Jeeves, Miss Sipperley visszaírt, hogy teljesen megérti, előbbrevaló a munka, mint a szórakozás – szórakozásnak minősítette nagyvonalúan a Beckley-on-the-Moor-i koncerten való éneklést, amikor az embert a helybeli nehéz fiúk kiröhögik! –, viszont, ha már Cambridge-be megy, okvetlenül a barátainál, bizonyos Pringle-éknél szálljon meg, ott van a házuk mindjárt a város mellett. Rögvest írt ezeknek a Pringle-éknek is, hogy Sippyt huszonnyolcadikán várják, mire ők visszaírtak, hogy minden oké, azzal az ügy el volt intézve. Mr. Sipperley meg, ugye, ki van most vonva a forgalomból, hát akkor mi lesz? Jeeves, ez a probléma méltó a maga intelligenciájához. Bízom magában.

– Mindent el fogok követni, uram, hogy bizalmára rászolgáljak.

– Na, akkor folytassa. Közben pedig húzza le a redőnyt, hozzon még két párnát, lökje idébb azt a kis széket, hogy föltehessem a lábam, aztán menjen töprengeni, és két óra múlva jelentkezzen megint, vagy inkább három. És ha bárki keres, mondja azt, hogy meghaltam.

– Meghalt, uram?

– Meghaltam. Nem nagy túlzás.

Jócskán estefelé járt már, mikor fbiébredtem. A nyakam csikorgott, de különben eléggé fölfrissültem. Csöngettem.

– Kétszer is benéztem, uram – mondta Jeeves –, de mindkét alkalommal aludt, és nem akartam felzavarni.

– Helyes gondolkodásmód, Jeeves… Na?

– Tüzetesen megvizsgáltam a jelzett problémát, uram, és csupán egyetlen megoldást látok.

– Annyi elég is. Mit tanácsol?

– Azt, hogy Mr. Sipperley helyett ön utazzék Cambridge-be, uram.

Rámeredtem. Kétségkívül sokkal jobban éreztem, mint néhány órával azelőtt, de távolról sem annyira jól, hogy ilyen baromságokat mondjanak nekem.

– Jeeves – mondtam szigorúan –, szedje össze magát. Egy lázbeteg hagymázas habogása, amit mond.

– Attól tartok, uram, nem javasolhatok más cselekvési tervet, amely ki tudná menteni Mr. Sipperleyt dilemmájából.

– De hát gondolkozzon! Törje a fejét! Nézze, még én is, egy zaklatott éjszaka és a törvény karmai között eltöltött reggel után, világosan látom, hogy ez egy elmebeteg ötlet. Hogy csak egyetlen szivárgási pontra mutassak rá: ezek az emberek nem engem várnak, hanem Mr. Sipperleyt. Engem nem is ismernek.

– Annál jobb, uram. Ugyanis javaslatom lényege, hogy ön Mr. Sipperleyként utazzék Cambridge-be.

Ez már sok volt.

– Jeeves – mondtam, és nem esküszöm meg rá, hogy nem volt könnyes a szemem –, ugye maga is érzi, hogy ez egy agyrém. Nem ismerek magára; bejön egy beteg emberhez, és összevissza locsog.

– Azt gondolom, uram, hogy kivihető a terv, amelyet javasolok. Míg ön aludt, alkalmam volt pár szót váltani Mr. Sipperleyvel. Úgy értesültem, hogy Pringle professzor úr és neje őnagysága akkor látta őt legutóbb, amikor tízéves volt.

– Na, ez igaz. Ezt nekem is mondta. De hát akkor is – biztos kérdezősködnének a nagynénémről, vagyis inkább Sippy nagynénjéről. Mi lenne velem akkor?

– Mr. Sipperley volt olyan kedves, és tudomásomra hozott néhány tényt Miss Sipperleyt illetően, melyeket föl is jegyeztem, uram. Ezeknek, valamint az unokatestvéremtől származó ismereteknek a birtokában úgy vélem, olyan helyzetben lesz, uram, hogy bármilyen szokványos kérdésre megadhatja a választ.

Van ebben a Jeevesben valami ármányos. Mióta összekerültünk, sokszor döbbentett meg azzal, hogy előadott valami eszelősen őrült ötletet vagy javaslatot vagy tervet, és alig öt perc alatt meggyőzött róla, hogy amit mond, annak nemcsak hogy értelme van, de marhára jövedelmező is. Ahhoz, hogy erre az ötletre rábeszéljen, kellett azért negyedóra is, mert mind közül ez volt eddig a leghátborzongatóbb – de végül is sikerült neki. Kőkeményen kitartottam, de a végén az elevenemre tapintott.

– Különben is azt javasolnám, uram – mondta –, hogy mihamar hagyja el Londont, és bizonyos időre húzódjék valamilyen rejtekhelyre, ahol feltehetőleg nem lehet megtalálni.

– He? Mért?

– Az utóbbi néhány órában Mrs. Spenser három ízben is telefonált, hogy önnel összeköttetésbe kerüljön.

– Agatha néni! – kiáltottam fel, és napbarnított arcbőröm hamuszürkére vált.

– Igen, uram. Mrs. Spenser megjegyzéseiből arra következtetek, hogy a délutáni lapban olvasott a ma reggeli tárgyalásról.

Úgy ugrottam ki a fotelból, mint a prérik fürge nyulai. Ha Agatha néni kiássa a csatabárdot, akkor valóban haladéktalanul lépni kell.

– Jeeves – mondtam –, a helyzet nem szavakért, hanem tettekért kiált. Csomagoljon, de szaporán!

– Már összecsomagoltam, uram.

– Nézzen utána, mikor van vonat Cambridge-be.

– Negyven perc múlva indul egy, uram.

– Hívjon taxit.

– A taxi a ház előtt várakozik, uram.

– Helyes! – mondtam. – Akkor vezessen hozzá.

A Pringle-lak jócskán kívül esett Cambridge-en, egy-két mérföldnyire a trumpingtoni úton; mikor megérkeztem, épp mindenki vacsorához öltözött. Nem is találkoztam a bandával mindaddig, míg magam is esti öltözékbe nem bújtam, és le nem mentem a szalonba.

– Halihó! – mondtam, miután egy mély lélegzettel benyitottam.

Tiszta, csengő hangon próbáltam szólani, de nem éreztem magam a csúcson. A magamfajta szerény és bátortalan fickó számára mindig kínos az első vizit egy idegen házban, és csöppet se könnyíti meg a helyzetét, ha úgy megy oda, hogy valaki másnak adja ki magát. Egész határozott zuhanásérzet uralkodott el rajtam, és Pringle-ék megjelenése mit sem enyhített ezen.

Sippy úgy írta le őket, hogy ők Anglia első számú szégyenfoltjai, és ahogy rájuk néztem, körülbelül igazat adtam neki. Pringle professzor soványkás, kopaszkás, savhiányos, tőkehalszemű fazon volt, Mrs. Pringle meg azt a benyomást keltette, mintha még 1900-ban valami rossz hírt kapott volna, és azóta se tudta volna kiheverni. Még jócskán e két egyén hatásától tántorogtam, amikor bemutattak két vénséges nőszemélynek, akiket kendők borítottak.

– Bizonyára emlékszik az anyámra – jelentette ki Pringle professzor gyászosan, és az A jelzetű darabra mutatott.

– Ó! Á! – mondtam, és sikerült mosolyt csiholnom.

– És a nagynénémre – tett rá egy lapáttal a prof.

– Aha, aha, aha – mondtam, és egy másik mosolyt sugároztam a B jelzet felé.

– Épp ma reggel mondták, hogy jól emlékeznek magára – hörögte a prof, felhagyva minden reménnyel.

Csönd lett. A csoportozat teljes létszámban engem bámult, mint Edgar Allan Poe valamelyik kevésbé vidám történetének szereplői; éreztem, hogy a gyökereinél kezd kihalni bennem az életöröm.

– Emlékszem Oliverre – mondta az A jelzet. Mély sóhaj szakadt föl belőle. – Milyen bájos gyermek volt! Be kár! Be kár!

Tapintatos, mi? Pont az a szöveg, amitől a vendég fel bír lazulni.

– Emlékszem Oliverre – mondta a B jelzet, és körülbelül úgy nézett rám, ahogy Sippyre nézett a Bosher Street-i rendőrbíró, mielőtt föltette volna a fekete föveget. – Haszontalan kisfiú! Kínozta a macskámat.

– Jane néni memóriája bámulatos, ha hozzávesszük, hogy elmúlt nyolcvanhat éves – suttogta Mrs. Pringle gyászosan, de büszkén.

– Mit mondtál? – kérdezte a Jelzet gyanakodva.

– Azt mondtam, hogy bámulatos a memóriád!

– Á! – A drága öreg teremtés újból rám meredt. Láttam, hogy Bertram számára abban az irányban nem fog tartós barátság kibimbózni. – Végigkergette Tibbyt az egész kerten, és nyilakkal lövöldözött rá.

Ebben a pillanatban egy macska sétált elő a kanapé alól, és felcsapott farokkal felém indult. A macskák mindig is közel álltak hozzám, ezért volt különösen szomorú, hogy Sippy bűnlajstromát az én nyakamba varrják. Lehajoltam, hogy szokásos működési mechanizmusomhoz híven megvakargassam a jószág füle tövét, rníre a Jelzet élesen fölsikoltott:

– Fogjátok le! Fogjátok lel

Korához képest szokatlanul fürgén odaugrott, fölkapta a macskát, és bősz daccal nézett vissza rám, mintha arra unszolna, hogy csak próbáljak meg bármit is. Baromi kínos.

– Szeretem a cicákat – mondtam tétován.

Ez nem jött be. Nem mondhattam magaménak a hallgatóság együttérzését. A társalgásban apály állt be, amikor nyílt az ajtó, és egy lány lépett be rajta.

– Heloise – mondta a prof keserűen, mintha utálná beismerni.

Megfordultam, hogy üdvözöljem a nőt, és csak álltam ott kinyújtott kézzel, még az állam is leesett. Nem it emlékszem, mikor ért ekkora sokk…Gondolom, mindenkinek volt már olyan élménye, hogy váratlanul találkozik valakivel, aki félelmetesen emlékezteti valaki félelmetesre. Hogy értsék, mondok így példát: egyszer Skóciában voltam golfozni, és a szállodában, ahol laktam, egyszer csak megjelent egy nő, Agatha nénikém szakasztott hasonmása. Lehet, hogy ha megvárom, kiderült volna, hogy irtó rendes nőszemély, de nem vártam meg. Még aznap este elhúztam a csíkot, totál képtelen voltam elviselni a látványt. Egy másik alkalommal ott kellett hagynom egy rendkívül vidámnak ígérkező vacsorát, mert a főpincér Percy bácsikámra hasonlított.

Na most, Heloise Pringle a lehető legiszonyúbb módon emlékeztetett Honoria Glossopra.

Azt hiszem, említettem már ezt a Glossop-rémet. Sir Roderick Glossopnak, a dilidoktornak volt a lánya, és vagy három hétig, szándékaim ellenére, a menyasszonyom; szerencsére az öreg fiú arra a meggyőződésre jutott, hogy nem vagyok normális, és véget vetett az események folyamatának. De azóta is, ha csak eszembe jut Honoria Glossop, ez elég ahhoz, hogy álmomból hangos ordítással riadjak fel. Ez a lány pedig pont olyan volt, mint ő.

– Ööö… Jó estét – mondtam.

– Jó estét.

A hangja föltette az i betűre a pontot. Mintha maga Honoria szólalt volna meg. Honoria Glossopnak olyan volt a hangja, mint amikor egy oroszlánszelídítő valami hivatalos bejelentést tesz csoportja tagjainak – akárcsak ezé a lányé. Riadtan tántorodtam hátra, és nyomban utána ugrottam is egyet, mert a lábam valami puhára lépett. Éles sikoly hasított a levegőbe, méltatlankodó kiáltás követte, és ahogy megfordultam, Jane nénit négykézláb pillantottam meg, amint azon fáradozott, hogy lecsillapítsa a kanapé alá esett macskát. Ahogy rám nézett, láttam rajta, hogy legrosszabb sejtelmei igazolódtak.

Ekkor érkezett a hír, hogy a vacsora tálalva van – egy perccel sem előbb, mint szerettem volna.

– Jeeves – mondtam, mikor aznap este kettesben maradtunk –, én nem vagyok ijedős típus, de hajlok arra, hogy ennek a kirándulásnak őrült gáz lesz a vége.

– Nem élvezi a vendégeskedést, uram?

– Nem, Jeeves. Látta már Miss Pringle-t?

– Igen, uram, távolról.

– Úgy a legjobb. Megnézte alaposan?

– Igen, uram.

– És emlékeztette valakire?

– Feltűnő hasonlóságot figyeltem meg Miss Pringle és unokatestvére, Miss Glossop között, uram.

– Az unokatestvére! Csak nem azt akarja mondani, hogy Honoria Glossop unokatestvére?

– De igen, uram. Mrs. Pringle azelőtt Miss Blatherwick volt – két nővér közül a fiatalabb; az idősebbik Sir Roderick Glossop felesége lett.

– Szent isten! Ez megmagyarázza a hasonlóságot.

– Igen, uram.

– És micsoda hasonlóság, Jeeves! Még a beszéde is olyan.

– Valóban, uram? Még nem hallottam Miss Pringle-t beszélni.

– Nem sokat veszített. Szóval elég az hozzá, Jeeves, hogy a világért se hagynám cserben szegény Sippyt, de annyit már látok, hogy ez a látogatás sokat ki fog venni belőlem. A profot és nejét ki tudom bírni. Ha minden összeszedem, Jane nénivel is szembenézek. De azt elvárni egy embertől, hogy nap mint nap összejöjjön ezzel a Heloise lánnyal, ráadásul csak limonádé mellett, mert a vacsorához se adtak mást, hát ez túlzott elvárás. Mit tegyek, Jeeves?

– Azt gondolom, hogy lehetőleg kerülje Miss Pringle társaságát, uram.

– Óriási gondolat; már nekem is eszembe jutott.

Szép, szép, persze: könnyedén kijelented, hogy elkerülöd egy bizonyos nő társaságát – de ha egy fedél alatt lakol vele, és ő nem akar téged elkerülni, akkor azért akad tennivaló. Különös jelensége az életnek, hogy azok az emberek, akiktől a leginkább szeretnéd távol tartani magad, épp azok ragadnak rád, mint a mustártapasz. Huszonnégy órát se töltöttem el a házban, máris látnom kellett, hogy sokat fogok találkozni ezzel a ragállyal.

Az a fajta lány volt, aki mindig szembejön a folyosón vagy a lépcsőn. Nem mehettem be úgy egy szobába, hogy egy perc múlva ő is ott ne lett volna. Ha meg a kertben sétáltam, biztosra lehetett venni, hogy előugrik a csalitból vagy egy hagymaágyásból, akárhonnan. A tizedik napon már úgy éreztem magam, mint egy kísértet járta ház.

– Jeeves – mondtam –, olyan vagyok, mint egy kísértet járta ház.

– Uram?

– Ez a nő folyton a sarkamban van. Már egy percet se tölthetek egyedül. Sippynek állítólag a cambridge-i kollégiumokat kellett volna tanulmányoznia, Heloise Pringle csak ma délelőtt körülbelül ötvenhét kollégiumba vitt el. Délután kimentem a kertbe üldögélni, ő meg egy rejtekajtó mögül előbukkant, és máris ott volt a nyakamon. Este a szalonban kerített be. Ha ez így megy tovább, azon se fogok csodálkozni, hogy ha legközelebb fürödni megyek, ott találom a szappantartóban.

– Szerfölött fárasztó lehet, uram.

– Mi az, hogy! Nincs valami ellenszere?

– Jelenleg nincs, uram. Miss Pringle szemlátomást határozott érdeklődést tanúsít ön iránt, uram. Ma reggel kérdéseket tett föl nekem az ön londoni életmódiát illetően.

– Micsoda?

– Igen, uram.

Halálra válva néztem rá. Iszonyú gondolat hasított belém. Reszketni kezdtem, mint a nyárfalevél.

Aznap ebédnél különös dolog történt. Épp végeztünk a sülttel, és én hátradőltem, hogy pihegjek egy kicsit, mielőtt hozzálátok a pudinghoz, amikor véletlenül felpillantva észrevettem: ez a Heloise némber valahogy olyan furán néz rám. Akkor nem foglalkoztam ezzel sokat, mert a puding teljes figyelmet követel, ha az ember ad magára; de most, Jeeves szavainak fényeben fölidézve az epizódot, világosan láttam az eset baljós mivoltát.

Már az első pillanatban valahogy különösen ismerősnek tetszett az a pillantás, és most hirtelen rájöttem, honnan. Ugyanez a tekintet ült Honoria Glossop szemében az eljegyzésünket közvetlenül megelőző napok alatt – a tigris tekintete, amikor már becserkészte áldozatát.

– Jeeves, tudja, mire gondolok?

– Uram?

Nyeltem egyet.

– Jeeves – mondtam –, jól figyeljen. Nem akarom úgy beállítani magam, mintha az a fajta férfi volnék, aki ellenállhatatlan vonzást gyakorol boldogra-boldogtalanra; aki nem találkozhat úgy egy lánnyal, hogy az első fél percben föl ne kavarná a lelki nyugalmát. Ami azt illeti, velem inkább fordítva van; ha lányok társaságába kerülök, inkább arra hajlanak, hogy felvonják a szemöldöküket és elhúzzák a szájuk sarkát. Épp ezért senki se vádolhat meg azzal, hogy fölöslegesen szoktam rémüldözni. Ezt elismeri, igaz?

– Igen, uram.

– És mégis, Jeeves, tudományosan igazolt tény, hogy létezik egy bizonyos nőtípus, amelyik fura módon vonzódik ahhoz a fajta férfihoz, amilyen én vagyok.

– Mélyen igaz, uram.

– Hova akarok kilyukadni, tisztában vagyok vele, hogy körülbelül feleannyi eszem van, mint amennyire egy normális pasinak szüksége volna. Na most, ha feltűnik egy lány, akinek az esze a duplája a normális fejadagnak, akkor az igen gyakran megindul énfelém, szemében a szerelem lobogó tüzével. Nem tudom, mivel lehet ezt magyarázni, de így van.

– Feltehetőleg ezúton gondoskodik a természet a faj egyensúlyban tartásáról, uram.

– Meglehet. Akárhogy is, ez újra meg újra megtörtént velem. Honoria Glossop esetében is ez volt a szitu. Már a girtoni kollégiumban közszájon forgott, hogy ő a legokosabb lány, és úgy zabált meg engem, mint kacsa a nokedlit.

– Miss Pringle, mint értesültem róla, uram, még Miss Glossopnál is tehetségesebbnek mutatkozott a tudományok terén.

– Na tessék! Jeeves, az a nő fixíroz engem.

– Igen, uram?

– Állandóan találkozom vele a lépcsőn meg a folyosón.

– Valóban, uram?

– Könyveket ajánl nekem, hogy szélesítse a látókörömet.

– Jóserejű jelek, uram.

– Ma is, a reggelinél, mikor a virslit ettem, azt mondta, ne egyem, mert a modern orvostudomány bebizonyította, hogy tíz centi virsliben annyi kórokozó van, mint egy döglött patkányban. Az anyáskodás, érti; ahogy az egészségem körül sürgölődik.

– Úgy érzem, uram, ezt döntő körülménynek tekinthetjük.

Totál ki voltam bukva; egy fotelba süppedtem.

– Mit lehet itt tenni, Jeeves?

– Gondolkodnunk kell, uram.

– Magának. Nekem nincsenek meg az eszközeim.

– Minden erőmet latba fogom vetni az ügy érdekében, uram.

Hát, ez már valami. De azért feszengtem. Úgy ám, nincs mit takargatni rajta – Bertram feszengett.

Másnap délelőtt hatvanhárom további cambridge-i kollégiumot látogattunk meg; ebéd után kijelentettem: fölmegyek a szobámba lefeküdni. Bőven adtam időt a levegőnek, hogy kitisztuljon: három és fél óra hosszat maradtam odafönt, aztán a zsebembe dugtam egy könyvet meg a dohányzási eszközeimet, és az ablakon kilépve egy alkalmatos esőcsatornán lekúsztam a kertbe. Célom a nyári lak volt, amelyben, úgy tetszett, férfi zavartalanul eltölthet egy csöndes órát. X kert abszolút vidám volt. Sütött a nap, sárgállottak a krókuszok, és Heloise Pringle-nek nyoma se mutatkozott sehol. A macska ott bohóckodott a gyepen; ciccentettem neki, mire kurrogott egyet, és már jött is peckesen. Alig vettem a karomba, alig kezdtem el vakargatni a füle tövét, amikor éles sikoly hangzott a magasból, és hát ott volt Jane néni, félig kilógva az ablakból. Őrült kínos.

– Ohó, halihó! – mondtam.

Lehullattam a macskát, az ellépdelt a bokrok felé, én meg elhessentettem a kísértést, hogy hozzávágjak egy fél téglát az idős rokonhoz, ehelyett folytattam utamat a bokrok felé. A bozót biztos rejtekében addig keresgéltem, míg meg nem találtam a nyári lakot. És higgyék el nekem, alig indítottam el az első cigarettámat, máris árnyék vetült a könyvemre, és ott állt a kis pióca, teljes életnagyságban.

– Szóval itt vagy – mondta Heloise Pringle.

Helyet foglalt mellettem, és játszi mozdulattal kikapva staubomat a szipkából, kihajította az ajtón.

– Mindig csak dohányzol – mondta, az én ízlésemnek túlságosan is úgy, mint egy szeretettel civódó ifjú ara. – Örülnék, ha abbahagynád. Ártalmas. Különben se volna szabad itt kint üldögélned ebben a vékony kis kabátban. Kellene neked valaki, aki gondot visel rád.

– Itt van Jeeves.

Erre picit összeráncolta a homlokát.

– Nem szeretem Jeevest – mondta.

– He? Mért?

– Nem is tudom. Örülnék, ha elbocsátanád.

Abszolút végigfutott rajtam a hideg. Meg is mondom, miért. Az eljegyzésünk után Honoria Glossop egyik első dolga volt, hogy közölje velem: nem szereti Jeevest, és azt akarja, hogy kirúgjam. A felismeréstől, hogy ez a lány nemcsak testileg, hanem sötét lelke mélyén is ennyire hasonlít Honoriához, majdnem elájultam.

– Mit olvasol?

Elvette a könyvemet, és megint összeráncolta a homlokát. A könyvet Londonból vittem magammal a vonatra; ügyes detektívhistória volt, azzal a címmel: A vérnyom. Heloise Pringle undok fintorral lapozott bele.

