Forduljon Psmithhez

Címoldal

SÖTÉT CSELSZÖVÉSEK A BLANDINGSI KASTÉLYBAN

1

2

3

4

5

PSMITH SZÍNRE LÉP

1

2

EVE KÖLCSÖNKAP EGY ESERNYŐT

KÍNOS JELENET A PARAZITA KLUBBAN

PSMITH ÁLLÁST KERES

LORD EMSWORTH TALÁLKOZIK EGY KÖLTŐVEL

1

2

3

4

5

BAXTER GYANAKSZIK

1

2

3

FREDDIE BAJBAN

1

2

3

4

5

6

PSMITH INAST VESZ FEL

1

2

3

4

5

6

KÜLÖNÖS ESEMÉNYEK EGY FELOLVASÁS ALATT

1

2

3

4

5

6

EZ MAJDNEM KIZÁRÓLAG VIRÁGCSEREPEKRŐL SZÓL

1

2

3

4

5

6

MÉG EZ IS VIRÁGCSEREPEKRŐL SZÓL

PSMITH VENDÉGEKET FOGAD

1

2

3

4

5

PSMITH ÁLLÁST VÁLLAL

P. G. Wodehouse

FORDULJON PSMITHHEZ

Európa Könyvkiadó

Budapest 1972

FORDÍTOTTA

DEVECSERINÉ GUTHI ERZSÉBET

A FEDÉLTERVET

ÉS AZ ILLUSZTRÁCIÓKAT

HEGEDŰS ISTVÁN

KÉSZÍTETTE

Kötetünk

a következő kiadás alapján készült

P. G. Wodehouse

Leave it to Psmith

Bernhard Tauchnitz,

Leipzig, é. n.

A KIADÁSÉRT FELEL AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓ IGAZGATÓJA

FELELŐS SZERKESZTŐ: BORBÁS MÁRIA

TIPOGRÁFIA: LOVÁSZ GYÖRGY

MŰSZAKI VEZETŐ: SIKLÓS BÉLA

KÉSZÜLT: 153 200 PÉLDÁNYBAN, 17,25 (A/5) ÍV TERJEDELEMBEN

BEMBÓ (MONÓ) BETŰVEL, ROTÁCIÓS OFSZETNYOMÁSSAL

EU 40-d-7172

72.7972.66-14-2 ALFÖLDI NYOMDA, DEBRECEN

ELSŐ FEJEZET

SÖTÉT CSELSZÖVÉSEK
A BLANDINGSI KASTÉLYBAN

1

Emsworth grófja, e rokonszenves arisztokrata, a blandingsi kastély tágas könyvtárában, a nyitott ablaknál állott – összelöttyenve, akár egy vizes harisnya, mint mindig, ha nem támaszkodhatott neki valaminek –, és végig jártatta tekintetét birodalmán.

Gyönyörű reggel volt, édes, nyári illatok töltötték be a levegőt. De őlordsága szemében borús kifejezés honolt. És ez annál feltűnőbben hatott, mert rendes körülmények közt olyan elégedett volt, amilyen csak egy szórakozott, kitűnő egészségnek örvendő, nagy jövedelmű ember lehet. Egy író egyszer cikket írt valamelyik hetilapba a Blandings-kastélyról, és így számolt be róla: „A kövek repedéseit benőtte a moh, és mindent beborít a kusza növényzet.” Ez a leírás a tulajdonosra is ráillett volna. Derűs és zavartalan nyugalomban töltött ötvenegynéhány éve valami furcsa mohlepett jelleget kölcsönzött Lord Emsworth lényének. Nagyon ritkán esett meg, hogy valami kihozta volna a sodrából. Ez még ifjabb fiának, Freddie Threepwood őméltóságának is csak kivételesen sikerült.

De most mégis szomorú volt. És szomorúságát – immár ideje felhagyni a titokzatossággal – az a tény okozta, hogy valahol elhagyta a szemüvegét, anélkül pedig, saját hasonlatával élve, olyan vak volt, mint egy denevér. Élénken érezte a napsütést, amely elárasztotta a kertet, és szívesen kisurrant volna, hogy szeretett virágaival bíbelődjék. De mi haszna, akármilyen ügyesen surranjon is ki az ember, ha egyszer az egész világot egy elmosódott foltnak látja?…

A mögötte levő ajtó kinyílt, és belépett Beach, a komornyik.

– Ki az? – kérdezte Lord Emsworth, és megfordult saját tengelye körül.