– Nem is értem, hogy kedvelheted ezeket a lehetetlen… – Hirtelen elhallgatott. – Szent ég!

– Mi a baj?

– Ismered Bertie Woostert?

Akkor láttam, hogy a nevem ott áll a könyv belső címlapjára írva, és a szívem három hátraszaltót csinált.

– Ó… ööö… hát… hogy is mondjam… Felületesen.

– Iszonyatos fráter lehet. Meglep, hogy barátkozol vele. Minden mást félretéve, az az ember idióta. Valaha jegyben járt az unokanővéremmel, Honoriával, és azért bomlott fel az eljegyzés, mert kiderült, hogy kis híján elmekórtani eset. Hallanod kellene, ahogy Roderick bácsi beszél róla!

Erre nem vágytam különösebben.

– Sokat vagy együtt vele?

– Eléggé.

– A minap olvastam az újságban, hogy utcai botrányokozásért pénzbírságra ítélték.

– Igen, én is láttam.

Rám nézett, undorító, anyáskodó tekintettel.

– Nem lehet jó hatással rád – mondta. – Nagyon szeretném, ha szakítanál vele. Megígéred?

– Hát… – kezdtem. Hanem Cuthbert, a macska alighanem elunhatta magát a bozótban, mert ebben a pillanatban megjelent, és arcán cinkos kifejezéssel felugrott az ölembe. Nem csekély szívélyességgel fogadtam. Macska volt csupán, mégis harmadik tagját képezte a társaságnak; emellett jó ürügyet kínált arra, hogy témát váltsak.

– Jópofák ezek a macskák – mondtam.

Heloise Pringle nem kért ebből.

– Szakítasz Bertie Woosterrel? – kérdezte, abszolúte figyelmen kívül hagyva a macskavonalat.

– Az rém nehéz lenne.

– Ostobaság! Csak akaraterő kérdése. Az az ember különben sem lehet olyan érdekes társaság. Roderick bácsi szerint egy gerinctelen semmirekellő.

Én is fölemlíthettem volna egy-két dolgot, hogy szerintem viszont Roderick bácsi micsoda, de, hogy úgy mondjam, lakatot tettem a számra.

– Sokat változtál, amióta nem találkoztunk – mondta a Pringle-rém szemrehányólag. Előrehajolt, és elkezdte vakargatni a macska másik füle tövét. – Emlékszel, mikor gyerekek voltunk, mindig azt mondogattad, hogy bármit megtennél értem?

– Tényleg?

– Emlékszem, egyszer elsírtad magad, mert nem engedtem, hogy megcsókolj.

Ezt akkor se hittem el, és most se hiszem. Sippy sok tekintetben tiszta hülye, de az kizárt, hogy akár tízéves korában is ennyire hülye lett volna. Szerintem hazudott a nő, de ez semmit sem segített a helyzeten. Pár centit odább húzódtam, és magam elé nézve üldögéltem, de közben gyöngyözni kezdett a homlokom.

És akkor hirtelen – tudják, hogy szokott ez lenni. Gondolom, mindenkinek volt már olyan rémes érzése, hogy egy ellenállhatatlan erő taszítja: valami kapitális őrültséget kövessen el. Ülsz például egy zsúfolt színházban, és valami piszkálni kezd belülről, hogy elkiáltsd magad: „Tűz van!” Vagy beszélgetsz valakivel, és egyszer csak arra gondolsz: „Tegyük fel, hogy most a szeme közé csapok ennek az ürgének.”

Hova akarok kilyukadni, arról van szó, hogy a válla odanyomódott az enyémhez, fekete haja csiklandozta az orromat, és egyszer csak elborított az az elmebajos érzés, hogy most megcsókolom.

– Csak nem? – krákogtam. – Elfelejtetted?

Fölemelte a fejét, a szemembe nézett. Éreztem, hogy csúszom lefelé. Behunytam a szemem. És ekkor az ajtóban megszólalt a legszebb emberi hang, amit valaha hallottam.

– Ide a macskát!

Kinyitottam a szemem. Ott állt előttem a drága öreg Jane néni, nemének királynője; és úgy nézett rám, mintha élveboncoláson kapott volna. Hogy ez a nők gyöngye hogy bukkant a nyomomra, arról gőzöm sincs, de ott állt, áldva legyen az a kedves, intelligens öreg lelke, ott állt, mint a felmentő csapat egy mozifilm utolsó tekercsében.

Nem tétováztam. A varázs megtört, én elinaltam. Távoztomban hallottam még a gyönyörű hangot:

– Nyilakkal szokott lövöldözni Tibbyre – szólt a tiszteletre méltó, nagyszerű matróna.

A következő pár napban általános béke uralkodott. Heloise-ból aránylag keveset láttam. Az ablakom melletti esőcsatorna stratégiai értékét felbecsülhetetlennek találtam. Más úton már alig hagytam el a házat. Úgy véltem, ha a szerencsém továbbra is így kitart, végül is az utolsó napig le tudom tölteni büntetésemet.

De eközben, ahogy a filmekben mondják…

Pár nappal később, mikor lementem a szalonba, szemre az egész család jelen volt. Ott volt a prof, a profné, a két Jelzet és a Heloise lány, egyenletes térközökben elszórva. A macska a szőnyegen aludt, a kanári a kalitkájában. Röviden: semmi sem mutatott arra, hogy ez nem közönséges este.

– Nahát, nahát, nahát – mondtam vidoran. – Halihó-halihó!

Szeretek efféle belépőbeszédet mondani, megítélésem szerint ez a baráti hangütés derűs felhangot kölcsönöz a továbbiaknak.

A Heloise lány szemrehányóan nézett rám.

– Merre voltál egész nap? – kérdezte.

– Ebéd után fölmentem a szobámba.

– Ötkor nem voltál ott.

– Nem. Dolgoztam egy kicsit a kollégiumokon, aztán kimentem császkálni. Az embernek kell egy kis testmozgás, ha formában akar maradni.

– Mens sana in corpore sano – jegyezte meg a prof

– Hát nem csodálnám – mondtam szívélyesen.

Ebben a pillanatban, amikor minden olyan édes volt, mint a méz, és én is a formám csúcsán éreztem magam, Mrs. Pringle hirtelen borzalmasan tarkón vágott egy homokzsákkal. Na, nem szó szerint. Nem, nem. Képletesen értem.

– Milyen sokat késik Roderick – mondta. Gondolhatják, fura, hogy ez a név úgy csapódott be ideggócaim közé, mint egy fél tégla. De nekem elhihetik, ha valakinek annyi dolga volt Sir Roderick lossoppal, mint nekem, annak számára csak egy Roderick van a világon – és ez pont eggyel több a kelleténél.

– Roderick? – bugyborékoltam.

– A sógorom, Sir Roderick Glossop ma érkezik Cambridge-be – mondta a prof. – Holnap a Szent Lukács-kollégiumban ad elő. Ma este nálunk vacsorázik.

Míg ott álltam, mint a főhős, amikor rádöbben, hogy a Titokzatos Kilencek csapdájába esett, kinyílt az ajtó.

– Sir Roderick Glossop – jelentette a szobalány vagy egy hasonló személy, és az illető már jött is.

Ezt a vén szivart általában azért övezi általános utálat a társadalom jobbik részében, mert olyan a feje, mint a Szent Pál-katedrális kupolája, a szemöldökét meg aratni vagy kaszálni kellene, hogy a normálishoz hasonló méretűvé váljon. Undok érzés szembetalálkozni ezzel a kopasz, bozontos fazonnal, ha az ember nem készítette elő idejekorán a visszavonulási útvonalat.

Mikor belépett a szobába, én egy kanapé mögé húzódtam, és az Úr kegyelmébe ajánlottam lelkemet. Nem volt szükségem tenyérjósra, hogy tudjam: egy sötét férfi képében baj közeledik felém.

Először nem vett észre. Kezet fogott a proffal meg a nejével, megcsókolta Heloise-t és meglóbálta fejét a Jelzetek felé.

– Attól félek, elkéstem – mondta. – Egy kis baleset történt az úton; a sofőröm szerint…

Ekkor szúrta ki, hogy ott ólálkodom a peremvidéken, és akkorát horkantott, mintha komoly belső sérülést okoztam volna neki.

– Ez… – kezdte a prof, és felém mutogatott.

– Már ismerem Mr. Woostert.

– Ez – folytatta a prof – Miss Sipperley unokaöccse. Oliver. Emlékszel Miss Sipperleyre?

– Miről beszélsz? – vakkantotta Sir Roderick. Annyit forgolódott dilinósok között, hogy a modora időnként egész éles és parancsolgató lett. – Ez egy alávaló fiatalember, Bertram Wooster. Mi ez a hülyeség Oliverekről és Sipperleykről?

A prof érthető meglepődéssel nézett iám. A többiek is. Halványan megpróbáltam mosolyogni.

– Hát, az igazat megvallva… – mondtam,

A prof küzdött a helyzettel. Hallani lehetett, hogy zümmög az agya.

– Azt mondta, ő Oliver Sipperley – nyöszörögte.

– Jöjjön ide! – bömbölte Sir Roderick. – Úgy értsem ezt, hogy maga belopta magát ebbe a házba, azzal a szélhámos állítással, hogy egy régi barát unokaöccse?

Ez meglehetős pontosan írta le a tényeket.

– Hát… izé… igen – feleltem.

Sir Roderick rám vetette a tekintetét. A felső gallérgomb táján lépett be a testembe, és komoly belső roncsolások után a tarkómnál távozott.

– Őrült! Teljesen őrült; abban a percben tudtam, amikor először megláttam.

– Mit mond? – tudakolta Jane néni.

– Roderick azt mondja, a fiatalember őrült – harsogta a prof.

– Aha – bólintott Jane néni. – Gondoltam. Le szokott mászni az ereszcsatornán.

– Mit szokott?

– Láttam ám, sokszor!

Sir Roderick erőteljesen horkantott.

– Szakszerű felügyelet alatt kellene állnia. Tűrhetetlen, hogy egy ilyen elmeállapotú egyén szabadon járkáljon a világban. A következő stádiumban kétségkívül közveszélyes lesz.

Úgy éreztem, ha mindjárt azon az áron is, hogy kiadom szegény Sippyt, de tisztáznom kell magam ez alól a rettenetes vád alól. Sippy nyerőszámát már úgyse fogják itt kihúzni.

– Hadd magyarázzam meg – kezdtem. – Sippy kért meg, hogy jöjjek ide.

– Mit akar ezzel mondani?

– Ő nem jöhetett, mert leültették; megdolgozott egy zsarut a Csónakverseny éjszakáján.

Hát, nem volt könnyű megértetni velük a sztori lényegét, és amikor végül sikerült, attól se lettek szikrányit se barátságosabbak. Bizonyos hűvösség volt kitapintható, úgyhogy amikor bejelentették a vacsorát, én kimentettem magam, és sebesen fölnyargaltam a szobámba. Tudtam volna mit kezdeni egy kis vacsorával, de a légkör nem tűnt megfelelőnek.

– Jeeves – mondtam, miután megnyomtam a csöngőt –, elsüllyedtünk.

– Uram?

– A pokol fundamentuma megingott, a játszma véget ért.

Figyelmesen hallgatott.

– Ezt az eshetőséget kezdettől számításba kellett venni, uram. Ilyenformán meg kell tennünk a nyilvánvaló lépést.

– És az mi?

– Meglátogatni Miss Sipperleyt, uram.

– Mi a fenének?

– Úgy vélem, indokolt volna, hogy ön értesítse a tényekről, semhogy egy Pringle professzor úrtól érkezendő levél útján szerezzen róluk tudomást. Már amennyiben ön még mindig szívén viseli, hogy minden megtehetőt elkövessen Mr. Sipperley megsegítésére.

– Sippyt nem hagyhatom cserben. Ha gondolja, hogy ez jót tesz…

– Megkísérelhető, uram. Az a sejtelmem, Miss Sipperleyt esetleg olyan lelkiállapotban találhatjuk, hogy elnézőleg ítéli meg Mr. Sipperley eltévelyedését.

– Miből gondolja?

– Ez csupán afféle megérzés, uram.

– Na, ha azt gondolja, hogy érdemes megpróbálni… Hogy jutunk oda?

– A távolság mintegy százötven mérföld, uram. Az volna a leghelyesebb, ha gépkocsit bérelnénk.

– Szerezzen egyet azonnal – feleltem.

Az ötlet, hogy százötven mérföldre kerüljek Heloise Pringle-től, Jane néniről és Sir Roderick Glossopról nem is beszélve, a legjobbak közé tartozott, amit életemben hallottam.

A Beckley-on-the-Moor-beli Karám-villa a falutól vagy két versztára feküdt; másnap reggel mentem át, miután a helybeli vendégfogadóban magamhoz szólítottam egy bőséges reggelit, és gyakorlatilag alig voltam begyulladva. Azt hiszem, ha valaki annyi mindenen ment keresztül, mint én az utóbbi két hétben, megedződik a szervezete. Végtére, gondoltam, akármilyen is Sippy nénikéje, mégsem Sir Roderick Glossop, úgyhogy utam már az indulástól bársonnyal van borítva.

A Karám-villa középméretű ház, elég nagy, gyönyörűen ápolt kerttel; gondosan hengerelt kavicsút vezet az élősövény mellett – ezt a sövényt mintha most hozták volna meg a pucerájból; szóval úgy néz ki az egész, hogy aki egy pillantást vet rá, utána azt mondja magának: „Valakinek a nagynénikéje lakik itt.” Fölmentem a kavicsúton, és ahogy befordultam a kanyarban, nem messze megpillantottam egy nőt, aki palántázó kanállal a kezében matatott egy virágágyásban. Ha nem ez az a nő, akit keresek, hát nagyot tévedek, gondoltam; megálltam tehát, megköszörültem a torkomat, és megnyilvánultam.

– Miss Sipperley?

Háttal állt nekem, úgyhogy a hangom valamiféle ugrást vagy szökkenést idézett elő, körülbelül mintha egy mezítlábas táncosnő rajzszögbe lépne hétfátyoltánc közben. Mikor visszaért a földre, elég bambán bámult rám. Nagydarab, testes, pirospozsgás nőszemély.

– Remélem, nem ijesztettem meg – mondtam.

– Ki maga?

– Wooster a nevem. Az unokaöccsének, Olivernek vagyok a haverja.

Ettől szabályosabban kezdett lélegezni.

– Ó! – mondta. – Ahogy a hangját meghallottam, azt hittem, valaki más.

– Nem, én ez vagyok. Azért jöttem, hogy Oliverről beszéljek önnel.

– Mi van Oliverrel?

Haboztam. Most, hogy eljutottunk a dolog centrális gócközpontjához, pillekönnyű önbizalmam jó része ellebegett tőlem.

– Hát, ez eléggé fájdalmas történet, előre kell bocsátanom.

– Csak nem lett beteg? Baleset érte?

A hangjában aggodalom csengett; örömmel hallottam, hogy emberi érzés nyer kifejezést. Úgy döntöttem: nem halogatom tovább, kirukkolok.

– Á, nem, nem beteg – mondtam –, ami meg a balesetet illeti, hát az attól függ, mit nevezünk balesetnek. Oliver börtönben van.

– Miben?

– Börtönben.

– Börtönben!

– Egyedül én tehetek róla. A Csónakverseny éjszakáján együtt sétáltunk, és én azt tanácsoltam neki, hogy kapja le egy rendőr sisakját.

– Nem értem.

– Hát, tetszik tudni, irtó rosszkedvű volt, én meg, akár igazam volt, akár nem, de arra gondoltam, hogy talán jobb kedve lesz, ha átmegy a túloldalra, és elcsór onnan egy rendőrsisakot. Neki is megtetszett az ötlet, hozzá is látott, de a zsaru hepciáskodni kezdett, mire Oliver megcsapta.

– Megcsapta?

– Behúzott egyet… Belevágott a gyomorszájába.

– Az unokaöcsém, Oliver gyomorszájon vágott egy rendőrt?

– Abszolút gyomorszájon. Másnap reggel a rendőrbíró harmincnapi várfogságra ítélte, óvadék nélkül.

Egész idő alatt feszülten figyeltem a nőt, hogy vajon miként fogadja a sztorit; hát ebben a pillanatban az arca mintha vízszintesen kettévált volna. Egy másodpercig az egész nő csupa száj lett, aztán tántorogni kezdett a füvön, ordítva nevetett, és vadul hadonászott a lapátkájával.

Eszembe jutott: jó, hogy Sir Roderick Glossop nincs jelen. Az első fél perc után azonnal ráül a néni fejére és kényszerzubbonyért kiált.

– Nem is tetszik haragudni? – puhatoltam.

– Haragudni? – kuncogott boldogan. – Ilyen remek históriát még életemben nem hallottam.

Határtalan örömöt és megkönnyebbülést éreztem. Nagyon reméltem már kezdetben, hogy a hír nem borítja ki túlságosan, de ekkora röhögésre nem számítottam.

– Büszke vagyok az unokaöcsémre – jelentette ki.

– Az nagyon jó.

– Ha minden fiatalember gyomorszájon vágná a rendőröket, jobb lenne az élet Angliában.

Nem tudtam követni a gondolatmenetét, de úgy láttam, hogy minden a legnagyobb rendben, ezért egy pár vidám szó után elbúcsúztam, és elhúztam a csíkot.

– Jeeves – szóltam, mikor visszatértem a fogadóba –, minden oké. De a legkevésbé se értem, hogy mért.

– Mi történt tulajdonképpen a Miss Sipperleyvel való találkozás során, uram?

– Megmondtam, hogy Sippyt hatósági közeg elleni erőszak miatt bevarrták. Erre harsány hahotában tört ki, örömteli mozdulatokkal lóbálta a kislapátját, és azt mondta, hogy büszke az öccsére.

– Úgy vélem, tudok magyarázattal szolgálni a hölgy szokatlan viselkedésére, uram. Tudomással bírok arról, hogy Miss Sipperleynek az utóbbi két hétben számos kellemetlensége támadt a helybeli rendőrrel. Ez kétségkívül bizonyos előítéletet alakított ki benne a testülettel mint egésszel szemben.

– Tényleg? Hogy volt ez?

– A konstábler bizonyos túlbuzgóságot tanúsított szolgálatai közben, uram. Az utóbbi tíz nap alatt nem kevesebb, mint három alkalommal tett feljelentést Miss Sipperley ellen: egyszer gyorshajtás miatt, egyszer azért, mert póráz nélkül vitte kutyáját az utcára, majd amiatt, hogy nem tisztíttatta ki bekormozódotr kéményét. Afféle autokratikus személyiség lévén a faluban, Miss Sipperley azelőtt valamiféle mentelmi jog védelmében követte el az efféle cselekedeteket; a konstábler váratlan buzgalma némi ellenérzést plántált belé a rendőri szervek iránt; következésképpen az olyan inzultusokat, mint amilyet Mr. Sipperley követett el, kedvezőleg és nyílt szívvel ítéli meg.

Láttam már, mit akar mondani.

– Milyen oltári mázli, Jeeves!

– Igen, uram.

– Honnan hallotta ezt?

– Értesüléseim forrása maga a konstábler, uram. Az unokatestvérem.

Tátott szájjal meredtem rá. Most már, hogy úgy mondjam, értettem mindent.

– Szent isten, Jeeves! Csak nem vesztegette meg?

– Ó, nem, uram. Ellenben születésnapja volt a múlt héten, és megleptem egy kis ajándékkal. Mindig fölöttébb kedveltem Egbertet, uram.

– Mennyi volt?

– Öt font, uram.

Zsebembe nyúltam.

– Tessék – mondtam. – És egy másik ötös, hogy szerencsét hozzon.

– Nagyon szépen köszönöm, uram.

– Jeeves – mondtam –, maga megannyi rejtelem leplében tesz csodát. Ugye nem zavarja, ha énekelek egy kicsit?

– Egyáltalán nem, uram – válaszolta Jeeves.

ELŐRE FREDDIE-ÉRT!

– Jeeves – nyitottam rá egy délután, klubomból hazatérve –, nem akarom megzavarni.

– Nem, uram?

– De szeretnék beszélni magával.

– Igen, uram?

Éppen a Wooster-féle legszükségesebbeket pakolta kofferbe, mivel a tengerpartra voltunk látogatandók, de most fölemelkedett, és udvarias buzgalommal figyelt.

– Jeeves – mondtam –, az egyik barátom kínos helyzetbe került.

– Valóban, uram?

– Ismeri Mr. Bullivantet?

– Igen, uram.

– Na, szóval ma besurrantam a Parazita Klubba ebédelni, és ott találtam a dohányzó egyik sötét sarkában; úgy nézett ki, mint a nyár utolsó rózsája. Érthető, hogy megdöbbentem. Tudja, milyen derűs fickó egyébként. Ő a lelke minden összejövetelnek, ahol csak megjelenik.

– Igen, uram.

– Valóságos kis mókaláda.

– Pontosan, uram.

– Na, hát tudakozódtam, mire elmondta, összeveszett a menyasszonyával. Tudta maga, hogy el volt jegyezve Miss Elizabeth Vickersszel?

– Igen, uram. Emlékszem a közleményre a Morning Postban.

– Na, hát már nincs eljegyezve. Hogy min vesztek össze, azt nem mesélte el, de a tények nagyjából úgy állnak, hogy a lány bemondta az unalmast. A közelébe se engedi szegény srácot, telefonon letagadtatja magát, a leveleit felbontatlanul küldi vissza.

– Szerfölött lehangoló, uram.

– Tennünk kell valamit, Jeeves. De mit?

– Meglehetősen nehéz volna javaslattal élnem, uram.

– Hát, azt hiszem, először is leviszem magammal a fiút Marvis Baybe. Ismerem ezeket az ürgéket, akiknek a szívszerelmük visszaadta a babaruhát. Ezeknek komplett környezetváltozásra van szükségük.

– Sok igazság van abban, amit mond, uram.

– Bizony. Környezetváltozás a jelszó. Hallottam egy pasiról. Pasit csaj kirúg. Pasi külföldre el. Két hónap múlva csaj távír: „Gyere vissza. Muriel.” Pasi nekiül, hogy megírja a választ, de hirtelen rájön, hogy már nem emlékszik a csaj családnevére; választ meg se ír, boldogan él, míg meg nem hal. Könnyen előfordulhat, Jeeves, hogy miután Freddie Bullivant pár hetet eltölt Marvis Bayben, totál túl is lesz az egészen.

– Nagyon is meglehet, uram.

– Ha meg nem, akkor is irtó valószínű, hogy a friss tengeri levegő meg a jóféle, egyszerű koszt hatására magának támad agyrohama, és kieszel valamit, hogy megint összehozza ezt a két szerencsétlent.

– Meg fogom tenni, ami tőlem telik, uram.