– Én vagyok, méltóságos uram, Beach.

– Megtalálták?

– Még nem, méltóságos uram – sóhajtott a komornyik.

– Akkor nem is keresték.

– A legnagyobb buzgalommal kerestem, méltóságos uram, de eredmény nélkül. Thomas és Charles igyekezete is sikertelen. Stokes még nem tett jelentést.

– Úgy.

– Visszarendelem Thomast és Chariest lordságod hálószobájába. Bízom benne, hogy fáradozásuk nem lesz hiábavaló.

Beach visszavonult, Lord Emsworth pedig újra az ablak felé fordult. Az alant elterülő táj, melyet, sajnos, nem látott jól, egész különösen szép volt. A kastély, Anglia legrégibb házainak egyike, kerek dombon állt, a híres Blandings-völgy déli részén, Shropshire-ben; arrébb, a kéklő távolban, erdőborította dombok húzódtak le egészen odáig, ahol a Severn csillogott, mint egy kivont kard, míg a folyótól fölfelé hullámos park terült el, amely hol emelkedett, hol süllyedt; egy zöld gyephullám csaknem a kastély faláig ért, és megtört a teraszokon, a tarkabarka virágok között, ott, hol Angus McAllisternek, őlordsága főkertészének a birodalma kezdődött. Aznap éppen június harmincadika volt, amikor javában nyílnak a nyári virágok, a kastély környéke tehát csak úgy tarkállott a sok rózsa, szegfű, árvácska, vadrózsa, sarkantyúvirág, viola, harangvirág és egy sereg egyéb, válogatott szép virág pompájában, aminek nevét csak Angus tudta volna megmondani. Angus nagyon lelkiismeretes ember volt, és bár Lord Emsworth műkedvelő segítsége nagyon zavarta munkájában, mégis nagyszerű eredményeket ért el.

Alighogy Beach távozott, Lord Emsworthnek újra meg kellett fordulnia.

Másodszor is kinyílt az ajtó, és egy pompás szabású szürke flanellruhába öltözött fiatalember állt meg a küszöbön. Hosszúkás, kifejezéstelen arca fölött fényes, hátrasimított haj ragyogott, az uralkodó divat szerint erősen brillantinozva, ő maga pedig fél lábon állt. Mert Freddie Threepwood csak nagyon ritkán érezte magát egészen jól apja társaságában.

– Hello, papa.

– Nos, Frederick?

Vétek lenne azt állítani, hogy Lord Emsworth üdvözlete valami meleg volt. Hiányzott belőle az igazi vonzalom hangja. Egypár héttel azelőtt körülbelül ötszáz fontot kellett kifizetnie, hogy kiegyenlítse csemetéjének bizonyos lóversenyadósságait, és ez, ha valójában nem ütött is végzetes rést a folyószámláján, tagadhatatlanul hozzájárult ahhoz, hogy Freddie varázsát csökkentse a szemében.

– Hallom, papa, hogy elvesztetted a szemüvegedet.

– Úgy van.

– Kellemetlen, mi?

– Mindenesetre.

– Kellene egy tartalék szemüveg.

– Az eltörött.

– Pech! A másikat meg elvesztetted?

– A másikat meg, mint mondod, elvesztettem.

– Kerested?

– Kerestem.

– Mit akarok mondani: valahol csak kell lennie, nem?

– Nagyon valószínű. Freddie belemelegedett.

– Hol láttad utoljára? – kérdezte.

– Menj innen! – mondta Lord Emsworth, akire a gyermekével való társalgás kezdett kellemetlenül hatni.

– He?

– Menj innen!

– Menjek innen?

– Úgy van, menj innen!

– Igenis!

Az ajtó becsukódott. Őlordsága ismét az ablak felé fordult.

Már jó pár perce álldogált ott, amikor megtörtént egyike azoknak a csodáknak, amelyek könyvtárakban oly gyakoriak. A könyvállvány egy rekesze minden előzetes jel vagy zaj nélkül elmozdult a helyéről, teljes tömörségében a terembe lökődött, és egy dolgozószobafélébe engedett bepillantást. Egy szemüveges fiatalember lépett be zajtalanul a nyíláson, a könyvek pedig elfoglalták előbbi helyüket.

Amint így egymás mellett álltak, Lord Emsworth és az újonnan érkezett, a köztük levő ellentét feltűnően, csaknem drámaian hatott. Lord Emsworth olyan kimondhatatlanul szemüvegtelen volt, Rupert Baxter pedig, a titkárja, olyan hangsúlyozottan szemüveges. Első látásra a szemüvege volt a legfeltűnőbb rajta. Olyan kiválóan csillogott az emberre. Áthatóan meredt arra, akinek rossz volt a lelkiismerete, és még a száz százalékig tiszta lelkiismeretűek is kénytelenek voltak tudomást venni róla. „Íme – gondolta magában az ember –, egy kiváló, szemüveges fiatalember.”

Aki Rupert Baxtert kiválónak tartotta, nem becsülte őt érdemein felül. Jellegzetesen kiváló volt. Noha csak fizetett alkalmazott volt, gazdájának jóindulatú nemtörődömsége folytán lassanként ő lett a ház igazi ura. Ő volt Blandings esze, kormányosa, bizalmi férfia, és úgyszólván vezérlő kalauza, aki harcolt a viharral. Lord Emsworth mindent rábízott Baxterre, mindössze az volt a kívánsága, hogy békésen bíbelődhessék virágaival; Baxter, akinek ez nagyon megfelelt, szemrebbenés nélkül vállalt mindent.

Lőtávolba érve, Baxter köhögött; Lord Emsworth az ismerős hangra megfordult, és lelkébe halvány reménysugár világított. Meglehet, hogy Baxter kiválósága még az elveszett szemüveg megoldhatatlannak látszó problémáján is győzedelmeskedik.

– Baxter fiam, elvesztettem a szemüvegemet. A szemüvegemet. Elhagytam valahol. El nem tudom képzelni, hol lehet. Nem látta véletlenül?

– De igen, Lord Emsworth – felelte a titkár, e válságos pillanatban is tökéletes nyugalommal. – Ott függ méltóságod hátán.

– Az én hátamon? No de ilyet!

Őlordsága megvizsgálta az esetet, és úgy találta, hogy Baxter állítása – mint mindig – tökéletesen megfelel a valóságnak.

– No de ilyet! Csakugyan a hátamról lógott le! Tudja, Baxter, már-már azt hiszem, hogy kezdek szórakozott lenni.

Előrehúzta a zsinórt, megigazította a csíptetőt, és sugárzó arccal tette a helyére. Ingerültsége elpárolgott, mint harmat a rózsáról.

– Köszönöm, Baxter, köszönöm. Maga igazán megbecsülhetetlen.

És Lord Emsworth boldogan mosolyogva, vidáman indult az ajtó felé, hogy Isten szabad egét és Angus McAllister társaságát élvezze. E mozdulat újabb köhögést váltott ki Baxterből, ezúttal éles, határozott köhögést, és őlordsága megállt, kelletlenül, mint a kutya, amelyet a füttyszó visszaparancsol a vadászatról. Napsugaras kedélyére felhő borult. Akármilyen bámulatraméltó volt Baxter bizonyos tekintetben, néha kellemetlenkedni is tudott. És valami azt súgta Lord Emsworthnek, hogy most kellemetlenkedni fog.

– A kocsi pont kettőkor a kapu előtt lesz – mondta Baxter nyugodt határozottsággal.

– Kocsi? Miféle kocsi?

Rupert Baxter megőrizte higgadtságát. Gazdája időnként próbára tette a türelmét, de ő ezt sosem mutatta.

– Lordságod bizonyára elfeledkezett Lady Constace-szel történt megbeszéléséről, amely szerint ma délután be méltóztatik menni Londonba.

– Londonba?! – nyögte a lord kétségbeesetten. – Ilyen időben? Mikor ezer dolgom lenne a kertben! Milyen ostoba ötlet! Miért mennék én Londonba? Utálom Londont.

– Ön megállapodott Lady Constance-szel, hogy klubjában holnap vendégül látja ebédre Mr. McToddot.

– Ki az ördög az a Mr. McTodd?

– Az ismert kanadai költő.

– Sosem hallottam felőle!

– Lady Constance régi csodálója a művészetének. Irt neki, hogy ha valaha Angliába jönne, látogasson el Blandingsbe. Mr. McTodd most Londonban van, holnap pedig idejön két hétre. Lady Constance ötlete volt, hogy Mr. McTodd irodalmi téren kifejtett érdemei elismeréseképpen lordságod megtiszteli őt azzal, hogy elébe megy Londonba, és személyesen hozza haza.