– Tudtam, Jeeves, tudtam. Ne felejtsen el jó sok zoknit betenni.

– Nem, uram.

– Teniszingből se keveset.

– Igenis, uram.

Magára hagytam a csomagolással, és két nap múlva elindultunk Marvis Baybe, ahol július–augusztusra kivettem egy kis házat.

Nem tudom, ismerik-e Marvis Bayt. Lenn van Dorsetshire-ben, és bár nem nevezhető vadul izgalmas településnek, számos előnye van. A napot a vízben és a homokon tölti az ember, este meg kisétál a partra a szúnyogok közé. Este kilenckor bedörzsöli a sebeit, és ágyba bújik. Egyszerű, egészséges élet; úgy láttam, abszolút meg is felel Freddie-nek. Mihelyst feljött a hold, és a szél sóhajtozni kezdett a fák között, kötéllel se lehetett elvonszolni a partról. Egész népszerű lett a szúnyogok körében. Ott nyüzsögtek, várták, hogy kijöjjön, és inkább kihagytak más sétálókat, hogy ővele jó formában találkozzanak.

Szegény öreg Freddie-t inkább napközben találtam picinykét nehezen elviselhető vendégnek. Azt hiszem, nem lehet hibáztatni valakit, ha meg van törve a szíve, de hát az üdülés első napjaiban komoly lelkierő kellett hozzá, hogy ellensúlyozzam ezt a bűvalbéleltet. Ha épp nem a pipáját rágta és a szőnyegre bámult bőszülten, akkor a zongoránál ült, és a Rózsafüzért játszotta egy ujjal. A Rózsafüzéren kívül semmit se tudott játszani, és abból se sokat. Akármilyen határozottan és öntudatosan kezdett bele, valahol a harmadik taktusban mindig kiégett egy biztosíték, és el kellett kezdenie elölről.

Azon a reggelen is éppen ezt játszotta, amikor a fürdőszobából kilépve úgy vettem észre, hogy a szokásostól is iszonyatosabb melankólia kínozza. Emberismeretem nem is csalt meg.

– Bertie – mondta tompán, és megbotlott egy negyeden; ahogy az ember belép a második taktusba, balról a harmadikon; olyan fülsértő zajt csapott vele, mint egy homoki angolna halálsikolya. – Találkoztam vele!

– Találkoztál vele? – kérdeztem. – Elizabeth Vickersszel? Hogyhogy találkoztál vele? Hiszen nincs is itt.

– De itt van. Azt hiszem, valami rokonoknál lakik, vagy mi. Lementem a postára, hogy nincs-e levelem, és az ajtóban szembejött.

– És mi történt?

– Elment mellettem.

Újból nekilátott a Rózsafüzérnek, beledöfve ujját egy triolába.

– Bertie – mondta –, nem lett volna szabad idehoznod. El kell utaznom.

– Elutazni? Ne beszélj hülyeséget. Ennél jobb nem is történhetett volna. Döbbenetes mázli, hogy ő is itt van. Ebből még minden kisülhet.

– Észre se vett.

– Oda se neki. Légy sportember. Menj neki még egyszer.

– Keresztülnézett rajtam.

– Föl se vedd. Légy kitartó. Most, hogy itt van, nincs is más dolgod, mint hogy lekötelezd valami módon. Arra van szükséged, hogy szégyenlősen köszönetet rebegjen neked. Arra van szükséged, hogy…

– Ugyan miért rebegne nekem szégyenlősen köszönetet?

El kellett gondolkodnom. Kétséget kizáróan sikerült rátapintania a probléma legközepére. Másodpercekig tanakodtam; hogy ne mondjam, csak a sötétben tapogatóztam. De aztán eszembe jutott.

– Arra van szükséged, hogy keress egy alkalmat, és kimentsd a vízből, amikor fuldoklik.

– Nem is tudok úszni.

Tessék, ez Freddie Bullivant dióhéjban. Ezernyi szempontból remek egy figura, de segíteni nem segít az embernek, ha értik, mire gondolok.

Megint hergelni kezdte a zongorát, én meg iszkoltam ki a szabadba.

Kisétáltam a partra, és gondolkodni kezdtem. Szerettem volna persze Jeevesszel is meghányni-vetni a dolgot, de Jeevest egész délelőtt nem láttam. Kétség nem fért hozzá, hogy Freddie-től reménytelen lett volna bármiféle cselekedetet várni ebben a válságban. Nem azt mondom, hogy a drága öreg Freddie-nek nincsenek erős oldalai. Elég jól pólózik, és hallottam úgy is emlegetni, mint egyre ígéretesebb biliárdjátékost. De ezeken kívül nemigen lehet vállalkozó szellemű embernek nevezni.

No, hát amint ott kerülgettem a sziklákat, és feszülten gondolkodtam, egyszer csak egy kék ruha ötlött a szemembe, és ott állt a lány személyesen. Addig sose találkoztam vele, de Freddie tizenhat fényképet tartott róla elszórva a szobájában; tudtam, hogy nem lehet tévedés. A lány a homokban ült, és egy kicsi, kövér gyereknek segített homokvárat építeni. Egy közeli székben egy idősebb női személy regényt olvasott. Hallottam, hogy a lány néninek szólítja. Ebből vaslogikával kikövetkeztettem, hogy a kövér gyerek a lány unokatestvére lehet. Az jutott eszembe, hogy ha Freddie ott lett volna, ezen az alapon biztosan megpróbál valami érzelmet kikovácsolni a kölyök iránt. Nekem nem sikerült. Nem hiszem, hogy valaha láttam gyereket, aki kevesebb érzelmet keltett volna bennem. Amolyan kerek, dudoros kiskrapek volt.

Miután befejezte a homokvárat, a kölyök szemlátomást elunta az életet, és bőgni kezdett. A lány, aki úgy olvasott benne, mint egy nyitott könyvben, magával vitte egy közeli standhoz, ahol egy pasi édességet árult.

Na most, ha megkérdeznek bárkit, aki ismer engem, mind azt fogja mondani, hogy egy hájfej vagyok. Agatha néném is kész tanúsítani. Percy nagybátyám ugyanígy, és még számosan a legközelebbi és – ha jó ide ez a kifejezés – legkedvesebb rokonaim közül. Bizony, nem szégyellem. Elismerem, hájfej vagyok. De állítom – és ezt szeretném a lehető legnagyobb nyomatékkal hangsúlyozni –, hogy időnként, és rendszerint épp akkor, amikor a többi ember feladja a reményt, magasrendű intelligenciáról vagyok képes tanúbizonyságot tenni; tulajdonképpen hiba volna ezt nem ihletnek nevezni. Most is pont ez történt. Kétlem, hogy az ötlet, amely ekkor eszembe jutott, megfordult volna-e a világtörténelem legdörzsöltebb emberei közül akár egynek is a fejében. Talán Napóleonnak igen, de lefogadom, hogy Darwin, Shakespeare vagy Thomas Hardy ezer év alatt se találta volna ki.

Visszaúton történt. Sétáltam hazafelé a parton, vadul túráztattam az agyamat, mikor megláttam a kiskölyköt, amint elgondolkodva csapkod egy medúzát a lapátjával. A lány nem volt vele. A nagynéni se volt vele. Tulajdonképpen amerre a szem ellátott, senki se volt sehol. És akkor egyetlen szemvillanás alatt eszembe jutott, mi a megoldás a Freddie és Elizabeth közötti problémára.

Amennyit láttam belőlük, abból nyilvánvaló volt, hogy a lány rajong a kölyökért, és különben is az unokatestvére, tehát így érveltem: ha egy időre elrabolom a kis nehézsúlyút, és ha a lány már kellőképpen halálra izgulta magát, hogy hova tűnhetett, majd pedig megjelenik a kedves Freddie, és kézen fogva hozza a gyermeket, elmondva, hogy kinn a mezőn bukkant rá, és gyakorlatilag megmentette az életét, a lány hálája bizonyára akkorára duzzad, hogy félreteszi az ellenségeskedést, és újfent barátokká lesznek.

Tehát fölmarkoltarn a kölyköt, és elinaltam vele.

Freddie, ez a drága, öreg haver elég lassan fogta föl az ötlet finomságait. Mikor a gyerekkel a hónom alatt megjelentem a háznál, és leraktam a nappaliban, Freddie semmiféle lelkesedést nem tanúsított. Az aprólék ekkorra már bömbölni kezdett, mert nem nagyon élvezte a dolgot, és Freddie ezt eléggé rosszul viselte.

– Mi a fene ez? – kérdezte, és szembetűnő undorral méregette a látogatót.

A csemete olyan üvöltést bocsátott ki, hogy beleremegtek az ablakok; fölismertem, hogy stratégiára van szükség. Kisiettem a konyhába, és egy köcsög mézzel tértem vissza. Számításom bevált: a kölyök felfüggesztette az óbégatást; ehelyett inkább az arcát kezdte el bekenni az anyaggal.

– Na? – kérdezte Freddie, mikor csönd ereszkedett ránk.

Elmagyaráztam a tervet. Egy idő után kezdett rájönni az ízére. A gondterhelt kifejezés eltűnt az arcáról, és először, amióta Marvis Baybe érkeztünk, majdnem boldogan el is mosolyodott.

– Ebben lehet valami, Bertie.

– Ez tuti.

– Szerintem beválik – így Freddie.

Azzal leválasztotta a gyereket a mézről, és kivezette.

– Szerintem Elizabeth künn lesz valahol a parton – szóltam utána.

Valami csöndes boldogságféle uralgott el rajtam, ha e a szó illik ide. Nagyon kedvelem Freddie-t; jó volt arra gondolni, hogy nemsokára megint bekattan. Kényelmesen hátradőlve egy békés cigarettát szívtam a verandán, mikor megláttam, hogy a fiú jön visszafelé, és jesszus, vele a gyerek is.

– Helló! – szóltam rá. – Nem találtad meg?

Ekkor vettem észre, hogy Freddie úgy néz ki, mintha hasba rúgták volna.

– De megtaláltam – felelte, és olyan kesernyés, örömtelen kacajt hallatott, amilyenről olvasni szokás.

– Hát akkor?

Egy székbe roskadt és felhördült.

– Ez nem az unokatestvére, te hülye – mondta. – Egyáltalán nem is a rokona. Csak egy kiskrapek, akivel a strandon találkozott. Akkor látta először életében.

– De hát ott építette vele a homokvárat.

– Nem számít. A kölyök tök idegen.

Úgy éreztem: ha a modern lányok nekilátnak homokvárat építeni valakivel, akivel öt perccel azelőtt találkoztak, és talán be se voltak rendesen mutatva egymásnak, akkor minden igaz, amit írnak róluk. Szabadosság – ezzel a szóval tudtam, volna legjobban leírni a helyzetet.

Ezt meg is mondtam Freddie-nek, de nem figyelt.

– Hát akkor ki ez a rettenetes kis purdé? – kérdeztem.

– Mit tudom én. Teremtőm, min mentem keresztül! Hála legyen az Úrnak, hogy az életed hátralevő részét börtönben fogod tölteni gyerekrablás miatt. Ez az egyetlen vigaszom. Látogatási napokon el fogok jönni, és a rácson keresztül kigúnyollak.

– Mondj el mindent, öregem – unszoltam.

Elmondott mindent. Jó sokáig tartott, mert majdnem minden mondat közepén abbahagyta, hogy közben engem is elmondjon mindennek, de végül is ki tudtam hámozni, mi történt. Ez az Elizabeth olyan hidegen hallgatott, mint egy jéghegy, míg ő előadta a koholt történetet, aztán… Hát, hazugnak éppenséggel nem nevezte, de nagy vonalakban értésére adta, hogy véleménye szerint Freddie egy pondro és a társadalom salakja. Aztán Freddie péppé zúzva elkullogott a gyerekkel.

– Mármost – fejezte be – jól jegyezd meg, ez a te ügyed. Egyáltalán nem akarok belekeveredni. Ha azt akarod, hogy megúszd a börtönt, vagy a büntetésednek legalább egy részét elengedjék, akkor eredj, és add vissza a gyereket a szüleinek, mielőtt a rendőrség érted jön.

– Kik a szülei?

– Mit tudom én.

– Hol laknak?

– Mit tudom én.

A kölyök se tudta. Totálisan üresfejű, alulinformált poronty. Annyit sikerült kiszednem belőle, hogy van apja, de ennél tovább nem volt hajlandó elmenni. Sose jutott eszébe, hogy egy este, mikor úgyis beszélget az öreggel, megkérdezze tőle a nevét meg a lakcímét. Tíz eltékozolt perc után nekiindultunk hát, hogy úgy mondjam, a vakvilágba.

Becsületszavamra mondom, mindaddig, amíg a lurkóval el nem kezdtem járni a környéket, sejtelmem se volt róla, milyen nehéz visszajuttatni egy gyereket a szüleihez. Rejtély, hogyan lehetséges egyáltalán gyerekrablókat elfogni. Vérebként kutattam át Marvis Bayt, de senki sem lépett elő, hogy követelje a kisdedet. Amilyen kevés érdeklődés mutatkozott iránta, kezdtem arra gondolni, hogy kivett egy házat magának, és egyedül lakik benne. Csak akkor bukkantam nyomra, amikor egy hirtelen ihlet hatására megkérdeztem a cukorkaárust. A cukorkaárus, akinek láthatólag gyakorta volt szerencséje a gyermekhez, azt mondta, hogy a neve Kegworthy, és a Tengeri Szellő nevű villában lakik.

Most már csak az volt hátra, hogy megtaláljam a Tengeri Szellőt. Végül, miután meglátogattam a Tengeri Hullámot, a Tengeri Panorámát, a Tengeri Tajtékot, a Tengeri Lakot, a Tengeri Tájat, a Tengeri Zugot és a Tengeri Sellőt, ezt is sikerült föllelnem.

Bezörgettem az ajtón. Semmi válasz. Zörgettem megint. Hallottam neszezést odabentről, de senki sem mutatkozott. Már éppen arra készültem, hogy újból munkába veszem a kopogtatót, de ezúttal már úgy, hogy megértessem azokkal odabent: nem puszta szórakozásból állok itt, amikor valahonnan a magasból megszólalt egy hang: – Hé!

Felnéztem: egy kerek, rózsás arcot láttam meg, amint egy emeleti ablakból rám néz; keleten és nyugaton szürke pofaszakáll határolta.

– Hé! – mondta újból az arc. – Nem tud bejönni. – Nem is akarok bemenni.

– Mert hogy… Ó, csak nem Totyika?

– Nem Totyika a nevem. Maga Mr. Kegworthy? Visszahoztam a fiát.

– Látom. Kukucs, Totyika. Lát ám apuci.

Az arc egy rándulással eltűnt. Hangokat hallottam. Az arc újból megjelent.

– Hé!

Vadul kapáltam a kavicsot magam alatt. A pasi a sírba vitt.

– Maga itt lakik? – kérdezte az arc.

– Pár hétre kivettem egy házat.

– Hogy hívják?

– Wooster.

– De fura! Hogy írja: W-o-r-c-e-s-t-e-r vagy W-o-o-s-t-e-r?

– W-o-o-.

– Csak azért kérdem, mert hogy valaha ismertem egy Miss Woostert, aki úgy írta, hogy W-o-…

Elegem lett ebből a betűzőből.

– Kinyitná az ajtót, és bevenné a gyereket?

– Nem szabad kinyitni. Ez a Miss Wooster, akit ismertem, később egy Spenser nevű pasihoz ment feleségül. Nem rokona véletlenül?

– A nagynéném, Agatha – válaszoltam, és a hangomban épp elég keserűség csengett ahhoz, hogy kiérezze belőle: pont olyan embernek tartom, mint aki ismeretségben áll Agatha nénikémmel.

Levigyorgott rám.

– Micsoda szerencse! Épp azon tanakodtunk, mit csináljunk Totyikával. A kislányomon, Putyikán épp most tört ki a mumpsz. Totyikát nem szabad kitenni a fertőzésveszélynek. El se tudtuk képzelni, mitévők legyünk vele. Milyen szerencse, hogy pont maga talált rá. Biztos elkószált a dadustól. Idegenre nem bíznám, de maga más. Mrs. Spenser unokaöccse a teljes bizalmamat élvezi. Vigye haza Totyikát. Eszményi megoldás. Már írtam a bátyámnak Londonba, hogy jöjjön érte. Talán pár nap, és itt is lesz.

– Talán!

– Nagyon elfoglalt ember, persze, de legkésőbb egy héten belül megjön. Addig Totyika ellesz magánál. Nagyszerű megoldás. Végtelenül lekötelez. A felesége is nagyon meg fogja szeretni Totyikát.

– Nincs feleségem! – ordítottam, de az ablak csattanva bezárult, mintha a pofaszakállak közötti ember észrevette volna, hogy egy baktérium szökni próbál, és épp az utolsó pillanatban sikerült volna útját állnia.

Mélyet lélegeztem, és megtöröltem a homlokomat.

Újból kivágódott az ablak.

– Hé!

Egy körülbelül egytonnás csomag zuhant a fejemre, és szétrobbant, mint a bomba.

– El tudta kapni? – jelent meg újra az arc. – Ó, elhibázta. Na, nem baj. A fűszeresnél vehet másikat. Kérje a Bailey-féle Granulált Reggelipelyhet. Totyika ezt kapja reggelire egy kis tejjel. Nem tejszín. Tej. Ne felejtse el: Bailey-féle.

– Jó, de…

Az arc eltűnt ismét, és az ablak megint becsapódott. Egy darabig még álldogáltam, de minthogy semmi nem történt, kézen fogtam Totyikát, és lassan elbandukoltam vele.

A kanyarban összetalálkoztunk Freddie Elizabethjével.

– Jé, picikém – mondta, mikor meglátta a kőiket. – Hát megtalált a papa? A kisfia meg én ma délelőtt nagyon összebarátkoztunk a parton – fordult hozzám.

Ez volt a vég. Annyit kivett belőlem az iménti párbeszéd a pofaszakállas elmebeteggel, hogy a lány már rég búcsút intett, és messze járt, mire összeszedtem annyi levegőt, hogy tagadni tudjam a vádat, miszerint ennek az élőlénynek én vagyok az apja.

Nem reméltem, hogy Freddie dalra fakad a boldogságtól, mikor meglát a gyerekkel kiegészülve, de azt igenis reméltem, hogy kicsit több lelkierőt mutat, kicsivel többet az ősi brit buldogtermészetből. Felugrott, mikor beléptünk, a kölyökre nézett, és a fejéhez kapott. Hosszú ideig nem szólt semmit, de utána kárpótolta magát, mert amikor megszólalt, utána hosszú ideig hallgatott el.

– Na – mondta, mikor mondókája zömének végére ért –, mondj már valamit! Az isten szerelmére, ember, miért nem mondasz már valamit?

– Ha szóhoz engedsz jutni, majd mondok – válaszoltam, aztán előhozakodtam a rossz hírrel.

– És most mit akarsz csinálni? – kérdezte. Modora, mi tagadás, sértett volt.

– Mit csinálhatunk?

– Tünk? Hogyhogy tünk? Nem vagyok hajlandó szárazdajkát játszani ennél a kis szörnyetegnél. Megyek vissza Londonba.

– Freddie! – fakadtam ki. – Freddie, öregem! – Remegett a hangom. – Képes lennél elhagyni a barátodat ilyen helyzetben?

– Képes.

– Freddie – mondtam –, mellettem a helyed. Muszáj. Tisztában vagy vele, hogy ezt a gyereket le kell vetkőztetni, meg kell mosni, aztán megint föl kell öltöztetni? Csak nem akarod ezt az egészet egyedül rám hagyni?

– Jeeves majd segít.

– Nem, uram – szólalt meg Jeeves, aki épp ekkor jelent meg az ebéddel. – Attól tartok, tökéletesen el kell határolnom magam az ügytől. – Tisztelettudóan, de határozottan beszélt. – Csekély vagy épp semmi a tapasztalatom a gyermekápolás terén.

– Legfőbb ideje, hogy elkezdje – biztattam.

– Nem, uram, sajnálattal kell közölnöm, hogy semmiképp sem áll módomban belekeveredni.

– Akkor te állj mellém, Freddie.

– Nem.

– Muszáj. Gondolj csak bele, öregem. Évek óta vagyunk barátok. Már a mamád is hogy szeretett engem.

– Ez nem is igaz.

– De akkor is együtt jártunk iskolába, és tartozol egy tízessel.

– Hát, jó – mondta rezignáltán.

– Különben is, öreg fiú – tettem hozzá –, az egészet a te kedvedért csináltam, emlékszel.

Furán nézett rám, és pár percig nehezen vette a levegőt.

– Bertie – mondta aztán –, egy pillanat. Sok mindenre hajlandó vagyok, de azt ne várd, hogy még hálás is legyek.

Most, visszatekintve, az a véleményem: csak egy zseniális ötlet mentett meg akkor a diliháztól: fölvásároltam a helyi édességbolt árukészletének nagy részét. Azáltal, hogy jóformán szakadatlanul elláttuk édességgel a kölyköt, sikerült a nap hátralévő részét viszonylag normálisan leélni. Nyolckor a gyermek elaludt a fotelben; ekkor levetkőztettük, oly módon, hogy kigomboltunk minden gombot, és amikor gomb már nem volt több, addig húzkodtunk, amíg valami meg nem lazult. Ezután ágyba dugtuk.

Freddie csak állt, és két szemöldöke között gondterhelt ránc keletkezett, ahogy a padlón heverő ruhakupacot nézegette. Tudtam, mire gondol. Levetkőztetni a srácot még egyszerű volt: pusztán izomzat kérdése. De hogyan tesszük újra vissza a ruhájába? Lábammal megkavartam a kupacot. Volt ott egy hosszú, vászonból készült alkalmatosság, ami a világon akármi is lehetett. Volt egy rózsaszín flanellcsík is; ez a világon semmire nem hasonlított. Marha ciki.

De reggel eszembe jutott, hogy a második szomszédban gyerekek laknak, reggeli előtt át is mentem, és kölcsönkértem a dadájukat. A nők csodálatosak, úgy éljek, egyszerűen csodálatosak! Ez a dada alig nyolc perc alatt minden pótalkatrészt a helyére rakott, és a kölyök ott állt kompletten, akár a Buckingham Palota garden partyján is megjelenhetett volna. Anyagi javak záporával borítottam el a dadust, aki megígérte, hogy este-reggel át fog járni hozzánk. Ez volt az első öröm, amely az ürömben megmutatkozott.

– Különben is – mondtam –, sok minden szól amellett, hogy gyerek van a háznál, ha érted, mire gondolok. Olyan meghitt és családias, nem?

A gyerek pont ekkor ráborította a tejet Freddie nadrágjára; miután átöltözött és visszajött, nem volt virágos kedvében.