Most már emlékezett Lord Emsworth. Arra is emlékezett, hogy ez a pokoli terv tulajdonképpen nem Constance húgától eredt. Az ötlet Baxteré volt, és Constance helyeselte. Ekkor a megtalált szemüveget arra használta, hogy sötét pillantásokat vessen rajta keresztül a titkárjára; az utóbbi hónapokban már különben is többször az volt az érzése, hogy ez a fickó, ez a Baxter, hovatovább valóságos csapás lesz a háznál. Baxter felülmúlta önmagát, elvetette a sulykot, és átkozottul kellemetlenné tette magát. A lord szeretett volna megszabadulni tőle. De hol fog megfelelő utódot találni? Ez volt a bibi. Minden hibájával együtt, Baxter mégis kiváló volt. Mindazonáltal Lord Emsworth egy percre átadta magát annak a kellemes ábrándnak, hogy elbocsátja. És felháborodása most olyan nagy volt, hogy ezúttal valami gyakorlati lépésre is elszánta volna magát ez ügyben, ha e percben ki nem nyílik a könyvtár ajtaja – immár harmadszor –, hogy újabb betolakodó jelenjék meg, akinek láttára őlordsága harci kedve valamelyest lelohadt.

– Ó, helló, Connie! – szólt bűntudatosan, mint egy kisfiú, akit rajtacsípnek a lekvárosbödön előtt. Mindig ilyenféleképpen hatott rá a húga.

Mindazok közül, akik ezen a délelőttön a könyvtárban megfordultak, az újonnan érkezett volt a legszemrevalóbb. Lord Emsworth magas volt, sovány és szikár; Rupert Baxter alacsony, kövér, amellett valami bizonytalan élveteg kifejezés ömlött el rajta, amely gyakori a sötétbarna, rossz arcbőrű fiatalembereknél. Beach, noha méltóságteljes, és Fred, noha karcsú volt, egy szépségversenyen nem sokra vitte volna. De Lady Constance Keeble igazán megragadta az ember figyelmét. Feltűnően szép nő volt, a negyvenes évek közepén. Szabályos, széles homloka volt, tökéletes fehérségű, egyenletes fogsora és királynői fellépése. A szeme nagy volt, szürke és szelíd, mellesleg nagyon megtévesztő, mert aki Lady Constance-et ismerte, aligha alkalmazta volna rá a „szelíd” jelzőt. Rendes körülmények között elég barátságos volt, de ha megtörtént, nagy ritkán, hogy valaki ellenkezni próbált vele, akkor úgy viselkedett, mint Kleopátra, mikor bal lábbal kelt fel.

– Remélem, nem zavarlak – szólt Lady Constance derűs mosollyal. – Azért jöttem be, Clarence, hogy figyelmeztesselek: ne feledkezz meg róla, hogy neked ma délután Londonba kell menned Mr. McTodd elé.

– Éppen mondtam Lord Emsworthnek – szólt Baxter –, hogy a kocsi két órára a kapu előtt lesz.

– Köszönöm, Mr. Baxter. Persze, tudhattam volna, hogy ön nem felejti el. Milyen csodálatosan körültekintő ön! Én nem is tudom, mit csinálnánk ön nélkül.

A Kiváló Baxter meghajolt. De bár az elismerés kellemesen érintette, nem volt tőle olyan különösen elragadtatva. Ugyanez a gondolat benne is gyakran felmerült, mindenkitől függetlenül.

– Ha meg méltóztatik engedni – szólt –, még egykét elintéznivalóm lenne…

– Csak tessék, Mr. Baxter.

A Kiváló visszavonult a könyvespolcban levő ajtón át. Érezte, hogy gazdája ingerült kedvében van, de tudta, hogy jó kezekben hagyta.

Lord Emsworth elfordult az ablaktól, amelyből eddig panaszos, búcsúzkodó tekintettel nézegetett kifelé.

– Nézd, Connie – zsörtölődött –, tudod, hogy ki nem állhatom az ilyen írónépséget. Már maga az is elég rossz, ha itt van a házban, de hogy még elébe is menjek Londonba…

Mogorván rázta meg magát. Nagy elkeseredésére, húgának az volt a szokása, hogy gyűjtötte az irodalmi kiválóságokat, és összezsúfolta őket a házban, határozatlan időtartamú vendégeskedésre. Az ember sosem tudhatta, mikor fog egy újabbat ráuszítani. Ebben az évben rövid időközökben már egy kerek tucatot kellett elszenvednie ebből a fajtából; ez idő szerint például az mérgezte meg az életét, hogy Blandings egy bizonyos Aileen Peavey kisasszonynak szolgált hajlékul, akire ha csak rágondolt, kirázta a hideg.