Nem sokkal reggeli után Jeeves megkérdezte, nem válthatna-e velem pár szót.

Mármost, jóllehet az utóbbi események gyötrelmei eléggé háttérbe szorították a valódi okot, ami miatt Freddie-t idehoztam, azért nem feledkeztem meg róla teljesen; meg is kell mondjam, hogy a napok múltával mindinkább elégedetlen voltam Jeevesszel. Ha emlékeznek rá, eredetileg az volt a terv, hogy fölfrissíti magát a tengeri levegőn meg az egyszerű koszton, és mikor az agya eléri a maximális üzemi fordulatszámot, előcsihol valamilyen ötletet, amellyel Freddie és az ő Elizabethje ismét egymásra talál.

És mi történt ehelyett? A pasas jókat evett, jókat aludt, de láthatólag egyetlen lépést sem tett annak érdekében, hogy a happy endet előmozdítsa. Az egyetlen lépést, amely ebben az irányban történt, én tettem egyedül, segítség nélkül; na most, készséggel beismerem, hogy jókora ökörség volt, de a tény akkor is tény: egyedül én tanúsítottam eltökéltséget és vállalkozó szellemet. Következésképpen enyhe utálattal fogadtam, amikor belépett. Hűvöskésen. Fagyoskásan.

– Igen, Jeeves? – mondtam. – Beszélni kívánt velem?

– Igen, uram.

– Hát tessék, Jeeves.

– Köszönöm, uram. Azt kívántam elmondani, uram, hogy tegnap este megtekintettem egy előadást a helybeli filmszínházban.

Fölhúztam a szemöldökömet. A pasas meglepett. Most, amikor az élet oly határtalan feszültségekkel terhes, és az ifjú gazdára ilyen félelmetesen rájár a rúd, helytelenítettem, hogy beállít, és a szórakozásairól csacsog.

– Remélem, jól mulatott – mondtam eléggé undokul.

– Igen, uram, köszönöm. Egy héttekercses szuperszuperfilmet vetítettek, amely a New York-i élet vadabbik, lázasabbik vonulatával foglalkozott; a főbb szerepeket Bertha Blevitch, Orlando Murphy és a kis Bobbie bébi alakította.

– Ez pazar – mondtam. – Ha ma délelőtt is jól érzi majd magát a homokban a kis vödrével meg a lapátjával, remélem, azt is el fogja mesélni nekem. Úgyis olyan kevés gondom van mostanság, direkte öröm hallgatni, milyen kellemesen telik a vakációja.

Ironikus, ha értik, mire gondolok. Szarkasztikus. Már-már kesernyés, ha egy kicsit jobban szemügyre vesszük.

– A film címe Apró kis kezek volt, uram. A Bobbie bébi által alakított szereplő szülei a cselekmény szerint elszakadnak egymástól…

– De kár – mondtam.

– Jóllehet a szívük mélyén még szeretik egymást, uram.

– Tényleg? Örülök azért, hogy ezt is elárulta.

– És így mennek tovább a dolgok, míg eljön egy nap, amikor…

– Jeeves – mondtam, és rém kellemetlenül néztem rá –, mi a fenéről hablatyol itt? Gondolja, hogy pont most, amikor ez a kis pokolfajzat a nyakamba szakadt, és az otthon békéje millió darabra tört, pont most arra vagyok kíváncsi, hogy…

– Elnézését kérem, uram. Nem említettem volna ezt az előadást, uram, ha nem épp ettől támadt volna egy ötletem.

– Ötlete!

– Egy olyan ötlet, uram, amely becslésem szerint elrendezheti Mr. Bullivant házasodási gondjait. Ha szíveskednék emlékezni, azt kívánta, hogy e célból…

Bűnbánóan felhorkantam.

– Jeeves – mondtam –, én igazságtalan voltam magával.

– Dehogyis, uram.

– De igen. Az a benyomásom támadt, hogy teljesen átadta magát a tengerpart örömeinek, és ezt az ügyet elejtette. Jobban ismerhettem volna magát. Mondjon el mindent, Jeeves.

Megtisztelve hajolt meg. Én mosolyogtam. Egymás nyakába éppenséggel nem borultunk, de értésére adta egyik a másikának, hogy megint rendben van minden.

– Ebben az Apró kis kezek című filmben, uram – mondta Jeeves –, a gyermek szülei, mint említettem, elszakadtak egymástól.

– Elszakadtak egymástól – bólintottam. – Helyes. És aztán?

– Eljött egy nap, uram, amikor a kisgyermek ismét összehozta őket.

– Hogyan?

– Ha jól emlékszem, uram, azt mondta: „Apuci, méjnem szejeted má anucit?”

– És aztán?

– Tekintélyes mennyiségű érzelmet tanúsítottak. Ezt követőleg sor került egy idővisszapörgetésre; jeleneteket láttunk a pár udvarlási időszakából, házasságuk korai periódusából, valamint néhány snittet híres történelmi szerelmespárokról; a film a pár képével zárult, amint átölelik egymást, a gyermek természetes elégedettséggel figyeli őket, és a távolban orgonán szól a Szívek és virágok dallama.

– Folytassa, Jeeves – mondtam. – Különösképpen elkezdett érdekelni. Kapiskálom az ötletet. Úgy érti, hogy…

– Úgy értem, uram, hogy mivel ez az ifjú úriember a körünkben tartózkodik, talán lehetséges volna az elmondottakhoz hasonló kibontakozás megrendezése Mr. Bullivant és Miss Vickers részvételével.

– Nem feledkezett meg róla, Jeeves, hogy a gyerek nem rokona se Mr. Bullivantnek, se Miss Vickersnek?

– Még ezt a hátulütőt beszámítva is úgy becslem, uram, hogy jó eredmények érhetők el. Arra gondolok, uram, hogy ha lehetséges volna Mr. Bullivantet és Miss Vickerst a gyermek jelenlétében összehozni, és a gyermek mondana valami megindító hatású…

– Abszolút tudom követni, Jeeves – kiáltottam föl lelkesülten. – Ez óriási! Ebben a szobában fogjuk megrendezni a jelenetet. Gyermek: középen. Lány: bal közép. Freddie: az előtérben, a zongoránál. Nem, az nem jó. Csak a Rózsafüzérből tud egy keveset, egy ujjal; a lágy muzsikát ejtjük. De a többi nagyszerű. Hallgasson ide – mondtam –, ez a tintatartó itt Miss Vickers. Ez a bögre a Marvis Bay-i Emlék felirattal, ez a gyerek. Ez a tolltörlőrongy Mr. Bullivant. Jön a dialógus a gyerek végszaváig. A gyerek elmondja a maga szövegét, például: „Cúna néni, méjnem szejeted má apucit?” Játék: a gyerek kinyújtja a karját. A kép egy percre kimerevedik. Freddie át balra, megfogja a lány kezét. Játék: nagyokat nyel, gombóc a torokban. Bejön a nagy monológ: „Ah, Elizabeth, nem tartott már eddig is túl soká ez a félreértés közöttünk? Ládd! Már ez az öklömnyi gyermek is kioktat!” És így tovább. Csak a fő vonalakat mondtam el. A saját szerepét Freddie dolgozza majd ki. Viszont meg kell írni a gyerek szövegét. Az, hogy „Cúna néni, méjnem szejeted má apucit?” nem elég konkrét. Amire szükség van, az ennél sokkal…

– Ha szabad egy javaslattal élnem, uram…

– Igen?

– A következő szavak használatát indítványoznám: „Puszit Freddie-nek!” Ez rövid, könnyen memorizálható, és megítélésem szerint épp a lényegre szorítkozik.

– Zseniális, Jeeves!

– Nagyon köszönöm, uram.

– Legyen „Puszit Freddie-nek!” De hát, Jeeves, hogy az ördögbe hozzuk össze őket ebben a szobában? Miss Vickers nem áll szóba Mr. Bullivanttel. Egy mérföldnél közelebb nem is megy hozzá.

– Ez nehézkes, uram.

– Sebaj. Majd belső helyett külsőben csináljuk meg. Valahol a parton könnyen be tudjuk keríteni a nőt, ha kész a forgatókönyv. Közben a gyerekkel át kell venni a szöveget, hogy tévesztés nélkül fújja.

– Igen, uram.

– Helyes! Szöveg- és mozgáspróba holnap délelőtt pontban tizenegykor.

Szegény Freddie olyan cudar lelkiállapotban volt, hogy elhatároztam: nem is mondom el neki az ötletet mindaddig, amíg a gyerek kiképzését be nem fejeztük. Freddie-nek nem volt alkalmas a hangulata arra, hogy ezzel is megterheljük. Erőfeszítéseinket Totyikára összpontosítottuk. És már a folyamat legelején beláttuk: az egyetlen módja, hogy Totyikát működésre bírjuk, ha édességeket alkalmazunk, anyagi ösztönzésként, hogy úgy mondjam.

– A fő nehézség, uram – mondta Jeeves az első próba végén –, mint látom, a kapcsolat megteremtése az ifjú úriember agyában az általunk kívánt szavak és a nyalánkság között.

– Pontosan – mondtam. – Ha egyszer a koma ráébred, hogy e két szó tiszta és érthető kiejtése automatikusan csokis nugátot eredményez, nyert ügyünk van.

Gyakran jutott eszembe, milyen érdekes lehet állatszelídítőnek lenni – stimulálni a nyiladozó intelligenciát satöbbi. Na, ez ugyanolyan izgalmas volt. Voltak napok, amikor ránk mosolygott a siker, és a srác úgy fújta a szövegét, mint egy öreg profi. Aztán megint totál szétesett. Az idő meg repült.

– Sietnünk kell, Jeeves – mondtam. – A gyerek nagybátyja bármelyik nap megjöhet, hogy elvigye.

– Pontosan, uram.

– Második szereposztásunk meg nincs.

– Így igaz, uram.

– Dolgoznunk kell! Meg kell mondjam, ez a gyerek olykor nagyon el tudja venni az ember kedvét. Szerintem ezt a szerepet mostanra már egy süketnéma is megtanulta volna.

Azért a kölyök javára kell írni, hogy iparkodott. A kudarc nem vetette vissza. Valahányszor édesség került a szeme elé, nekiugrott a szövegének, és mindaddig mondogatott ezt-azt, amíg véletlenül rá nem futott arra, amit vártunk tőle. A fő hibája a megbízhatatlanság volt. A magam részéről így is kész lettem volna az első kínálkozó alkalommal vállalni a nyilvános előadás kockázatát, de Jeeves nemet mondott.

– Nem támogatnám a sietséget, uram – mondta. – Mindaddig, míg a fiatalúr emlékezete nem működik kellő biztonsággal, komoly kockázattal nézünk szembe. Ha emlékszik rá, uram, ma például azt mondta: „Gyufát Freddie-nek!” Ezzel a szöveggel nem nyerhető el egy ifjú hölgy szíve, uram.

– Nem bizony. Freddie ki is húzhatja a gyufát. Igaza van, Jeeves. El kell halasztanunk a premiert.

De úgy éljek, nem halasztottuk el! Már másnap délután fölment a függöny.

Senkit nem lehet érte hibáztatni – engem a legkevésbé. Ez a végzet ujja volt. Jeeves épp elment valahová, egyedül voltunk a házban Freddie-vel meg a kölyökkel. Freddie épp hogy letelepedett a zongorához, én meg vittem volna a gyereket ki a házból gyakorlatozni; alig értem vele a verandára, jött szemben az Eliza-beth lány, útban a strand felé. A gyerek, amint meglátta, barátilag fölordított, mire a lány megtorpant a lépcső alján.

– Szia, picikém – mondta. – Jó reggelt – szólított meg engem is. – Bejöhetek?

Nem várta meg a választ. Egyszerűen csak felugrott a verandára. Ilyen fajta lány volt. Elkezdett a sráccal vacakolni. Közben, kétméternyire se tőle, Freddie ott püfölte a zongorát a nappaliban. Őrült zavarba ejtő szitu volt, higgyék el Bertramnak. Freddie-nek bármelyik pillanatban eszébe juthat, hogy kijöjjön a verandára, az ő szerepét meg még el se kezdtem próbálni.

Megpróbáltam elhárítani a veszélyt.

– Épp a partra indultunk – mondtam.

– Igen? – mondta a lány. Egy pillanatra elhallgatott. – Hangoltatja a zongorát? – kérdezte aztán. – A nénikém régóta keres hangolót a mi zongoránkhoz. Megengedi, hogy bemenjek, és szóljak az embernek, hogy ha itt végzett, jöjjön át hozzánk?

Megtöröltem a homlokomat.

– Most inkább ne – mondtam. – Amíg dolgozik, inkább ne. Ezek a fickók ki nem állhatják, ha munka közben zavarják őket. Van bennük művészhajlam. Majd én megmondom neki később.

– Jó. Annyit mondjon neki, hogy a Fenyves villába jöjjön. Vickerséket keresse… Ó, úgy hallom, befejezte. Lehet, hogy egy pillanat múlva már itt is lesz. Várok egy kicsit.

– Nem gondolja… Szóval nem kéne már a strandon lennie? – próbálkoztam.

Épp a kölyökhöz gügyögött, nem hallotta, amit mondtam. A táskájában turkált, keresett valamit.

– A strandra… – hebegtem.

– Nézd csak, mit hoztam neked, picikém! – mondta a lány. – Gondoltam, hogy találkozunk valahol, vettem neked a kedvencedből.

És, úgy éljek, a srác kidülledő szeme elé tartott egy akkora csokoládét, mint Albert herceg emlékműve!

Több se kellett. Épp egy hosszú próba után voltunk, a gyerek jól benne volt a szerepben. Mindjárt elsőre beletrafált.

– Puszit Fjeddie-nek! – ordította.

És kinyílt a franciaablak, és kilépett a verandára Freddie, mintha csak a végszavára várt volna.

– Puszit Fjeddie-nek! – sivította a srác.

Freddie nézte a lányt, a lány meg őt. Én a földet néztem, a gyerek pedig a csokoládét.

– Puszit Fjeddie-nek! – bömbölte. – Puszit Fjeddie-nek!

– Mit jelentsen ez? – fordult hozzám a lány.

– Jobb, ha odaadja neki – feleltem. – Addig nem hagyja abba.

Elizabeth Vickers odaadta a csokoládét, a kölyök elcsitult. Freddie, szegény marha csak állt és tátogott, égy szó se jött ki a száján.

– Mit jelentsen ez? – kérdezte a lány újból. Az arca rózsaszín lett, és a szeme valahogy úgy csillogott, hogy az ember úgy érezte, mintha a csontvázából semmi nem maradt volna, ha értik, mire gondolok. Bizony, Bertram ki volt filézve. Nem tudom, előfordult-e már valakivel, hogy tánc közben rálépett a partnere szoknyájára – mármint abban az időben, amikor a szoknyák még olyan hosszúak voltak, hogy rájuk lehetett lépni –, és hallotta a reccsenést, és hallotta, hogy a lány ángyali mosollyal azt mondja: „Kérem, ne mentegetőzzék. Igazán semmiség”, aztán belenézett abba a tiszta kék szempárba, és menten úgy érezte, mintha egy gereblye fogaira lépett volna, és a nyél felcsapódva pont a szeme közé vágódna. Na, hát így nézett Freddie Elizabethje.

– Nos? – mondta, és a foga kattant egy picit.

Csak hápogni tudtam. Aztán azt mondtam, ez nem jelent semmit. Aztán azt mondtam, hogy ez nemjelent sokat. Aztán azt mondtam: „Hát szóval az a helyzet…”, és elmeséltem mindent. És a hülye Freddie meg egész idő alatt ott állt leesett állal, és meg se szólalt. Kezdettől fogva egyetlen nyikkanást se adott ki magából. Nem mintha a lány megszólalt volna. Csak állt és figyelt.

Aztán elkezdett nevetni. Sose hallottam, hogy egy lány ennyit nevetett volna. Nekitámaszkodott a veranda falának, és sikítozott. Freddie, a kukaság világbajnoka meg mindeközben csak állt, és nem mondott semmit.

Na, befejeztem a mesémet, aztán a lépcső felé indultam. Elmondtam, amit elmondhattam, most úgy éreztem, ezen a helyen a szövegkönyv kábé ezt az utasítást írja számomra: Óvatosan el. Végső elkeseredésemben feladtam szegény Freddie-t. Ha akár csak egy szót szólt volna, nincs semmi baj. De ő nem.

Alig kerültem látótávolságon kívül, szembejött Jeeves.

– Jeeves – mondtam –, mindennek vége. A dolognak annyi. Szegény kedves öreg marha Freddie abszolút hülyét csinált magából, és elpuskázta az előadást.

– Valóban, uram? Mi történt voltaképpen?

Elmeséltem.

– Belesült a szövegbe – mondtam befejezésül. – Csak ácsorgott, nem mondott semmit, márpedig ha van helyzet, amely ékesszólást követel, hát ez volt az. Egyszerűen… Szűz Máriám! Nézzen csak oda!

Közben visszaértünk oda, ahonnan már látni lehetett a házat; előtte álldogált hat gyerek, egy dada, két léhűtő, egy másik dada meg a fűszeres segédje. Mindannyian kimeredt szemmel bámultak. Az úton nyargalva közeledett öt további gyerek, egy kutya, három férfi és egy kisfiú, mind készen arra, hogy kimeredt szemmel bámuljanak. A verandánkon pedig összeölelkezve ott állt Freddie és az ő Elizabethje, mit sem tudva a nézőközönségről – mintha egyedül lettek volna a Szahara közepén.

– Szűz Máriám! – ismételtem.

– Úgy fest a helyzet, uram – szólalt meg Jeeves –, mintha mégis közmegelégedéssel zárult volna az eset.

– Az. Lehet, hogy a jó öreg Freddie belesült a szövegbe – mondtam –, de ami a játékot illeti, ott úgy látszik, nagyot alakított.

– Nagyon is igaz lehet, uram – felelte Jeeves.

BEDOBOM MAGAM A KIS BINGÓÉRT

Leitatósoztam kéziratom utolsó oldalát, és hátrahanyatlottam – többé-kevésbé végkimerülten. Hihetetlen homlokverítékezés árán a dolog egész formásnak látszott; épp újraolvastam, azon tanakodva, hogy a végére biggyesszek-e még egy bekezdést, amikor kocogtattak az ajtón, és Jeeves lépett be.

– Mrs. Travers keresi telefonon, uram.

– Á! – mondtam. Gondolataimból felocsúdva, ugye értik.

– Igen, uram. Üdvözletét küldi, és azt szeretné tudni, milyen előrehaladást sikerült elérnie a cikkel, amelyet a számára ír.

– Jeeves, lehet hosszú férfialsót emlegetni egy nőlapban?

– Nem, uram.

– Akkor azt mondja meg neki, hogy befejeztem a cikket.

– Igenis, uram.

– Jeeves, ha ezzel végzett, jöjjön vissza. Szeretném, ha végigfutná ezt itt, és áldását adná rá.

Dahlia nénikém, aki Milady Budoárja címmel egy nőknek szóló lapot szerkeszt, nem sokkal azelőtt bekerített, és rábeszélt, hogy írjak pár szakértő szót a „Férjek és Fivérek” rovatba arról, hogy „Mit visel ma a jól öltözött férfi”. Hiszek abban, hogy támogatni kell a nagynéniket, ha megérdemlik; különben is rengeteg ellenszenvesebb figura szaladgál a városban, mint ő; úgyhogy végül is beadtam a derekamat. De becsületszavamra mondom, ha a leghalványabb sejtelmem lett volna róla, minek nézek elébe, még a rokoni szeretet se tartott volna vissza, hogy beintsek neki. Iszonyatos munka volt, a végsőkig elcsigázta szervezetemet. Ma már nem csodálom, hogy ezek az író fickók mind megkopaszodnak, és az arcukon szenvedés tükröződik.

– Jeeves – mondtam, mikor visszajött –, nem olvassa véletlenül a Milady Budoárja című lapot?

– Nem, uram. Ez a periodika mindeddig elkerülte a figyelmemet.

– Na, a jövő héten spendírozzon rá hat pennyt, mert meg fog jelenni benne ez a cikk. Wooster a jól öltözött férfiról, tudja?

– Csakugyan, uram?

– Bizony, Jeeves. Felülmúltam önmagamat a témában. Van benne egy rész a zoknikról, azt hiszem, tetszeni fog magának.

Átvette a kéziratot, elmerült benne, és gyengéd, egyetértő mosoly ült az arcára.

– A zoknis bekezdés valóban a helyes szellemet tükrözi, uram – mondta.

– Jól ki van bontva, mi?

– Szerfelett, uram.

Feszülten kémleltem az arcát, ahogy tovább olvasott, és, amint vártam is, a szeretet fénye egyszer csak kihunyt a tekintetében. Erőmet összeszedve felkészültem a kellemetlen jelenetre.

– Most ért a „puha selyeming mint estélyi viselet” részhez? – kérdeztem lazán.

– Igen, uram – felelte Jeeves mély hangon, hidegen, mintha a legjobb barátja harapott volna a bokájába. – És ha megbocsátja, uram…

– Nem tetszik?

– Nem, uram. Puha selyeminget nem viselnek estélyi öltözékhez, uram.

– Jeeves – mondtam, és nyílegyenesen belenéztem a pasas szemébe –, márpedig nagyon is fognak viselni. Jobb, ha tőlem tudja, most rendeltem egy tucattal Peabody és Simmstől, és hiába néz így, ebben a kérdésben gyémántkeménységű leszek.

– Ha szabad…

– Nem, Jeeves – emeltem fel a kezem –, a vita hasztalan. Senki se becsüli többre a. maga véleményét, ami a zoknikat és a nyakkendőket, sőt továbbmegyek, ami a kamasnikat illeti, de amikor estélyi ingekről van szó, cserbenhagyja az ítélőképessége. Nincs perspektívája. Előítéletek rabja, reakciós. Retrográd, ez a helyes kifejezés. Talán érdekelni fogja, hogy legutóbb Le Touquet-ban egy este a walesi herceg viharzott be a kaszinóba, és bizony puha selyeming volt rajta.

– Ő királyi fensége megengedhet magának bizonyos szabadosságot, uram, amit az ön esetében…

– Nem, Jeeves – mondtam határozottan –, ennek nincs értelme. Ha egy Wooster gyémántkemény, akkor… na, szóval akkor gyémántkemény, ha érti, mire gondolok.

– Igenis, uram.

Láttam, hogy a pasi meg van sebezve, és persze az egész epizód rém felzaklató és kellemetlen volt; az ilyesmin mégis túl kell esni. Hát végül is, rabszolga az ember, vagy nem rabszolga? Ez a dolog veleje. Miután kifejezésre juttattam álláspontomat, témát váltottam.

– Na, hát ennyit erről – mondtam, – Beszéljünk másról. Ismer szobalányokat, Jeeves?

– Szobalányokat, uram?

– Ugyan, ugyan, Jeeves, tudja maga, mi az, hogy szobalány.

– Szobalányt akar felvenni, uram?

– Nem én, hanem Mr. Little. Tegnapelőtt találkoztam vele a klubban, és a tudomásomra hozta, hogy Mrs. Little magas összegű díjat tűzött ki annak, aki talál egy olyan szobalányt, amelyik garantáltan kíméletesen bánik a porcelánnal.

– Valóban, uram?

– Igen. A jelenleg hivatalban lévő állítólag úgy jár a házban, mint egy tájfun, számum vagy sirokkó. Szóval, ha ismer egyet…

– Számosat ismerek, uram. Némelyiket bensőségesen, mások csupán ismerőseim.

– No, akkor nézzen szét a régi pajtások között. Most pedig kérem a kalapom, a botom és a többi kelléket. Mennem kell, hogy leadjam a cikket.

A Milady Budoárja szerkesztősége a Covent Garden környékén egy kis zűrös mellékutcában működött; a viseltes káposztalevelekből és paradicsomból álló járda-lepedéken átgázolva épp az ajtóhoz értem, amikor ki más lépett ki rajta, mint Mrs. Little. A család régi barátjának kijáró örömmel üdvözölt, annak ellenére, hogy már jó ideje nem jártam náluk.

– Mit keresel errefelé, Bertie? Azt hittem, a Leicester Square-től keletre a lábad se teszed.

– Egy cikket adok le; Dahlia nénikém rendelte. Itt az emeleten csinál egy lapot. Milady Budoárja a címe.

– Milyen véletlen! Én is épp most ígértem meg, hogy írok neki egy cikket.

– Ne csináld – mondtam buzgón. – Fogalmad sincs, milyen rettenetes meló… Ó, de mit is beszélek, hiszen te szokva vagy az ilyenhez, mi?

Hülyeséget mondtam. A kis Bingo Little, talán emlékeznek rá, Rosie M. Bankst, a híres regényírónőt vette feleségül, széles körben elismert és olvasott művek szerzőjét. Egy ilyen cikk megírása neki papedli.

– Nem, nem hiszem, hogy gondot okozna – mondta. – A nénikéd rém kellemes témát javasolt.

– Helyes. Jut eszembe, szóltam az emberemnek, Jeevesnek, hogy szerezzen nektek szobalányt. Ő ismeri az egész brancsot.

– Nagyon köszönöm. Igaz is, mit csinálsz holnap este?

– Semmit a világon.

– Akkor gyere át hozzánk vacsorázni. Meghívtam a nagynénédet, és lehet, hogy a bácsikád is eljön. Nagyon szeretném megismerni.

– Kösz, örömmel.

Ez így volt igaz. Lehet, hogy a Little-háztartás szobalányok dolgában csehül áll, de szakácsilag nagyon is ott van. Valamikor valahol Bingónénak sikerült kiásnia egy elképesztően tehetséges francia pasit. Az ürge valami döbbenetes ragut képes előállítani. Az öreg Bingo legalább öt kilót fölszedett, amióta ez az Anatole belépett.

– Szóval nyolckor.

– Rendben. Kösz még egyszer.

Elhúzott, én meg fölmentem az emeletre, hogy leadjam az anyagot, ahogy mi, szakmabeliek mondjuk.

Dahlia nénit mindenféle rendű és rangú papirosok halmazának kellős közepén találtam. Általában nemigen vagyok családias típus, de Dahlia nénikémmel mindig jó cimborák voltunk. Thomas bácsikámhoz ment feleségül – köztünk szólva elég nagy hólyag az öreg –, abban az évben, amikor Harangvirág nyerte a cambridgeshire-i derbyt; még ki se léptek a templomból, már azt mondtam magamban: „Ez a nő túlságosan is jó az öreg szivarnak.” Dahlia néni kedves, nagylelkű teremtés – az a fajta, amilyennel tucatszám találkozhatsz a vadászmezőkön. Ami azt illeti, míg feleségül nem ment Thomas bácsihoz, élete nagy részét tényleg lóháton töltötte; a bácsi viszont nem hajlandó vidéken élni, így a néni attól kezdve az újságjában éli ki energiáit.

Ahogy beléptem, fölmerült a felszínre, és vidáman a fejemhez vágott egy könyvet.

– Helló, Bertie! Te tényleg megírtad azt a cikket?

– Az utolsó vesszőig.

– Na, ez rendes. Szent isten, fogadok, hogy rettenetes.

– Épp ellenkezőleg, hihetetlenül izgalmas; sőt mi több, nagy részét Jeeves is jóváhagyta. A selyemingről szóló rész egy kicsit elevenére tapintott, de nekem elhiheted, Dahlia néni, hogy a selyeming már nagyon itt van, és egyre gyakrabban lesz látható a premiereken meg a többi társas összejövetelen.

– Ez a te Jeevesed – mondta Dahlia néni, miközben a cikket egy kosárba dobta, és néhány kósza papírlapot felszúrt egy henteskampóhoz hasonlatos dologra – egy tróger, nyugodtan meg is mondhatod neki, hogy én üzenem.

– Ugyan már – mondtam. – Lehet, hogy ingügyben nincs igaza…

– Nem arról beszélek. Már egy hete, hogy megkértem, szerezzen nekem szakácsot, és azóta se talált.

– Szűz Máriám! Hát mi ez a Jeeves? Egy munkaközvetítő? Egy cupringer? Mrs. Little szobalányt keres nála. Most találkoztam vele odakint. Azt mondja, rendeltél tőle valamit.

– Igen, hála legyen az égnek. Arra számítok, hogy kicsit föl fogja nyomni a példányszámot. Én el nem bírom olvasni a dolgait, de a nők buknak rá. Sokat fog számítani, ha ott lesz a neve a borítón. És szükségünk is van erre.

– Nem megy a lap?

– Megyeget, de a példányszámot feltornászni lassú ügy.

– Képzelem.

– Világos pillanataiban Tommal is meg tudom ezt értetni – mondta Dahlia néni, miközben fölnyársalt még néhány papírlapot. – De épp mostanában szegény tökfejen megint erőt vett a pesszimizmus. És ez egyedül attól az elfuserált gépésztől függ, aki szakácsnőnek nevezi magát. Még egypár az állítólagos vacsoráiból, és Tom nem fogja kifizetni a nyomdaszámlát.

– Nem mondod komolyan!

– Komolyan mondom. Tegnap vacsorára volt valami, a szakácsnő ris de veau ŕ la financičre-nek nevezte, amitől Tom háromnegyed órán át csak arról szavalt, hogy megy pocsékba a sok drága pénz, és nem lehet belőle semmit felmutatni.

Értettem és fenemód sajnáltam is a nénikémet. Thomas bácsi kolosszális mennyiségű pénzt keresett Keleten, de közben kikészült az emésztése. Ettől aztán elég nehezen kezelhetővé vált. Nemegyszer fordult elő, hogy együtt ebédeltünk; egészen a halig derűs volt és vidám, de egyszer csak begorombult, még mielőtt a sajtot kihozták volna.

Ki is volt az a fazon, akit Oxfordban el akartak velem olvastatni? Sip… Sup… Schopenhauer. Ez az. A legbúvalbéleltebb mókus a világon. Na most, Thomas bácsihoz képest, ha az emésztőnedvei igazán oldalba rúgták, Schopenhauer olyan volt, mint egy gyerekmese. És ami a legrosszabb, már Dahlia néni szempontjából, hogy ilyenkor mindig úgy érzi, a tönk szélére jutott, és elkezd takarékoskodni.

– Ez durva – mondtam. – Na mindegy, egy jó vacsorában biztosan része lesz: holnap este Little-éknél.

– Tudod ezt garantálni, Bertie? – élénkült fel Dahlia néni. – Egyszerűen nem merem megkockáztatni, hogy valami ehetetlennek tegyem ki.

– Fantasztikus a szakácsuk. Jó ideje nem jártam náluk, de ha az utóbbi két hónapban nem jött ki a formájából, Thomas bácsi élete legjobb vacsorája elé néz.

– Attól csak még rosszabb lesz neki, mikor vissza kell térnie a saját húshamvasztónkhoz – mondta Dahlia néni, kissé maga is átcsúszva Schopenhauer táborába.

A kicsinyke fészek, ahol Bingo és arája megtelepedett, St. John’s Woodban terül el; afféle vidám házikó, egy darabka kerttel. Mikor másnap este odaértem, azt kellett tapasztalnom, hogy én vagyok az utolsó. Dahlia néni egy sarokban diskurált Rosie-val, Thomas bácsi pedig a kandallónál ácsorgott Bingóval, és egy koktélt szürcsölgetett összehúzott szemmel, gyanakodva, mint valaki, aki Borgiáéknál készül vacsorázni; mintha azt mondogatná magának: ha pont ez a koktél véletlenül nem mérgezett is, később bizonyára bőven jut kárpótlás.

Persze Thomas bácsitól nem is reméltem, hogy sugározni fog belőle az életöröm, nem is nagyon hederítettem rá. Ami viszont meglepett: Bingo is irgalmatlanul búbánatos volt. Bármit lehet mondani Bingo ellen, de azzal senki se vádolhatja, hogy lelombozó házigazda. Legénykorában sokszor voltam tanúja, hogy már a leves előtt elkezdte a kenyérgalacsin-hajigálást. Most viszont méltó párja volt Thomas bácsinak. Megviseltnek, elgyötörtnek láttam, mint amikor egy Borgia egyszer csak rájön: elfelejtett ciánt tenni az erőlevesbe, és minden pillanatban megszólalhat a vacsorához hívó gong.

És a rejtély megoldásához csöppet sem segített az, amit mondott, mielőtt a társalgás általánossá vált. Míg a koktélomat kitöltötte, hirtelen odahajolt.

– Bertie – suttogta kellemetlen, lázas izgatottsággal –, beszélnünk kell. Élet-halál kérdése. Holnap reggel legyél otthon.

Ennyit mondott. Közvetlenül ezután eldördült a rajtpisztoly, és mindannyian átcsattogtunk az ünnepi asztalhoz. Mert meg kell mondanom, attól a pillanattól kezdve a dolog teljesen kipárolgott a fejemből. A jó öreg Anatole ugyanis, talán a vendégek jelenlététől inspirálva, abszolút felülmúlta önmagát.

Nem szokásom elhamarkodottan szólni ezekről a kérdésekről. És mégis, megismétlem: Anatole felülmúlta önmagát. Egyike volt ez a legjobb vacsoráknak, amelyeket valaha magamhoz vettem. Thomas bácsi is úgy fölelevenedett, mint egy meglocsolt virág. Amikor asztalhoz ültünk, épp a kormányzatról mondott egyet-mást, amit a kormányzat nem tett volna ki az ablakba. A consommé pâté d’Italie-nál azt mondta: persze mit várhat az ember manapság? A paupiettes de sole ŕ la princesse-nél sportszerűen elismerte, hogy mégsem lehet a kormányzatot tenni felelőssé a randa időjárásért. Nem sokkal a caneton Aylesbury ŕ la broche után pedig teljes mellszélességű támogatásáról biztosította a fiúkat.

Bingo meg egész idő alatt úgy nézett, mint egy bagoly, akit titkos bánat marcangol. Rejtély!

Míg hazafelé sétáltam, sokat törtem ezen a fejem, és abban bizakodtam, hogy szomorú történetével nem túl korán tör rám másnap reggel. Úgy nézett ki, mint aki képes fél hétkor berontani.

Mikor hazaértem, Jeeves még fent volt.

– Kellemes volt a vacsora, uram? – kérdezte.

– Eszméletlenül, Jeeves.

– Örömmel hallom, uram. Mr. George Travers telefonált, nem sokkal azután, hogy ön eltávozott. Az volt a határozott kívánsága, hogy ön találkozzék vele Harrogate-ben, uram. Ő maga a holnap reggeli vonattal utazik oda.

George bácsikám kedélyes öregúr, aki éveken át túlságosan elkényeztette magát, úgyhogy Harrogate vagy Buxton állandóan a feje fölött lóg, mint a Hogyishívják kardja. És utál egyedül utazni.

– Ez nem fog menni – mondtam. – George bácsi Londonban is elég rossz, nem fogom magam egy ilyen gyógyhelyen összezárni vele.

– Rendkívül fontosnak mondta ezt, uram.

– Nem, Jeeves – mondtam határozottan. – Segíteni mindig kész vagyok, de George bácsi… nem, nem! Hogy mondjam: hát nem?

– Igenis, uram – mondta Jeeves.

Öröm volt hallani, ahogy ezt mondta. Juhászodott a pasi, abszolúte Juhászodott. Ebből is kiderült: érdemes volt a sarkamra állni abban az ingügyben.

Mikor Bingo másnap reggel beállított, már megreggeliztem, és készen álltam a fogadására. Jeeves bevezette, és ő leült az ágy szélére.

– Jó reggelt, Bertie – mondta a kis Bingo.

– Jó reggelt, öregem – válaszoltam udvariasan.

– Ne menjen ki, Jeeves – mondta a kis Bingo tompán. – Várjon.

– Uram?

– Maradjon. Vesztegeljen. Dobja be magát. Szükségem lesz magára.

– Igenis, uram.

Bingo cigarettára gyújtott, és üres tekintettel meredt a tapétára.

– Bertie – mondta –, a legfélelmetesebb iszonyat van folyamatban. Ha nem történik valami, mégpedig sürgősen, akkor a társadalmi presztízsem oda, önbecsülésem a semmivel válik egyenlővé, a nevem rongy lesz, és soha többé nem tehetem be a lábam London West End negyedébe.

– A nénikéd! – fakadtam ki szavainak súlya alatt.

– Épp hogy a tiéd – mondta a kis Bingo üres kacajjal. – Pontosan erről van szó. Az egész a te fránya nénikéd műve.

– Melyik fránya nénikém? Fogalmazz pontosabban, öregem. Sok nénikém van.

– Mrs. Travers. Amelyik azt a rohadt újságot csinálja.

– Na nem, a fenébe is – tiltakoztam. – Az összes nénikém közül ő az egyetlen normális. Jeeves, hajlandó ezt tanúsítani?

– Be kell vallanom, uram, magamnak is mindig ez volt a benyomásom.

– Hát akkor vizsgálja felül – mondta a kis Bingo. – Ez a nő egy közellenség, családi otthonok feldúlója, egy rém. Tudod, mit csinált, Bertie? Felkérte Rosie-t, hogy írjon egy cikket a szennylapjába.

– Tudok róla.

– Jó, de azt nem tudod, hogy miről.

– Azt nem. Csak annyit mondott: Dahlia nénitől kapott egy remek ötletet.

– Rólam ír!

– Rólad?

– Igen, rólam! Rólam! És tudod, mi a címe? Az a címe: „Hogyan teszem boldoggá icipici férjecskémet?”

– Micsodámat?

– Icipici férjecskémet!

– Mi az, hogy icipici férjecske?

– Úgy látszik, én vagyok – mondta a kis Bingo mély keserűséggel. – És a cikk tanúsága szerint még egy csomó más is vagyok, amit még egy régi barát előtt sem vagyok hajlandó elismételni, több annál bennem a szemérem. Röviden: ez az egész sátáni dolgozat afféle „emberi mozzanat” sztori; az a fajta intim bepillantás a házaséletbe, amin a női olvasóközönség előszeretettel szokott csámcsogni; mindenféle adat Rosie-ról meg rólam, hogy mit csinál, amikor durcásan jövök haza, meg a többi efféle. Én mondom, Bertie, ha eszembe jut, hogy mit írt a második bekezdésben, belepirulok.

– Mit írt?

– Nem mondom meg. De nekem elhiheted, hogy túlmegy minden határon. Senki sem szereti Rosie-t jobban, mint én; a mindennapi életben egy aranyos, értelmes lány, de abban a pillanatban, hogy leül a diktafon elé, abszolút kivetkőzik önmagából. Bertie, annak a cikknek nem szabad megjelennie!

– De…

– Ha megjelenik, kiiratkozom a klubomból, szakállt növesztek, és remetének állok. Nem leszek képes a világ szemébe nézni.

– Nem szívod egy kicsit túlságosan mellre, öregem? – kérdeztem. – Jeeves, nem gondolja, hogy Mr. Little egy kicsit felfújja az ügyet?

– Nos, uram…

– Hogy felfújom! – mondta a kis Bingo indulatosan. – Te nem hallottad a szöveget. Én igen. Rosie tegnap vacsora előtt föltette a diktafonhengert; kísérteties volt hallani, ahogy a masina elkrákogja azokat a borzalmas mondatokat. Ha a cikk megjelenik, minden haverom halálra fog ugratni. Bertie – mondta, és hangja rekedt suttogássá fakult –, neked annyi a fantáziád, mint egy varacskos disznónak, de még te is el tudod képzelni, mit fog szólni Jimmy Bowles és Tuppy Rogers, hogy csak kettőt említsek, ha azt látják rólam kinyomtatva, hogy „félig isten, félig csacsogó, rakoncátlan gyermek”.

El tudtam képzelni.

– Csak nem ezt mondta? – hebegtem.

– De mennyire hogy ezt mondta. És ha hozzáteszem, hogy ezt a mondatot azért választottam, mert kábé ez az egyetlen, amelyiket végig bírom hallgatni, rá fogsz jönni, minek nézek elébe.

Belekapaszkodtam a takaróba. Bingo sok-sok éve a haverom, és mi Woosterek kitartunk a cimboráink mellett.

– Jeeves – mondtam –, hallotta ezt?

– Igen, uram.

– A helyzet komoly.

– Igen, uram.

– Be kell dobnunk magunkat.

– Igen, uram.

– Jutott eszébe valami?

– Igen, uram.

– Micsoda? Komolyan beszél? – Igen, uram.

– Bingo – mondtam –, süt még a nap. Jeevesnek eszébe jutott valami.

– Jeeves – szólt Bingo remegő hangon –, ha átsegít ezen a válságon, kérhet tőlem bármit, a fele királyságomig bezárólag.

– A dolog – kezdte Jeeves – kitűnően összevág ama másik feladattal, amellyel ma reggel bíztak meg, uram.

– Miről beszél?

– Mrs. Travers felhívott telefonon, nem sokkal azelőtt, hogy behoztam az ön teáját, uram, és felkért, próbáljam meg Mr. Little szakácsát rábírni: hagyja el szolgálatát, és csatlakozzék az ő házi személyzetéhez. Úgy tetszik, Mr. Traverst elbűvölte a szóban forgó ember szakmai tudása, uram, olyannyira, hogy késő éjszakáig az illető képességeiről beszélt.

A kis Bingo félelmetes halálordítást hallatott.

– Micsoda? Az a szipirtyó el akarja csórni a szakácsomat?

– Igen, uram.

– Miután a kenyeremet és a sómat ette, az ördögbe is!

– Attól tartok, uram – sóhajtott Jeeves –, hogy szakácsok tekintetében a hölgyek erkölcsi érzéke erősen fogyatékos.

– Fél pillanat, Bingo – mondtam, mert úgy láttam, a srác hosszas szónoklathoz készülődik. – Hogyan vág ez össze a másik üggyel, Jeeves?

– Nos, uram, tapasztalataim azt mondják, hogy egyetlen hölgy sem képes megbocsátani egy másik hölgynek, ha egy igazán jó szakácsot elcsábít tőle. Meggyőződésem, hogy ha sikerül végrehajtanom a feladatot, amellyel Mrs. Travers megbízott, a szívélyes kapcsolatnak haladéktalanul vége szakad. Bizonyosra veszem: Mrs. Little olyan ellenérzésekkel fog viseltetni Mrs. Travers iránt, hogy nem lesz hajlandó a lapjának dolgozni. Következésképpen nemcsak Mrs. Traversnek szerezhetünk így örömet, hanem a cikk megjelenésének is útját állhatjuk. Ily módon két legyet üthetünk egy csapásra, uram, ha szabad ezzel a kifejezéssel élnem.

– Persze hogy szabad ezzel a kifejezéssel élnie, Jeeves – mondtam barátságosan. – És hozzátehetem: ez egyike a legjobb, legérettebb ötleteinek.

– Jó, de figyelj, tudod – bégetett a kis Bingo –, mit akarok mondani… szóval ez az Anatole… hova akarok kilyukadni, szóval ez egy világi jó szakács.

– Te tökfej, ha nem az volna, az egésznek nem lenne semmi értelme.

– Jó, de arról van szó… Szóval hiányozni fog. Rohadtul fog hiányozni.

– Szent isten – fakadtam ki. – Azt akarod mondani, hogy ebben a válságos helyzetben képes vagy a hasadra gondolni?

Bingo nehéz sóhajt hallatott.

– Hát nem bánom – mondta. – Úgy látom, ez olyan eset, mint amikor a sebész kése alá fekszik az ember. Jól van, Jeeves, csinálja. Igen, igen, Jeeves, csinálja csak. Holnap reggel benézek, hogy mit tud jelenteni.

És a kis Bingo lehorgasztott fejjel elkullogott.

Másnap reggel derűs volt és friss. Annyira friss, hogy valami illetlen órában tűnt fel nálam, Jeeves nagyon helyesen be sem engedte, nehogy megzavarjon szendergésemben.

Mire fölébredtem és fogadóképes állapotba hoztam magam, ő meg Jeeves már lefolytatott egy bensőséges beszélgetést a konyhában; mikor Bingo bekúszott a szobámba, már az arckifejezéséből láttam, hogy valami félresikerült.

– Ugrott az egész – mondta, és az ágyamra rogyott.

– Ugrott?

– Igen; a szakácscsábítás. Jeeves azt mondja, tegnap este beszélt Anatole-lal, és Anatole nem hajlandó kilépni.

– De hát Dahlia néni nem ígért neki többet, mim amennyit nálatok kap?

– A felső határ a csillagos ég, ezt mondta. Mégse volt hajlandó. Kiderült, hogy szerelmes a szobalányunkba.

– Nincs is szobalányotok.

– De van szobalányunk.

– Sose láttam. Tegnapelőtt egy pasi hozta be a vacsorát, aki úgy nézett ki, mint egy vidéki sírásó.

– Az a helybeli zöldséges, aki időnként, ha kell, átjön besegíteni. A szobalány szabadságon van – vagyis tegnap estig szabadságon volt. Vagy tíz perccel azelőtt érkezett vissza, hogy Jeeves jelentkezett; Anatole meg, ahogy hallom, el volt varázsolva az örömtől meg a szerelemtől, meg mindentől, hogy újra láthatja, szóval a pénzverde minden kincsével se lehetett volna elszakítani a nőtől.