– Ki nem állhatom az írókat – folytatta őlordsága. – Sosem is szerettem őket. És, becsületemre, az írónők még sokkal rosszabbak. Miss Peavey… – Itt Blandings ura hamarjában nem talált szavakat. – Miss Peavey… – folytatta ékesszóló szünet után. – Ki ez a Miss Peavey?

– Édes Clarence-em – felelt Lady Constance elnézően, mert e gyönyörű reggel szelídebbé és szeretetreméltóvá tette –, ha még azt sem tudod, hogy Aileen egyike az újabb iskola legkiválóbb költőnőinek, akkor igazán nagyon műveletlen vagy.

– Nem úgy értem. Tudom, hogy verseket ír. De kicsoda ő? Egyszerre csak idevarázsoltad, mint egy nyulat a cilinderből – mondta őlordsága, erős nehezteléssel. – Hol szedted fel?

– Aileennel egy óceánjárón ismerkedtem meg, amikor Joe-val hazatérőben voltunk földkörüli utazásunkról. Nagyon kedves volt hozzám, mikor a hajó himbálózását éreztem… Ha úgy érted, hogy milyen családból való, hát azt hiszem, Aileen egyszer említette, hogy a rutlandahire-i Peaveykkel van rokonságban.

– Sosem hallottam felőlük! – pattogott Lord Emsworth. – És ha azok is olyanfélék, mint Miss Peavey, akkor Isten irgalmazzon Rutlandshire-nek!

Akármilyen nyugodt volt Lady Constance ezen a reggelen, e szavakra vészes fagyosság áradt szürke szeméből, és valószínű, hogy a következő percben kitört volna lázadó fivére ellen, az ő lesújtó modorában, amiről gyermekkorától fogva híres volt az egész családban; azonban e kritikus pillanatban ismét kilépett a könyvek közül a Kiváló Baxter.

– Bocsánat – szólt Baxter, szemüvegének egyetlen villantásával figyelmet keltve. – Elfelejtettem megemlíteni, Lord Emsworth, hogy tekintetbe véve a kényelmi szempontokat, úgy intézkedtem, hogy Miss Halliday holnap felkeresi önt klubjában, ebéd után, két órakor.

– Szent isten, Baxter! – A megkínzott lord úgy megijedt, mintha vipera csípte volna meg. – Ki az a Miss Halliday? Csak nem egy újabb írónő?

– Miss Halliday az a fiatal hölgy, aki Blandingsbe jön, hogy katalogizálja a könyvtárat.

– Katalogizálja a könyvtárat? Mi szükség van arra?

– Mert 1885 óta nem volt katalogizálva.

– Na látja, mégis milyen pompásan megvoltunk anélkül is – mondta Lord Emsworth élesen.

– Ne légy nevetséges, Clarence – szólt Lady Constance bosszúsan. – Egy ilyen nagy könyvtárat rendezni kell. – Az ajtó felé indult. – Szeretném, ha megpróbálnál felébredni és érdeklődni a dolgok iránt. Ha Mr. Baxter nem volna, nem is tudom, mi történnék!

És miután ragyogó, helyeslő pillantást vetett szövetségese felé, elhagyta a szobát. Baxter hidegen és szigorúan visszatért a vitás témára.

– Irtani Miss Hallidaynek, és azt ajánlottam neki, hogy két óra harminckor jelentkezzék megbeszélés végett.

– De nézze, kérem…

– Bizonyára látni óhajtja őt méltóságod, mielőtt véglegesen alkalmazza.

– Igen, de nézze kérem, szeretném, ha nem sózna a nyakamba efféle találkákat.

– Úgy gondoltam, hogy mivel úgyis Londonba méltóztatik menni Mr. McTodd elé…

– De nem megyek Londonba Mr. McTodd elé! – kiáltott fel Lord Emsworth tehetetlen dühvel. – Szó sem lehet róla. Nem mehetek most el Blandingsből. Az idő bármely percben megváltozhatik. Nem akarok egyetlen napot sem elmulasztani!

– Már minden intézkedés megtörtént.