– De figyelj csak ide, Bingo – mondtam –, ez egy hülyeség. Kezünkben a megoldás. Csodálom, hogy valaki, akinek annyi esze van, mint Jeevesnek, el tudott menni mellette. Dahlia néninek a szobalányt is át kell vennie Anatole-lal együtt. Akkor nem szakadnak el egymástól.

– Én is gondoltam erre.

– Fogadok, hogy nem.

– Dehogyisnem.

– Na, és ezzel a tervvel mi a baj?

– Nem működhet. Ha a nénikéd átveszi a mi szobalányunkat, akkor el kell küldenie a sajátját, igaz?

– És?

– Na most, ha a nénikéd elküldi a szobalányt, kilép a sofőr is, ugyanis szerelmes bele.

– Kibe? A nénikémbe?

– Nem. A szobalányba. Márpedig ez az egyetlen sofőr, aki a bácsikád megítélése szerint is eléggé óvatosan vezet.

Feladtam. Soha nem gondoltam volna, hogy a személyzeti traktusban ilyen élénken dúl a szexuális komplexus. Ezeket a háztartási alkalmazottakat mintha egy zenés vígjáték szereplői közül válogatták volna.

– Ó! – mondtam. – Na, ha így áll a helyzet, akkor alighanem megfeneklettünk. Az a cikk mégis meg fog jelenni, mi?

– Nem fog.

– Jeevesnek megint eszébe jutott valami?

– Nem, hanem nekem. – Bingo előrehajolt, és gyöngéden megpaskolta a térdemet. – Hallgass ide, Bertie – mondta –, te meg én együtt jártunk iskolába. Elismered?

– Igen, de…

– Te olyan srác vagy, aki sose hagyja cserben a haverját. Ez is köztudomású, nem?

– Az, de figyelj…

– Be fogod dobni magad. Nem vitás. Nem mintha – nevetett fel Bingo enyhe szemrehányással – valaha is kételkedtem volna ebben! Nem fogod a szükség óráján elhagyni a barátodat! De nem ám. Bertie Wooster? Soha!

– Jó, de egy pillanat. Mi ez a terv?

Bingo megnyugtatólag masszírozta a vállamat.

– Olyasmi, ami neked nagyon is a profilodba vág, Bertie-kém; olyasmi, ami neked meg se kottyan. Tulajdonképpen csináltál is már nagyon hasonlót – meséltél arról, amikor Easebyben elcsórtad a nagybátyád emlékiratait. Ez jutott eszembe hirtelen, innen jött az ötlet. Arról…

– Hé! Figyelj!

– Minden oké, Bertie. Nincs miért aggódnod. Semmi gond a világon. Most látom csak, mekkora hibát követtünk el, amikor Jeeves hülye, körülményeskedő módszerével próbáltuk elintézni az ügyet. Sokkal több értelme van egyenest belevágni, mint finomkodni. Egyszerűen…

– Jó, de figyelj…

– Ma délután elviszem Rosie-t színházba. A dolgozószobája ablakát nyitva hagyom, és amikor mi már jó messze leszünk, te bemászol, fogod a hengert, és kimászol. Hihetetlenül egyszerű…

– Jó, de egy pillanat…

– Tudom, mit akarsz mondani – folytatta Bingo, fölemelve a kezét. – Hogy találod meg a hengert? Ez aggaszt, mi? Hát ez könnyű lesz. El se tudnád hibázni. Az íróasztal bal felső fiókjában van, és a fiók nem lesz bezárva, mert négykor jön Rosie gépírónője, hogy legépelje a cikket.

– Hát figyelj ide, Bingo – mondtam. – Rémesen sajnállak, meg minden, de a betörésnél határozottan meg kell húznom a vonalat.

– De hát, a fenébe is, csak azt kérem tőled, amit Easebyben már úgyis megcsináltál.

– Szó sincs róla. Akkor ott laktam Easebyben. Csak arról volt szó, hogy fölveszek egy csomagot a hall asztaláról. Nem kellett betörnöm a házba. Sajnálom, de semmi néven nevezendő okból nem vagyok hajlandó betörni a házadba.

Döbbenten, fájdalmasan tekintett rám.

– Bertie Wooster mondja ezt? – kérdezte fojtott hangon.

– Igen.

– De Bertie – szólalt meg gyengéden –, megbeszéltük, hogy együtt jártunk iskolába!

– Nem érdekel.

– Az iskola, Bertie. A jó öreg alma mater.

– Nem érdekel. Akkor se fogok…

– Bertie!

– Nem vagyok hajlandó…

– Bertie!

– Nem!

– Bertie!

– Á, hát jól van – mondtam.

– Tessék – veregette meg a vállamat a kis Bingo –, így beszél az igazi Bertram Wooster.

Nem tudom, valaha is eszükbe jutott-e, de aki gondolkodik, annak okvetlenül irtó megnyugtató az a sok betörésről szóló jelentés a lapokban. Mit akarok mondani, mármint ha az ember a szívén viseli Nagy-Britannia presztízsét meg ezeket. Arról van szó, hogy nem lehet nagy baj annak az országnak a szellemiségével, amelyikben ilyen sok lakásbetörés történik, mert nekem elhihetik: ehhez a foglalatossághoz acélidegzet szükséges. Azt hiszem, legalább félóra hosszat gyüszmékeltem fel-alá a ház előtt, mire annyi kurázsit össze bírtam szedni, hogy belépjek a kertkapun, és a házat megkerülve megközelítsem a dolgozószoba ablakát. És még ott is vagy tíz percig ácsorogtam reszketve, hogy nem hallok-e rendőrsípot.

Végül is valahogy összekapartam magam, és dologhoz láttam. A dolgozószoba a földszinten van, az ablaka jó magas és széles, s mi több, sarkig tárva. Föltérdeltem a párkányra, és egyetlen lendülettel, amitől a bokámon kétujjnyi darabon lejött a bőr, beugrottam a szobába. És már benne is voltam, ha értik, mire gondolok.

Egy percig csak álltam, füleltem. Úgy tűnt, minden oké. Mintha egyedül lettem volna a világon.

Igazából annyira egyedül éreztem magam, hogy a hangulat direkte hátborzongató volt. Biztos tudják, hogy van ez ilyenkor. A kandallópárkányon állt egy óra, és lassan, zaklatottan, baromi kellemetlen hangon ketyegett. Az óra fölött a falon egy arckép bámult rám undorral, gyanakodva. Valakinek a nagypapája lehetett. Hogy Rosie-é vagy Bingóé, azt nem tudtam, de egész biztosan nagypapa. Nem mernék megesküdni, hogy nem inkább dédnagypapa. Nagydarab, testes vén szivar, magas gallérban, ami feldörzsölhette a nyakát, mert jócskán behúzza az állat, és úgy néz az emberre, mintha azt mondaná: „Te mondtad, hogy ezt vegyem föl!”

Na szóval, alig egy lépésre állt az íróasztal, köztem és közte csak egy barnás rongyszőnyeg hevert a padlón; elkerülve a nagypapa tekintetét, összeszedve a Woosterek jó öreg buldogbátorságát, át akartam kelni ezen a szőnyegen. Alig tettem egy lépést, mikor a szőnyeg délkeleti sarka levált a többiről, és egy szusszanással felült.

Hát, hogy mondjam: ahhoz, hogy egy ilyen eseményt kellőképpen le tudjon kezelni az ember, afféle erős, hallgatag, flegmatikus típusnak kell lennie, aki mindenre föl van készülve. Az ilyen pasi nyilván csak egy pillantást vetett volna oda a szeme sarkából, és azt mondta volna magának: „Aha, egy pekingi palotapincsi, ráadásul egész helyes”, aztán nyomban baráti nyitást kezdeményezett volna az állat irányában, hogy megnyerje rokonszenvét és erkölcsi támogatását. Azt, hiszem, én inkább ahhoz a neurotikus, fiatal nemzedékhez tartozom, amelyikről mostanában cikkeznek a lapok, mert egy szempillantás alatt kiderült, hogy nem vagyok se erős, se flegmatikus. Ez még nem is lett volna akkora baj, de hallgatag se voltam. A pillanat érzelmi viharában hangos, éles rikkantást hallattam, és vagy másfél métert ugrottam északnyugati irányban. Ezután pedig egy rettenetes dörej hallatszott, mintha valaki bombát robbantott volna.

Hogy egy regényírónő miért tart a dolgozószobájában egy kisasztalt, rajta egy vázát, két bekeretezett fényképet, egy porcelán kistányért, egy lakkdobozt és egy üvegedényben vegyes édességet, nem tudom; mindenesetre Bingo és Rosie lakásában ez volt; ezt találtam el a jobb csípőmmel, és fel is borítottam. Egy pillanatra úgy tűnt, hogy az egész világ üveg és porcelán özönébe olvadt szét. Pár évvel ezelőtt elhúztam a csíkot Amerikába, Agatha néni elől, aki kiásta a csatabárdot; akkor látogattam el a Niagara-vízeséshez. Az csapott körülbelül ilyen lármát, csak nem ennyire hangosat.

Ugyanebben a pillanatban a kutya is elkezdett ugatni.

Kicsi kutya volt – az a típus, amelyiktől azt várná az ember, hogy olyan hangot ad, mint egy csikorgó táblakréta, de ez valósággal üvöltött. Bevette magát egy sarokba, kidülledő szemmel a falhoz simult, két másodpercenként hátrahajtotta a fejét, és egy újabb vérfagyasztó ordítást hallatott.

Na most, én mindig tudom, mikor kerültem padlóra. Sajnáltam Bingót, rosszulesett, hogy cserben keli hagynom, de úgy éreztem, eljött az ideje, hogy máshol legyek. „Bertram, ki innen!” – ez volt a jelszó; az ablakhoz szökkentem, és kiveszkődtem rajta.

És odakint, a kerti úton, mintha előre megbeszéltük volna, hogy ott találkozunk, egy rendőr állt egy szobalánnyal.

Zavarba ejtő pillanat volt.

– Ó… á… hát itt vannak! – mondtam. Ezután rövid, meditatív csönd lett.

– Mondtam, hogy hallottam valamit – szólalt meg a lány.

A rendőr hevülten tekintett rám.

– Hát ez mi? – kérdezte.

Rámosolyogtam, mint egy szent.

– Kicsit nehéz megmagyarázni – feleltem.

– Az hát! – mondta a rendőr.

– Szóval… csak éppen körülnéztem, tudja. Régi barátja vagyok a családnak, tudja.

– Hogy jutott be?

– Az ablakon keresztül. Régi barátja vagyok a családnak, ha érti.

– Régi barátja a családnak, mi?

– Persze. Nagyon. Nagyon régi. Nagyon régi barátja a családnak.

– Soha életemben nem láttam – tette hozzá a szobalány.

Igazi gyűlölettel néztem a lányra. Hogy mivel tudott ez érzelmeket kelteni bárkiben, akár csak a francia szakácsban, ez nem fért a fejembe. Nem mintha ronda lett volna. Szó sincs róla. Más, szerencsésebb körülmények között éppenséggel elég csinosnak is ítéltem volna. De most egyike volt a legkellemetlenebb nőszemélyek-nek, akivel valaha találkoztam.

– Nem – mondtam –, maga még sosem találkozott velem. De akkor is a család régi barátja vagyok.

– Akkor mért nem csöngetett a bejáratnál?

– Nem akartam fárasztani.

– Az nem fárasztás, ha ajtót nyit az ember, végül is azért fizetik – kérkedett a lány. – Soha életemben nem láttam – tette hozzá, teljesen szükségtelenül. Iszonyatos egy némber.

– Na, hallgasson csak ide – mondtam hirtelen ötlettel. – A sírásó ismer.

– Miféle sírásó?

– Az a muki, aki felszolgált az asztalnál, mikor tegnapelőtt itt vacsoráztam.

– Folyó hó tizenhatodikán a sírásó szolgált fel az asztalnál? – kérdezte a rendőr.

– Nem létezik – felelte a szobalány.

– Na, szóval úgy nézett ki, mint… Szent isten, most jut eszembe. A zöldséges volt az.

– Folyó hó tizenhatodikán – mondta a rendőr, ez a felfuvalkodott hólyag – a zöldséges szolgált…

– Igen, ő, ha éppen tudni akarja – mondta a lány. Csalódott és döbbent volt, mint a tigris, ha valaki elragadja előle a prédát. Aztán földerült az arca. – De hát ezt bárkitől megtudhatta ez a fickó, ha érdeklődött egy kicsit.

Életveszélyes ez a nő.

– Hogy hívják? – kérdezte a rendőr.

– Hát, szóval, ugye nem veszi rossz néven, ha nem mondom meg a nevemet, ugyanis…

– Ahogy gondolja. Majd megmondja az őrszobán.

– Jaj, ne, a fenébe is!

– Azt hiszem, jobb, ha velem jön.

– De nem, tényleg, szóval, tudja, én tényleg a család régi barátja vagyok. Szent isten, most jut eszembe, a szalonban van rólam egy fénykép! Na, látja, ebből is kiderül!

– Ha tényleg ott van – jelentette ki a rendőr.

– Én sose láttam – mondta a szobalány.

Abszolút utáltam ezt a tramplit.

– Látta volna, ha egy kicsit alaposabban végzi a portörlést – mondtam szigorúan. Metsző fullánkkal, úgy éljek!

– A szalonban port törölgetni nem a szobalány dolga – húzta fel az orrát gőgösen.

– Nem – válaszoltam keserűen –, úgy látszik, a szobalánynak az a dolga, hogy ólálkodjon, és… ööö… azzal fecsérelje a drága időt, hogy a kertben hetyeg a tendőrrel, akinek máshol kellene ellátnia a szolgálatát.

– A szobalánynak az a dolga, hogy ajtót nyisson a látogatóknak. Már akik nem az ablakon keresztül járnak.

Kezdtem látni, hogy a rövidebbet húzom. Megpróbáltam békülékeny hangot megütni.

– Kedves szobalány – mondtam –, ne süllyedjünk vulgáris civakodásba. Csak oda akarok kilyukadni, hogy a szalonban van egy fénykép, amelyik engem ábrázol; hogy ki viseli gondját, ki törölgeti le, azt nem tudom, de be fogja bizonyítani, hogy régi barátja vagyok a családnak. Nincs igazam, biztos úr?

– Ha tényleg ott van – kötözködött a rendőr.

– Hát persze hogy ott van. Mi az, hogy ott van.

– Na, akkor menjünk be, és lássuk.

– Férfihoz méltó szavak, kedves biztos úr – mondtam.

A szalon az első emeleten van; a fényképem a kandalló melletti asztalkán áll. Viszont mégsem, ha értik, mire gondolok. Szóval a kandalló ott volt, az asztalka ott volt, de úgy éljek, semmiféle engem ábrázoló fényképnek a leghalványabb nyoma se sehol. Bingóról igen. Bingo nagybátyjáról, Lord Bittleshamről igen. Mrs. Bingóról egy nagy közeli, ajkán gyöngéd mosollyal, naná. De bárminek, ami Bertram Woosterre emlékeztetett volna, nyoma sem.

– Hohó! – szólt a rendőr.

– A fenébe is, tegnapelőtt még itt volt.

– Hohó – mondta ismét. – Hó-hohó!

Mintha valami vígoperából kezdett volna el egy bordalt, fulladt volna meg.

Ekkor világraszóló ötletem támadt.

– Ki porolja le ezeket a dolgokat? – fordultam a szobalányhoz.

– Hát nem én.

– Nem mondtam, hogy maga. Azt kérdeztem, hogy ki.

– Mary, a cseléd. Ki más?

– Pontosan. Ahogy gyanítottam. Ahogy sejtettem. Biztos úr, Mary a leghírhedtebb törő-zúzó egész Londonban. Mindenfelől érkeznek rá a panaszok. Érti már, mi történt? Ez a nyomorult lány eltörte az üveget a képemen; mivel nem volt mersze előállni és nyíltan, férfiasan beismerni vétkét, fogta, és eldugta valahol a bizonyítékot.

– Hohó! – mondta a rendőr, még mindig a bordal keretei között.

– Tessék, kérdezze meg. Menjen csak le, és kérdezze meg.

– Maga menjen le, és kérdezze meg – mondta a rendőr a szobalánynak. – Ha ez megnyugtatja az emberünket.

A lány kiment, de közben a válla fölött gyilkos pillantást vetett rám. Nem vagyok benne biztos, hogy nem mondta ő is: „Hohó!” Aztán egy kis nyugi lett a szalonban. A rendőr állt, széles, húsos hátát az ajtónak támasztva, én meg járkáltam fel-alá.

– Miben sántikál? – faggatott a rendőr.

– Csak körülnézek. Lehet, hogy átrakták valahova a képet.

– Hohó!

Aztán megint egy kis nyugi lett. Váratlanul az ablak előtt találtam magam, és úgy éljek, az ablak úgy két tenyérnyire nyitva volt. A napfényben fürdő külvilág hívogatóan intett, és… nem állítom, hogy valami villámgyors gondolkodó lennék, de most mintha megint azt súgta volna valami: „Bertram, ki innen!” Ujjaimat az ablaktábla alá csúsztattam, erőteljesen lódítottam rajta; ki is nyílott, ahogy kell. A következő pillanatban már kint voltam egy borostyánbokorban; kicsit úgy éreztem magam, mint a fakereszt, amit a baleset helyén állítanak mementónak vagy minek.

Nagy, vörös arc jelent meg az ablakban. Fölkeltem, és fürge galoppban a kertkapu felé vettem az irányt.

– Hé! – kiáltotta a rendőr.

– Hohó! – kiáltottam vissza válaszul, és meg sem torpanva folytattam utamat.

Ez – mondtam magamban, miközben leintettem egy arra járó taxit, és hátradőltem az ülésen – volt az utolsó eset, hogy megpróbáltam segíteni a kis Bingón!

Miután hazaértem, és lábamat feldugva a kandallópárkányra, egy idegnyugtató szódást szopogattam, a fenti érzéseket adtam értésére Jeevesnek, szavaimat nem válogatva meg.

– Soha többé, Jeeves! – hangsúlyoztam. – Soha többé!

– Hát, uram…

– Nem, soha többé!

– Hát, uram…

– Mit Háturamozik itt? Mire akar kilyukadni?

– Hát, uram, Mr. Little rendkívül kitartó ifjú úriember, ön pedig, ha szabad ezt mondanom, engedékeny és szolgálatkész természet…

– Csak nem arra gondol, hogy Bingónak lesz bőr a képén újabb gyalázatosságba lovalni engem?

– Azt mondanám, hogy ez több, mint valószínű, uram.

Villámgyorsan lekaptam a futóműveket a kandallóról, és izgatottan talpra ugrottam.

– Jeeves, mit javasol?

– Nos, uram, úgy becslem, némi helyváltoztatás volna indokolt.

– Olaj?

– Pontosan, uram. Ha szabadna indítványoznom, talán meggondolhatná még egyszer, ne csatlakozzék-e mégis Mr. George Travershez Harrogate-ben.

– Na de Jeeves!

– Ily módon, hogy így fejezzem ki magam, kikerülne a veszélyzónából.

– Lehet, hogy igaza van, Jeeves – mondtam elgondolkodva. – Igen, lehet, hogy igaza van. Milyen messze van Harrogate Londontól?

– Kétszázhat mérföldre, uram.

– Igen, azt hiszem, igaza van. Van vonat ma délután?

– Igen, uram. Könnyűszerrel elérhető.

– Akkor jól van. Dobáljon be pár holmit.

– Már megtettem, uram.

– Hohó! – mondtam én.

Fura, de ha már itt tartunk, Jeevesnek mindig igaza van. Az állomáson vigasztalgatott, hogy Harrogate nem is lesz olyan unalmas, és, úgy éljek, teljesen igaza lett. Amikor előzőleg gondolkodtam az ötleten, kifelejtettem a számításból, hogy nem egyedül leszek, hanem egy csomó más pasas között, akik közben csinálják az ivókúrát. El se lehet képzelni, milyen otthonos érzés, milyen elégtétel ez az embernek.

Mit akarok mondani, ott volt például George bácsi. Az orvosságos ember végigvizsgálta, aztán elrendelte, hogy tartózkodjék az alkoholtartalmú italoktól, ráadásul minden reggel fél kilenckor ügessen le a hegyről a Királyi Ivócsarnokba, és hörpöljön be tizenkét uncia meleg glaubersót és magnéziumot. Ez így, olvasva semmi különös; kortársi beszámolókból tudom viszont, hogy ez körülbelül annak felel meg, mintha tengervízben fölvert tavalyi tojásokat inna az ember. A gondolat, hogy George bácsi, aki gyerekkoromban annyit hatalmaskodott velem, ilyesmiket iszik, és ehhez ráadásul negyed kilenckor kell kelnie – ez baromi megnyugtatóvá és kellemessé tette a délelőttjeimet.

Délután négykor pedig újból lebattyogott a hegyről, és megismételte az eljárást, este meg együtt vacsoráztunk, én a boromat szopogatva hátradőltem, és hallgattam, amint elmondja, milyen íze van annak, amit iszik. Sok szempontból ideális életforma.

Általában be tudtam illeszteni elfoglaltságaim sorába, hogy délután én is lemenjek vele, és megnézzem, hogyan veszi magához az esedékes dózist, mert mi, Woosterek ugyanannyira szeretünk kacagni, mint bárki más. A második hét közepén történt, hogy épp ezt az előadást élveztem, amikor valaki a nevemen szólított. Dahlia néni volt az.

– Helló! – mondtam. – Mit keresel itt?

– Tegnap jöttem le Tómmal.

– Tom is csinálja az ivókúrát? – kérdezte George bácsi, és reménykedve nézett föl a sátáni nedűből.

– Igen.

– És te is csinálod az ivókúrát?

– Igen.

– Á! – mondta George bácsi, és máris boldogabbnak nézett ki, mint előtte napokig bármikor. Beerőszakolta az utolsó csöppeket is, és mivel a program a masszázsig egy lendületes sétát írt elő számára, eltávozott körünkből.

– Nem hittem volna, hogy el tudsz szabadulni a szerkesztőségből – mondtam. – Hé – folytattam, mert egy kellemes gondolat jutott eszembe –, csak nem ment csődbe a lap?

– Csődbe? Nem mondhatnám. Egy barátnőm helyettesít, amíg idelent vagyok. A lap szépen talpra állt. Tomtól kaptam kétezret, és kijelentette, hogy van több is, ha kell, így meg tudtam venni Lady Bablockhythe Őszinte visszatekintés egy hosszú életre című memoárjának sorozatközlési jogait. Hihetetlenül izgalmas anyag, Bertie. Holtbiztosan megduplázza a példányszámot, és London legismertebb embereit egy éven keresztül az őrületbe fogja kergetni,

– Á! – mondtam. – Tehát elég jól el vagy eresztve, mi? Az őszinte visszatekintés és Mrs. Little cikke…

Dahlia néni épp ivott valamit, aminek olyan volt a szaga, mint egy gázcsőtörésnek; először azt hittem, ettől fintorog. De tévedtem.

– Ne is emlegesd nekem azt a nőt, Bertie! – mondta. – Az egy áspiskígyó.

– De hát úgy tudtam, jó haverok vagytok.

– Már nem. El tudod hinni, hogy nem volt hajlandó leadni azt a cikket…

– Micsoda?

– …pusztán abból a mondvacsinált okból, hogy a szakácsa fölmondott neki, és átjött énhozzám?

Ezt abszolút nem bírtam követni.

– Anatole felmondott? – kérdeztem. – És mi van a szobalánnyal?

– Szedd össze magad, Bertie. Összevissza hebegsz. Miről van szó?

– Hát én úgy tudtam…

– Soha életedben nem tudtál semmit. – Letette az üres poharat. – Na, ezen is túl vagyunk! – mondta megkönnyebbülten. – Hála az égnek, pár perc múlva már nézhetem, hogy issza Tom a magáét. Ez az egy, ami miatt képes vagyok elviselni. Szegény szerencsétlen, annyira utálja! Azzal tartom benne a lelket, hogy ettől majd jobban fogja élvezni Anatole főztjét. Bertie, mit mondjak, meg is éri a tréninget! Az az ember valódi művésze a szakmájának. Néha nem is csodálkozom, hogy Mrs. Little akkora ramazurit csapott, mikor kilépett. De az érzelmeket mégse kéne belekeverni az üzletbe. Nem lett volna joga visszatartani azt a cikket, csak mert magánjellegű ellentétek támadtak közöttünk. Máshová nem adhatja le, mert az ötlet az enyém, és erre tanúim is vannak. Ha megpróbálja más lapnál elhelyezni, kénytelen leszek beperelni. Apropó: kén. Tomnak már rég itt kéne lennie a kénes vizéért.

– De hallgass csak ide…

– Ó, jut is eszembe, Bertie – mondta Dahlia néni –, visszavonok minden goromba megjegyzést, amit az emberedre, Jeevesre tettem. Az egy rém ügyes fickó!

– Jeeves?

– Igen; ő bonyolította le az ügyletet. És nagyon tehetségesen. Nem is járt vele rosszul; erről gondoskodtam. Hálás vagyok neki. Gondolj bele: ha Tom már most egy mukk nélkül képes letenni kétezret, mi lesz később, amikor Anatole főztjét eszi? Álmában is csekkeket fog kitölteni.

Feladtam. Dahlia néni nógatott ugyan, hogy várjak, és nézzem meg, amint Tom bácsi ként iszik, mert az olyan látvány, hogy senkinek nem szabad kihagynia, de én nem várhattam tovább. Fölsiettem a hegyre, búcsúlevelet írtam George bácsinak, és fölszálltam a legközelebbi londoni vonatra.

– Jeeves – mondtam, miután lemostam magamról az út porát –, mondjon el mindent nyíltan. Legyen őszinte, mint Lady Bablockhythe.

– Uram?

– Mindegy, ha nem hallott róla, felejtse el. Meséljen, hogy intézte el ezt az ügyet. Az utolsó hírem az volt, hogy Anatole, ki tudja, miért, szerelmes a szobalányba, és nem hajlandó otthagyni. Hát akkor? – Egy darabig kissé tanácstalan voltam, uram, be f kell ismernem. Aztán egy szerencsés felfedezés sietett l segítségemre. – Miszerint?

– Véletlen folytán beszélgetésbe elegyedtem Mrs. Travers szobalányával, uram, és mivel emlékeztem rá, hogy Mrs. Little-nek ilyen alkalmazottra van szüksége, megérdeklődtem, nem szerződne-e át megemelt javadalmazás fejében Mrs. Traverstől Mrs. Little háztartásába. Hozzájárulását adta, én pedig felkerestem Mrs. Little-t, és elrendeztem az ügyet.

– És? Mi volt a szerencsés felfedezés?

– Az, hogy a lány nem sokkal korábban együtt dolgozott Anatole-lal, uram. Anatole pedig, amint a franciáknál túlságosan is gyakori, udvarolt neki. Voltaképpen, ha úgy értelmezzük, jegyben jártak, uram, míg egy reggel Anatole eltűnt, új címét nem hagyta hátra, és kilépett a szegény lány életéből. Könnyen belátható, uram, hogy ez tetemesen leegyszerűsítette a dolgot. A leány már nem táplál ugyan érzelmeket Anatole iránt, de az a kilátás, hogy egy fedél alatt éljen két ifjú teremtéssel, akik mindegyikével azt hitette el, hogy…

– Te jó ég! Persze, értem már! így ugrasztotta ki a nyulat a bokorból!

– Meglehetősen pontos a kifejezés, uram. Félórával azután, hogy hírét vette a lány érkezésének, Anatole már nem volt a házban, sem Mrs. Little szolgálatában. Csapongó ember, uram. Mint a franciák általában.

– Jeeves – mondtam –, ez magasrendű lángelmére vall.

– Igen kedves, hogy ezt mondja, uram.

– Mit szólt Mrs. Little a dologhoz?

– Rendkívül elégedettnek mutatkozott, uram.

– A rút anyagiak terén is…

– Igen, uram. Felettébb nagylelkűen. Huszonöt font.

– Szent isten, Jeeves! Maga nagyot kaszálhatott!

– Igen, uram; számottevő mértékben gyarapíthattam megtakarításaimat. Mrs. Little volt oly jó, hogy tíz fonttal ajándékozott meg, amiért ilyen kitűnő szobalányt szereztem neki. Azután pedig Mr. Travers…

– Thomas bácsi?

– Igen, uram. Ő is módfelett bőkezűnek bizonyult, Mrs. Traverstől függetlenül, uram. További huszonöt font. Mr. George Travers pedig…

– Ne mondja, hogy George bácsitól is kapott valamit! Mi a csodáért?

– Nos, uram, ezt magam sem értem világosan. Azonban egy tíz fontról kitöltött csekket kaptam tőle. Az a becslésem, hogy Mr. Travers úgy ítéli, valamilyen érdemem van abban, hogy ön csatlakozott hozzá Harrogate-ben, uram.

Csak tátogtam rá.

– Hát, úgy látszik, most mindenki ezt csinálja – mondtam. – Én se akarok kilógni a sorból, Jeeves, úgyhogy itt van egy ötös.

– Ó, köszönöm, uram. Ez rendkívül…

– Nem tűnhet valami soknak, ahhoz a vagyonhoz képest, amit a többiekről leakasztott.

– Biztosíthatom, uram…

– Igazából azt sem tudom, miért adom magának.

– Nem, uram?

– De azért itt van, fogja.

– Nagyon köszönöm, uram.

Fölálltam.

– Jó későre jár – mondtam –, de azt hiszem, fölöltözöm, és kimegyek harapni valamit. Úgy érzem, Harrogate után szükségem van egy kis kilengésre.

– Igen, uram. Kicsomagolom a ruháit.

– Igaz is, Jeeves – mondtam. – Peabody és Simms leszállította a puha selyemingeket?

– Igen, uram. Már vissza is küldtem őket.

– Visszaküldte?

– Igen, uram.

Egy percig néztem rá. De hát, hogy is mondjam. Szóval: mi értelme volna?

– Hát jó – mondtam. – Akkor készítsen ki egy keményített ingmellet.

– Igenis, uram – mondta Jeeves engedelmesen.

BERTRAM WOOSTER PÁLFORDULÁSA

Az utóbbi évben többször megtörtént, hogy egyes fiatalemberek, akik most kezdik a pályát, amelyen működöm, a tanácsomat kikérendő fölkerestek, s ezért a magam kényelme érdekében rövid képletben foglaltam össze módszeremet. „Leleményesség és tapintat” – ez az én mottóm. A tapintat természetesen mindig is sine qua non volt számomra, a leleményesség tekintetében azonban, azt hiszem, elmondhatom, hogy időnként tanúsítok néminemű finesse-t is az olyan contretemps-ok elsimításában, amilyenek az úriemberek személye körül tevékenykedő úriemberek életében előadódnak. Eszembe jut például a brightoni leányiskolában történt epizód, amelynek kezdetét, azt hiszem, attól a perctől lehetne számítanunk, amikor egy este bevittem Mr. Woosternek a whiskyt és a szódát, s ő szembetűnő ingerültséggel szólt rám.

Mr. Wooster már napok óta borongós hangulatban leiedzett – távolról sem hasonlított egyébkori, derűs önmagára. Ezt én az enyhe influenza számlájára írtam, mert Mr. Wooster néhány napja ezzel bajlódott; természetesen nem vettem róla tudomást, s éppúgy végeztem teendőimet, mint máskor, míg végül azon a bizonyos estén, amelyről beszélek, amikor bevittem neki a whiskyt és a szódát, azt a bizonyos szembetűnő ingerültséget tanúsította.

– A macska rúgja meg, Jeeves – mondta ekkor, szemlátomást gondterhelten. – Legalább egyetlenegyszer egy másik asztalra tenné, a változatosság kedvéért!

– Uram? – válaszoltam.

– A macska rúgja meg – mondta Mr. Wooster rosszkedvűen –, maga minden áldott este ugyanabban a percben belép ugyanazzal a tálcával, és leteszi ugyanarra az asztalra. Torkig vagyok vele, csak ennyit mondhatok. Rohadtul unalmas már, attól ilyen rohadt.

Megvallom, e szavak bizonyos balsejtelemmel töltöttek el. Korábban is hallottam már így beszélni egyes úriembereket, akiknek a szolgálatában állottam, és ez szinte kivétel nélkül mindig azt jelentette, hogy házassági terveket forgatnak elméjükben. Nem hallgathatom el tehát, hogy amikor Mr. Woostert is ilyen értelemben hallottam megnyilatkozni, felkavart a dolog. Nem óhajtottam megbontani egy olyan harmonikus kapcsolatot, mint a kettőnké, márpedig tapasztalatom azt mutatja, hogy amikor a feleség megjelenik a főbejáratnál, a legénykori inas eltávozik a hátsó ajtón.

– Ez persze nem a maga hibája – folytatta Mr. Wooster némiképp visszanyerve önuralmát. – Én nem magát vádolom. De az istenért, azt el kell ismernie… akarom mondani, sokat gondolkoztam az utóbbi napokban, Jeeves, és arra a végkövetkeztetésre jutottam, hogy üres az életem. Magányos vagyok, Jeeves.

– Számos barátja van, uram.

– És abból mi a hasznom?

– Emerson – emlékeztettem a költő szavaira – azt mondja: a jó barát a természet csodája, uram.

– Hát ha legközelebb találkozik ezzel az Emersonnal, azt üzenem, hogy egy barom.

– Igenis, uram.

– Mit is akarok… Jeeves, látta maga azt a darabot, aminek az a címe… Most nem jut eszembe?

– Nem, uram.

– A Hogyishívjákban adják. Tegnap este néztem meg. A főszereplő egy olyan bohém fickó, tudja, aki él, mint hal a vízben, aztán egyszer csak előkerül egy kisgyerek, és kiderül, hogy az ő kislánya. Még az első felvonásból maradt, érti, ugye, és ő most hall róla először. Hát aztán persze kitör a zűr, mindenki azt kérdezi tőle: „Na, most mi van?”, mire ő: „És akkor mi van?”, mire a többiek: „Most mi lesz?”, mire ő: „Na jó, hát ha nektek ez kell”, és magához veszi a gyereket, és együtt kimennek a világba, érti? Szóval csak azt akarom mondani, Jeeves, hogy én irigyeltem azt a fickót. Az a helyes kiskölyök, tudja, ahogy úgy csüggött rajta, teli bizalommal meg minden. Valaki, akinek gondját viselheti, ha érti, mire gondolok. Jeeves, én azt szeretném, ha volna egy kislányom. Vajon mi annak a menete?

– Azt hiszem, hogy az előkészítő lépések közül a házasságkötés az elsődleges, uram.

– Félreért. Én örökbe akarok fogadni egyet. Ugyanis, tudja, olyan is van, hogy az ember örökbe fogad gyerekeket. Arra vagyok kíváncsi, hogy mivel kell az ilyet kezdeni.

– Úgy gondolom, hogy ez az eljárás fölöttébb szövevényes és fáradságos, uram. Jócskán fölemésztené a szabad idejét.

– Akkor megmondom, mit csinálok. A jövő héten hazajön a nővérem Indiából a három kislányával. Én föladom ezt a lakást, kiveszek egy házat, és összeköltözöm velük. Teremtőm, ez aztán az ötlet, nem igaz, Jeeves? A kis gyerekhangok csacsogása, mi? Az ide-oda totyogó lábacskák, hát nem?

Sikerült felindultságomat palástolnom, de sang-froid-m megőrzéséhez minden erőmet össze kellett szednem. A Mr. Wooster által körvonalazott eseménysor, ha bekövetkezik, véget vetett volna kényelmes agglegényi háztartásunknak. A helyemben alkalmasint sokan hangot adtak volna ellenérzésüknek; nekem sikerült elkerülnöm e balfogást.

– Ha megbocsátja, uram – mondtam –, azt hiszem, ez után az influenza után még nem jött teljesen rendbe. Ha szabad véleményt nyilvánítanom, önnek néhány napi tengerparti tartózkodásra volna szüksége. Brighton például kiválóan megfelelne.

– Úgy érti, hogy zöldségeket beszélek?

– Távol álljon tőlem, uram. Én csupán néhány napi brightoni tartózkodást javaslok, fizikai regenerálódás céljából.

Mr. Wooster meghányta-vetette magában a gondolatot.

– Hát, nem vagyok biztos benne, hogy nincs igaza – mondta végül. – Tényleg eléggé toprongynak érzem magam. Lökjön be néhány cuccot a kofferba, és holnap robogjunk le a kocsival.

– Igenis, uram.

– Aztán, majd ha visszajöttünk, és megint száz százalékos vagyok, nyélbe ütjük a totyogó lábacskákat.

– Úgy van, uram.

Az utazás valamicske haladékot jelentett, s nekem épp erre volt szükségem. Azt is felismertem azonban, hogy válságos helyzet állt elő, amely avatott kezelést igényel. Ritkán tapasztaltam, hogy Mr. Wooster ennyire a fejébe vett volna valamit. Voltaképpen eddig csak egyetlen alkalommal tanúsított ilyen határozottságot, nyílt tiltakozásom ellenére – amikor bíborszínű zoknit akart fölvenni. Mindazonáltal akkor is sikerült úrrá lennem ezen a kitörésen; ez alkalommal sem volt kétségem afelől, hogy a fölmerült problémát szerencsés végkifejlethez segíthetem. A munkaadók olyanok, mint a lovak. Irányításra van szükségük. Az úriemberek személye körül tevékenykedő úriemberek közül néhánynak megvan a készsége hozzá, hogy irányítson, másoknak nincs. Örömmel jelenthetem ki: a magam részéről nincs okom panaszra.

Ami engem illet, brightoni tartózkodásunkat igen élvezetesnek találtam, és örömest meg is hosszabbítottam volna, de Mr. Wooster, aki még mindig nyugtalan volt, két nap után megunta, s a harmadik nap délutánján utasított, hogy csomagoljak össze, majd álljak a kocsival a szálló elé. Szép nyári napon, délután öt óra tájban indultunk Londonba, és mintegy két mérföldet haladtunk, amikor előttünk az úton észrevettem egy ifjú hölgyet, aki hevesen gesztikulált. A féket működtetve nyugalmi helyzetbe hoztam a járművet.

– Hát – mondta Mr. Wooster, merengéséből felriadva – ez meg mit jelentsen, Jeeves?

– Egy fiatal hölgyet pillantottam meg, uram, aki taglejtésekkel igyekezett felhívni magára a figyelmünket – magyaráztam. – Már közeledik is errefelé.

Mr. Wooster a távolba kémlelt.

– Látom már. Azt hiszem, autóstoppos, Jeeves.

– A viselkedéséből magam is ezt a következtetést vontam le, uram.

– Csinos gyerek – állapította meg Mr. Wooster. – Vajon mit keres itt gyalog az országúton?

– A jelekből úgy ítélem, uram, hogy a kisasszony engedély nélkül maradt távol az iskolából.

– Helló-elló-elló – mondta Mr. Wooster, mikor a gyermek odaért hozzánk. – Be akarsz szállni?

– El tetszene vinni? – kérdezte a gyermek, feltűnő örömmel.

– Hová igyekszel?

– Innen egy mérföldre van egy elágazás. Ha ott kiszállok, onnan már gyalog is el tudok menni. Mit akarok mondani, nagyon köszi. Szög van a cipőmben.

Az ifjú hölgy beszállt a hátsó ülésre. Vörös haja volt, fitos orra és rendkívül széles mosolya. A korát mintegy tizenkét évre becsültem. Lehajtotta az egyik pótülést, és föltérdelt rá, hogy könnyebben folyjon a társalgás.

– Rémes zűrben vagyok – kezdte. – Miss Tomlinson pokoli dühös lesz.

– Csak nem? – mondta Mr. Wooster.

– Volt egypár lyukasórám, tetszik tudni, és kiszöktem a suliból, mert le akartam menni Brightonba, pénzt dobálni az automatákba a mólón. Azt hittem, idejében visszaérek, és senki se fogja észrevenni, hogy elmentem, de közben szög ment a cipőmbe, és most rémes zűr lesz. No, mindegy – tette hozzá, és meg kell vallanom, csodálattal adóztam életfilozófiájának –, most már úgysem lehet segíteni. Milyen kocsi ez? Sunbeam? Nekünk otthon Wolseleynk van.

Mr. Woostert láthatólag felkavarták a hallottak. Mint már utaltam rá, akkoriban gyengéd, mondhatni: olvadékony hangulatba került, ha fiatalkorú hölgyekről volt szó. A szomorú történet mélyen a szívébe markolt.

– Hű, hát ez bizony elég rohadt helyzet – állapította meg. – Nem lehetne csinálni valamit? Izé, Jeeves, nem tudna kitalálni valamit, hogy mit csináljunk?

– Magamtól nem tehettem volna meg a javaslatot – feleltem –, de mivel ön vetette fel a kérdést, véleményem szerint van még segítség. Azt hiszem, kegyes csalásnak minősülne, ha közölné az iskola igazgatónőjével, hogy ön a kisasszony édesapjának régi barátja. Ebben az esetben azt is tudomására hozhatná Miss Tomlinsonnak, hogy az iskola mellett elhaladva, a kapunál észrevette a kisasszonyt, és elvitte egy kicsit kocsikázni. Kétség nem fér hozzá, hogy Miss Tomiimon neheztelése enyhülne, ha ugyan végérvényesen szerte nem foszlana.

– Nahát, jaj, de klassz! – jegyezte meg a gyermek fellelkesülve, majd arcon csókolt; ezzel kapcsolatban meg kell mondanom: sajnálattal tapasztaltam, hogy ezt megelőzőleg valamilyen ragacsos természetű édességet fogyasztott.

– Jeeves, a fején találta a szöget! – mondta Mr. Wooster. – Belevaló, ragyogó gondolat. Viszont, mit akarok mondani, azt hiszem, nem ártana, ha elárulnád, hogy hívnak, meg minden, ha már a papád barátja vagyok.

– Peggy Mainwaringnak hívnak, és koszi szépen – mondta a kisleány. – Az apukám Mainwaring professzor. Egy csomó könyvet is írt. Azt hiszem, nem árt, ha ezt is tetszik tudni.

– Egy jól ismert filozófiai tanulmánysorozat szerzője, uram – jegyeztem meg. – Mostanában igen divatos művek, jóllehet, ha a kisasszony megbocsátja, a professzor meglátásai személyes véleményem szerint olykor kissé empirikusak. Hajtsak tehát az iskolához, uram?

– Persze, Jeeves, nyomás előre! Hanem, Jeeves, súlyos a helyzet. Én még soha életemben nem voltam lányiskolában.

– Csakugyan, uram?

– Fene érdekes élmény lesz, mi?

– Meglehet, hogy csakugyan annak fogja találni, uram – feleltem.

Mintegy félmérföldnyit haladtunk egy keskeny bekötőúton, aztán az ifjú teremtés útmutatása nyomán bekanyarodva egy tekintélyes méretű épület elé, megállítottam a gépkocsit. Mr. Wooster és a gyermek belépett a kapun, majd kisvártatva egy szobalány jelent meg ugyanott.

– A kocsit hátraviheti az istállóhoz, kérem – mondta.

– Aha – feleltem. – Tehát minden rendben van? Hová lett Mr. Wooster?

– Miss Peggy magával vitte, mert be akarja mutatni neki a barátnőit. A szakácsnő azt üzeni, hogy ha kedve van, nézzen be a konyhára; szívesen látja magát egy csésze teára.

– Kérem, értesítse, hogy örömest elfogadom a meghívást. Hanem mielőtt az istállóhoz vinném a kocsit, válthatnék néhány szót Miss Tomlinsonnal?

A szobalány késedelem nélkül a szalonba vezetett.

Tetszetős külsejű, ám erős akaratú hölgy – így foglalhatnám össze a Miss Tomlinsonról alkotott első benyomásomat. Bizonyos tekintetben Mr. Wooster Agatha nevű nagynénjére emlékeztetett. Átható pillantásában rejlett a hasonlóság, valamint abban, hogy az ember azonnal érezte: ez az asszony nem tűr lazaságot.

– Attól tartok, hölgyem, hogy tolakodásnak tűnhet – kezdtem –, de remélem, mégis megengedi, hogy néhány szót szóljak gazdámat illetően. Úgy vélem, helyes a föltevésem, miszerint Mr. Wooster nem sokat beszélt önmagáról. Vagy tévednék?

– Semmit sem mondott magáról, azon kívül, hogy Mainwaring professzor barátja.

– Ezek szerint nem fedte fel a tényt, hogy ő az a Mr. Wooster?

– Melyik Mr. Wooster?

– Bertram Wooster, asszonyom.

El kell mondanom Mr. Woosterről, hogy jóllehet szellemi képességei elhanyagolhatók, a neve olyan, hogy szinte végtelen lehetőségeket sejtet. Ez a név úgy hangzik, ha szabad jobban megvilágítanom mondandómat, mintha Valakinek a neve volna – különösen annak fülében, aki épp az imént értesült róla, hogy Mr. Wooster nem kisebb kiválóságnak jó barátja, mint Mainwaring professzor. Meglehet, az ember nem tudja azonnal rávágni, hogy Bertram Wooster író-e vagy egy új filozófiai iskola megalapítója, de munkál benne az a kényelmetlen érzés, hogy tudatlanságát leplezi le, ha nem tesz úgy, mintha ismerné e nevet. Miss Tomlinson is, ahogyan előre sejtettem, lelkesen bólintott.

– Vagy úgy, Bertram Wooster! – mondta.

– Gazdám fölöttébb visszahúzódó természet, asszonyom, épp ezért ő lenne az utolsó, aki javasolná, de ha valaki annyira ismeri, mint szerény személyem, az tudja, hogy kedves megtiszteltetésnek venné, ha ön felkérné egy beszédre, amelyet az ifjú hölgyeknek tartana. A gazdám elsőrangú szónok, és a rögtönzés az erőssége.

– Nagyszerű gondolat – mondta Miss Tomlinson eltökélten. – Nagyon hálás vagyok magának, hogy figyelmeztetett. Természetes, hogy fölkérem a beszédre.

– Ha pedig, merő szerénységből, de vonakodást tanúsítana…

– Akkor a sarkamra állok.

– Köszönöm, Miss Tomlinson. Lekötelezett. Megtenné, hogy elhallgatja gazdám előtt az én szerepemet ebben az ügyben? Mr. Wooster esetleg arra a gondolatra juthatna, hogy túlléptem hatáskörömet.

Hátravittem a kocsit az istállóhoz, és a hátsó udvarban állítottam le. Mikor kiszálltam, alaposan szemügyre vettem a járművet. Jó kocsi volt, látszólag kifogástalan állapotban, de én valahogy mégis úgy éreztem: valami el fog romlani benne. Valami létfontosságú alkatrész fog elromlani, amelynek a megjavítása legalább két órát vesz majd igénybe.

Vannak az embernek ilyen megérzései.

Talán fél óra telt el ezután, amikor Mr. Wooster tűnt fel a hátsó udvarban, ahol a kocsinak támaszkodva békésen élveztem egy cigaretta füstjét.

– Ne dugja el, Jeeves – mondta, mikor eltávolítottam ajkaim közül a szivarkát. – Az igazat megvallva épp azért jöttem, hogy megvágjam egy staub erejéig. Adna egyet?

– Attól tartok, csak ilyen silány minőségűvel szolgálhatok, uram.

– Megteszi – válaszolta Mr. Wooster, nem csekély lelkesedéssel. Viselkedésében némi elcsigázottságot figyeltem meg, s a tekintete kissé űzöttnek tűnt. – Súlyos a helyzet, Jeeves. Úgy látszik, elvesztettem a cigarettatárcámat. Sehol nem találom.

– Sajnálattal hallom, uram. A kocsiban nincs.

– Nincs? Akkor alighanem elejthettem valahol. – Élvezettel szívta be a cigarettafüstöt. – Milyen virgonc teremtések ezek a kislányok, Jeeves – jegyezte meg némi hallgatás után.

– Végtelenül, uram.

– Persze el tudom képzelni, hogy van, aki fárasztónak találja őket… an…

– En masse, uram?

– Ez az. En masse egy kissé fárasztóak.

– Megvallom, uram, nekem is ez volt a megfigyelésem. Ifjabb napjaimban, pályafutásom hajnalán egy leányiskolában működtem mint kifutófiú.

– Csak nem? Ezt sose tudtam. És mondja csak, Jeeves… ööö… A kislányok már akkoriban is… annyit vihogtak?

– Úgyszólván szakadatlanul, uram.

– Ettől olyan hülyének érzi magát az ember, nem? Az se lepne meg, ha bámulni szoknának az emberre, nincs igazam?

– Abban az iskolában, ahol alkalmazásban álltam, uram, az ifjú hölgyeknek volt egy kedvelt játékuk, amelyet akkor játszottak, ha férfi látogató érkezett a tanintézetbe. Rezzenéstelen tekintettel bámultak rá, miközben vihogtak, és szerény díjjal jutalmazták azt a kis társnőjüket, aki először elérte, hogy a látogató elpiruljon.

– Na nem, Jeeves, ez nem lehet igaz.

– De igen, uram. Ez az időtöltés nagy élvezetükre szolgált.

– Sose hittem volna, hogy a kislányok ilyen sátániak.

– Rosszabbak a fiúknál is, uram.

Mr. Wooster megtörölte homlokát a zsebkendőjével.

– No mindegy, pár perc múlva teázunk, Jeeves. Utána talán majd jobban érzem magam.

– Bízzunk benne, uram.

Bizakodni azonban egyáltalán nem bizakodtam.

A teázás a konyhában igen kellemesnek bizonyult. A vajas pirítós ízletes volt, a szobalányok kedvesek, habár beszédesnek nem nevezhetném őket. Az étkezés vége felé csatlakozott hozzánk az a szobalány is, akit már ismertem; a tanulók étkezdéjében teljesített szolgálata után azt jött jelenteni, hogy Mr. Wooster állja a sarat odabent, de úgy tűnik, mintha egy kissé lázas volna. Visszamentem a hátsó udvarba, és épp újból átvizsgáltam a kocsit, amikor megjelent a kis Mainwaring leányka.

– Halló, kérem – mondta –, átadná ezt Mr. Woosternek, ha találkozik vele? – Mr. Wooster cigarettatárcáját nyújtotta át. – Azt hiszem, elejthette valahol. És – folytatta – nagy móka lesz itt mindjárt. Mr. Wooster előadást tart a suliban.

– Valóban, kisasszony?

– Imádjuk az előadásokat. Azt szoktuk csinálni, hogy ülünk, bámulunk szegénykékre, és megpróbáljuk belezavarni őket. Tavaly volt itt egy előadó, aki csuklani kezdett. Gondolja, hogy Mr. Wooster is fog csuklani?

– Reméljük a legjobbakat, kisasszony.

– Nagy móka lenne, igaz?

– Rendkívül élvezetes volna, kisasszony.

– Hát, nekem most vissza kell mennem. Jó elöl akarok ülni. – Ezt mondva megiramlott, és eltűnt szem elől. Bűbájos gyermek. Csupa energia.

Alig hagyott magamra, amikor ziháló neszt hallottam, és a sarkon befordult Mr. Wooster. Felzaklatva. A legmélyebben.

– Jeeves!

– Uram?

– Indítson!

– Uram?

– Megyünk!

– Uram?

Mr. Wooster néhány tánclépést lejtett.

– Ne mondogassa már ezt! Azt mondtam, hogy megyünk! Mint a karikacsapás! Nincs egy perc vesztegetni való időnk se! Végveszély! Az isten szerelmére, Jeeves, tudja, mi történt? Az a Tomlinson nevű nőszemély azzal ugrott nekem, hogy tartsak beszédet a lányok előtt! Hogy álljak ki ez elé a gyülekezet elé, és beszéljek! Úristen, ha belegondolok! Indítsa már azt a kocsit, Jeeves, az isten áldja meg. Tempó, ember, tempó!

– Attól tartok, uram, hogy lehetetlen. A kocsi meghibásodott.

Mr. Wooster eltátotta a száját. Tekintete üvegessé vált.

– Meghibásodott?

– Igen, uram. Elromlott benne valami. Apróság, meglehet, de bizonyos időt igénybe vesz, amíg rendbe hozom. – Mivel Mr. Wooster azok közé a könnyed felfogású fiatalemberek közé tartozik, akik vezetnek ugyan autót, de a jármű belső felépítésével nincsenek tisztában, helyesnek tartottam, hogy technikai részletekbe bocsátkozzam. – Azt hiszem, a differenciálmű, uram. Vagy ha mégsem, akkor a tengelykapcsoló.

Igen kedvelem Mr. Woostert, ezért, bevallom, már majdnem megenyhült a szívem, amikor megláttam az arcát. Olyan döbbent kétségbeeséssel nézett rám, hogy ez a tekintet bárkit megindított volna.

– Akkor végem van! Vagy talán… – Halvány reménysugár csillant meg elborult tekintetében – mit gondol, nem léphetnék meg innét gyalogszerrel, árkon-bokron át?

– Attól tartok, uram, hogy már késő – jeleztem diszkrét gesztussal, hogy a háta mögött, szilárd eltökéltséggel arcán, Miss Tomlinson közeledik.

– Ó, hát itt van, Mr. Wooster!

Gazdám bágyadtan elmosolyodott.

– Hát… igen… Itt vagyok…

– Mi meg a nagyteremben várjuk!

– De… egy pillanat – mondta Mr. Wooster –, én… énnekem fogalmam sincs, miről beszéljek.

– Ugyan, akármiről, Mr. Wooster. Akármiről, ami az elméjébe ötlik. Legyen szellemes – mondta Miss Tomlinson. – Szellemes és szórakoztató.

– Szóval szellemes és szórakoztató?

– Talán meséljen el néhány érdekes történetet. De kérem, a komolyabb hangvételt se hanyagolja el. Jusson eszébe: az én kisleányaim az élet küszöbén állanak, és örömmel hallanak őszinte, segítő és lelkesítő szavakat; valamit, amire későbbi éveikben is visszaemlékezhetnek. De hát ön ezt úgyis jól tudja, Mr. Wooster. Jöjjön. Várja az ifjúság.

Korábban szóltam már a leleményességről és annak szerepéről az úriemberek személye körül tevékenykedő úriemberek életében. E jellemvonás fontossága fokozódik azon helyzetekben, amikor az ember olyan eseményekben óhajt részt venni, amelyekben nem számítanak a részvételére. Az életnek oly jelentős hányada zajlik csukott ajtók mögött, hogy a fentebb említett úriembereknek, ha nem akarnak behozhatatlan hátrányban maradni a történelem mögött, alkalmazniuk kell találékonyságukat, hogy ha nem is szem-, legalább fültanúi lehessenek az érdeklődésükre számot tartható eseményeknek. A kulcslyuknál való hallgatózást alantas, méltatlan gyakorlatnak tartom és megvetem; általában sikerül megtalálnom a magam módját a tájékozódásban, anélkül hogy odáig kellene süllyednem.

Ebben az esetben feladatom egyszerű volt. A nagyterem a földszinten helyezkedett el, széles franciaablakai a jó időre való tekintettel az események teljes tartama alatt mindvégig nyitva álltak. A szoba folytatását képező nyitott veranda egyik oszlopa mögött helyet foglalva módomban állt mindent látni és hallani. Olyan élményben volt részem, amit nem szívesen mulasztottam volna el. Mr. Wooster, ezt sietek leszögezni, felülmúlta önmagát.

Mr. Wooster olyan fiatalember, akiben minden kívánatos tulajdonság megtalálható, kivéve egyet. Ez nem az éles elme, mivel – munkaadóról lévén szó – az egyáltalán nem kívánatos. Az a Mr. Wooster által nélkülözött tulajdonság, amelyre célzok, nehezen határozható meg, de talán így nevezhetnek: képesség arra, hogy feltalálja magát a váratlan helyzetekben. A Váratlan megjelenésekor Mr. Wooster túlságosan is hajlamos arra, hogy erőtlenül vigyorogjon, és a szemét ne tartsa vissza a kidülledéstől. Hiányzik belőle a lélekjelenlét. Sokszor kívántam, bárcsak átsugározhatnék belé egy keveset abból a savoir faire-ből, amellyel egy korábbi munkaadóm, Mr. Montague Todd rendelkezett – az ismert üzletember, aki jelenleg börtönbüntetésének második esztendejét tölti. Láttam férfiakat, akik azzal keresték fel Mr. Toddot, hogy lovaglókorbáccsal látják el a baját, és fél óra múlva szívből jövő kacagással távoztak, szájukban gazdám szivarjával. Mr. Todd számára gyerekjáték lett volna néhány keresetlen szót találni a leánykák gyülekezetével zsúfolt teremben, sőt talán még a befejező szavak előtt rávette volna őket, hogy megtakarított zsebpénzüket számos vállalata egyikébe fektessék. Mr. Wooster számára azonban a feladat a lehető legsúlyosabb megpróbáltatást jelentette. Ránézett az ifjú hajadonokra, akik rezzenéstelenül néztek vissza rá, aztán hunyorogni kezdett, és a kabátja ujját húzogatta. Viselkedése egy olyan fiatalember képzetét keltette, akit meggyőződése ellenére sikerült rávenni, hogy fölmenjen a színpadra a bűvésznek segédkezni, és hirtelen azon veszi észre magát, hogy a koponyájából több nyulat és kemény tojást kerítenek elő.

Az eseményeket Miss Tomlinson rövid, de kedves üdvözlő beszéde nyitotta meg.

– Kislányok – mondta Miss Tomlinson –, néhányan maguk közül talán már találkoztak Mr. Woosterrel, Mr. Bertram Woosterrel, és hírből, remélem, valamennyien ismerik. – Itt, sajnálattal kell beszámolnom róla, Mr. Wooster rút, gurgulázó kacajt hallatott, és amikor tekintete találkozott Miss Tomlinson pillantásával, az arca élénk skarlátszínt öltött. Miss Tomlinson így folytatta: – Mr. Wooster volt olyan kedves, és beleegyezett, hogy beszédet tart, mielőtt távozik. Meg vagyok győződve róla, hogy élénk figyelemmel fogják kísérni a szavait. Tessék!

Az utolsó szót széles kézmozdulattal kísérte, Mr. Wooster pedig, szemlátomást abban a hitben, hogy az intés és a felszólítás neki szól, megköszörülte a torkát, és beszélni kezdett. Kiderült azonban, hogy Miss Tomlinson a bevezető utolsó szavát a kislányokhoz intézte, ugyanis alig ejtette ki a száján, az egész iskola egy emberként ugrott talpra, és dalra fakadt. A szövegére, örömmel jelenthetem ki, ma is emlékszem, jóllehet a melódiát hiába próbálnám felidézni. A vers a következőképpen hangzott:

Hozott isten közénk!

Hozott isten közénk!

Hozott isten, kedves idegen,

Hozott isten,

Hozott isten,

Hozott isten közénk!

Hozott isten közénk!

Közénk!

Az éneklők a hangnem megválasztásában tekintélyes szabadságot élveztek, az együttműködésre való törekvésből viszont keveset tapasztaltam. Minden gyermek addig énekelt, míg a dal végére nem ért, ott megállt, és bevárta a sereghajtókat. Szokatlan előadás volt ez; ami engem illet, fölöttébb kimerítőnek találtam. Mr. Woostert úgy érhette, mint egy nagyon erős ökölcsapás. Két lépést hátratántorodott, és karját védekező mozdulattal kapta maga elé. Aztán a lárma elült, és a termet várakozásteljes csend töltötte be. Miss Tomlinson derűsen biztató pillantást küldött Mr. Woosternek, aki pislogott, nyelt egyet-kettőt, és előretámolygott.

– Szóval, tudják… – kezdte.

Aztán alighanem ráébredt, hogy a megszólítás nélkülözi a kellő formális udvariasságot.

– Hölgyeim…

Ezüstös kacagás csendült fel az első sorban, ami újból megakasztotta a beszéd gördülését.

– Lányok! – mondta Miss Tomlinson. Halk, lágy hangon tette megjegyzését, a hatás azonban mégis azonnal megmutatkozott. Minden jelenlévő mély hallgatásba merült. Kötelességemnek érzem leszögezni, hogy bár rövid ideje ismertem Miss Tomlinsont, kevés olyan hölgyet tudtam volna fölemlíteni, akit nála jobban tisztelnék. Volt benne erély.

Azt hiszem, Miss Tomlinson ekkorra már eléggé pontosan felmérte Mr. Wooster előadói képességeit, és arra a következtetésre jutott, hogy gazdámtól lelkesítő hatású szónoklatot aligha várhat.

– Talán – szólalt meg –, mivel eléggé későre jár, és már nincs sok időnk, arra kérjük Mr. Woostert, hogy egyetlen hasznos tanácsot adjon maguknak, amely majd fölvértezi a társaságot az eljövendő életben, aztán pedig elénekeljük az iskola indulóját, és ki-ki megy a délutáni órákra.

Mr. Woosterre nézett. Gazdám végighúzta mutatóujját a gallérja belső felületén.

– Tanácsot? Az eljövendő életre? Hát… én nem is tudom…

– Csupán néhány eligazító szót, Mr. Wooster – mondta Miss Tomlinson sziklaszilárdan.

– Hát… Hát igen… Szóval… – Fájdalmas volt látni, hogyan próbál Mr. Wooster agya működésbe lépni. – Hát egyet mondhatok, ami nekem személy szerint sokszor nagyon jól jött már, és ráadásul nem sokan tudják. Öreg Henry bácsikám adta a tippet, mikor először jártam Londonban. „Sose felejtsd el, fiam – mondta –, hogy ha a Stranden állsz, a Romano vendéglő előtt, onnan nagyon jól láthatod a Fleet Street végén álló törvényszéki épület toronyóráját. Sokan, akik nem tudják ezt, el se hiszik, hogy ilyesmi létezik, hiszen közben egy csomó templom meg minden áll, és az ember azt hinné, hogy azok eltakarják. De nem takarják el, és ezt érdemes tudni. Egy csomó pénzt lehet nyerni rajta, ha olyanokkal fogadsz, akik még nem jöttek rá.” Ezt mondta a bácsikám, és isten bizony igaza volt. Érdemes megjegyezni, mert magam is jó néhány ficcset össze…

Miss Tomlinson száraz, éles köhintést hallatott, és ezáltal félbevágta a mondatot.

– Talán helyesebb volna – mondta hűvös, nyugodt hangon –, ha egy kis történetet mesélne el leánykáimnak. Amit mond, kétségkívül nagyon érdekes, de talán egy kissé túlságosan is…

– Ó, aha, igen – mondta Mr. Wooster. – Történetet… Történetet… – Szegény fiatalember tökéletesen elveszettnek tűnt. – Ismerik talán az uzsorás és a balerina esetét?

– Most elénekeljük az iskola indulóját – mondta Miss Tomlinson, és fölemelkedett a helyéről, hűvösen, mint egy jéghegy.

Úgy határoztam, hogy az iskola indulójának előadását már nem várom végig. Valószínűnek láttam, hogy Mr. Woosternek hamarosan szüksége lehet az autóra, ezért visszamentem a hátsó udvarba, hogy ha eljön a pillanat, készen álljak.

Nem kellett soká várakoznom. Gazdám alig néhány perc múlva, erősen rogyadozó térddel megjelent. Mr. Wooster nem tartozik a rezzenéstelen arcú, zárkózott, kifürkészhetetlen férfiak osztályába. Sőt, ellenkezőleg: arca olyan, akár a nyugvó hegyi tó, amelyben minden múló hangulat visszatükröződik. Mostanra már úgy tudtam olvasni benne, mint a nyitott könyvben; még meg sem szólalt, már pontosan tudtam, mit fog mondani.

– Jeeves – szólt rekedten –, megjavult már az a nyavalyás kocsi?

– Épp e percben, uram. Megfeszített munkával sikerült helyrehoznom.

– Akkor az isten szerelmére, gyerünk!

– Bocsánat, de úgy tudom, hogy ön beszédet szándékozik tartani az ifjú hölgyeknek.

– Ó, azzal már kész vagyok! – mondta Mr. Wooster, és rendkívüli gyorsasággal kettőt pislantott. – Igen, azon már túl vagyok!

– Remélem, nagy sikert aratott, uram.

– Ó, hogyne. Hogyne. Óriási siker volt. Úgy ment, akár a vízfolyás. De… ööö… azt hiszem, most már akár mehetnénk is. Ne éljünk vissza a vendégszeretettel, nincs igazam?

– Teljességgel igaza van, uram.

Beültem a kocsiba, és már éppen indítani akartam a motort, amikor valahonnan hangok hallatszottak. A legelső neszre Mr. Wooster szinte hihetetlen fürgeséggel szökkent be az utastérbe, és mire hátranéztem, már a földön feküdt, a padlószőnyeggel betakarva. Utoljára még egy esdeklő szempár villant elő belőle, aztán nem láttam többet.

– Nem látta Mr. Woostert, jóember?

Miss Tomlinson lépett a hátsó udvarba, társaságában egy másik hölggyel, akinek kiejtéséből arra következtettem, hogy francia származású.

– Nem, asszonyom.

A francia hölgy is tett valamilyen indulatos megjegyzést az anyanyelvén.

– Valami baj van, asszonyom? – tudakoltam.

Normális körülmények között – addigi ismeretségünk alapján erre következtettem – Miss Tomlinson nemigen osztotta volna meg gondját egy úriember személye körül tevékenykedő úriemberrel, bármennyire rokonszenvezőnek mutatkozzék is. Hogy mégis megtette, jelzi, milyen mélységekig kavarodott fel egész benseje.

– Igen, van! A Mademoiselle az imént dohányzáson kapott néhány leányt itt a bozótban. Mikor kérdőre vonta őket, azt állították, hogy Mr. Woostertől kapták ezt a szörnyűséget. – Megfordult. – Valahol itt kell lennie a kertben vagy a házban. Azt hiszem, annak az embernek elment az esze. Jöjjön, mademoiselle!

Egy perc telhetett el ezután, amikor Mr. Wooster előnyújtotta fejét a szőnyeg alól, akár egy teknőc.

– Jeeves!

– Uram?

– Gyerünk már! Indítson! Hozza mozgásba, és tartsa is mozgásban!

Működésbe hoztam az önindítót.

– Talán tanácsosabb volna óvatosan haladni, amíg el nem hagyjuk az iskola környékét, uram – jegyeztem meg –, különben még elgázolhatom valamelyik kisasszonyt.

– És az ugyan mért volna baj? – kérdezte Mr. Wooster határtalan keserűséggel.

– Vagy akár Miss Tomlinsont is, uram.

– Ne kecsegtessen, Jeeves! – mondta Mr. Wooster sóvárogva. – Összefut a számban a nyál.

– Jeeves – mondta Mr. Wooster, amikor vagy egy héttel ezután egy este bevittem neki a whiskyt és a szódát –, fenemód kellemes dolog ez.

– Uram?

– Kellemes. Otthonos, tudja, meg olyan meghitt. Már úgy értem: esténként ránézek az órára, és arra gondolok, vajon késik-e a jó öreg italokkal. De nem: maga mindig épp idejében jön be, soha egy perccel se később, aztán leteszi arra az asztalra, és elhúzza a csíkot, aztán másnap este megint: bejön, letesz, elhúz, és a következő este… Szóval olyan biztonságos, megnyugtató érzés, na. Úgy is van, ez a legjobb kifejezés. Megnyugtató!

– Igen uram. Ó, erről jut eszembe, uram…

– Micsoda?

– Sikerült már megfelelő házat találnia, uram?

– Házat? Hogyhogy? Miféle házat?

– A szavaiból úgy vettem ki, uram, hogy fel akarja adni ezt a lakást, és házat bérel, amely eléggé nagy méretű ahhoz, hogy oda vehesse a nővérét, Mrs. Scholfieldet, és három kisleányát.

Mr. Wooster hevesen megrázkódott.

– Az a terv ugrott, Jeeves – mondta.

– Igenis, uram – feleltem én.