– Küldjön egy sürgönyt annak az alaknak… „előreláthatatlan akadályok”…

– Ilyen eljárásért nem vállalhatom a felelősséget – mondta Baxter hidegen. – De talán, ha Lady Constance-nek méltóztatnék szólni…

– Ó, az ördögbe is! – fakadt ki Lord Emsworth kétségbeesetten, és azonnal látta, hogy a terv kivihetetlen. – Nahát, ha egyszer menni kell, akkor menni kell – mondta szomorú hallgatás után. – De itthagyni a kertemet, és ebben az időben Londonban főni…

Erről a tárgyról, úgy látszik, nem maradt több mondanivalója. Levette szemüvegét, megtörölte, újra feltette, és az ajtó felé cammogott. Végre is, gondolta, ha a kocsi érte jön is kettőkor, azért a délelőtt rendelkezésére áll, és elhatározta, hogy alaposan ki is fogja használni. De a virágok közötti bíbelődés kilátására érzett első, gondtalan elragadtatása lelohadt, és nem is tért vissza többé. Olyan őrültségre, hogy húgával, Constance-szel dacolni merjen, nem is gondolt, de rendkívül elkeserítette az egész ügy.

– Ördög vigye Constance-t!… Pokolba Baxterrel! Miss Peavey…

Az ajtó becsukódott Lord Emsworth mögött.

2

Lady Constance éppen leért a nagy hallba, amikor a dohányzó ajtaja kinyílt, és egy fej kukucskált ki rajta. Egy gömbölyű, őszbe vegyült fej, egészséges, rózsaszín arccal.

– Connie! – mondta a fej.

Lady Constance megállt.

– Mi az, Joe?

– Gyere be egy percre – szólt a fej –, beszélni szeretnék veled.

Lady Constance bement a dohányzóba, amely tágas, barátságos, könyvekkel telerakott szoba volt, és ablakai a kertre néztek. A nagy kandalló majdnem egy egész falat foglalt el, előtte pedig, lábait képzeletbeli lángok felé nyújtogatva, ott állt Mr. Joseph Keeble.

Egyenes, nyílt modora volt, de az éles megfigyelő valami zavart fedezhetett volna fel benne.

– Mi újság, Joe? – kérdezte Lady Constance, és barátságosan mosolygott férjére. Mikor két évvel ezelőtt férjhez ment ehhez az idősebb özvegyemberhez, akiről a világ mindössze annyit tudott, hogy nagy vagyont szerzett dél-afrikai aranybányákon, szép számmal akadtak, akik azt gondolták, hogy ez a frigy érdekházasság, egyszerű üzlet, Mr. Keeble a pénzét adta cserébe Lady Constance társadalmi állásáért. Pedig nem volt igazuk. Valódi szerelmi házasság volt mindkét részről. Mr. Keeble imádta a feleségét, az viszont gyöngéden szerette, anélkül hogy ostoba módon elfogult lett volna irányában. Nagyon boldogok voltak egymással.

Mr. Keeble a torkát köszörülte. Úgy látszott, kissé nehezére esett a beszéd. És amikor megszólalt, nem arról beszélt, amiről szeretett volna, hanem olyan témákról, amit régebbi beszélgetéseik során már agyoncsépeltek.

– Connie, megint arról a nyakékről gondolkoztam. Lady Constance nevetett.

– Ó, Joe, ne légy olyan csacsi. Csak nem azért hívtál be ebbe a fülledt levegőjű szobába, ilyen gyönyörű reggelen, hogy erről beszélj, századszor?

– De nézd, kérlek, nincs értelme annak, hogy az ember veszélynek tegye ki magát.

– Ne beszélj képtelenségeket. Micsoda veszély érhet bennünket?

– Odaát, Winstone Courtban, nem egészen tíz mérföldnyire innen, rablás történt egy-két nappal ezelőtt.

– Ugyan, ne légy ilyen túlzott, Joe.

– Ez a nyakék közel húszezer fontba került – mondta Mr. Keeble azon a tiszteletteljes hangon, amelyen üzletemberek szoktak nagy összegekről beszélni.

– Tudom.

– A bankban kéne lennie.

– Joe, jegyezd meg egyszer és mindenkorra – mondta Lady Constance, akinek kedvessége elpárolgott, és hirtelen parancsoló és Kleopátra-szerű lett a modora –, hogy azt a nyakéket nem fogom a bankban tartani. Mi a csudáért van az embernek egy gyönyörű nyakéke, ha állandóan egy bank páncélszobájában kell tartania?! Most lesz a megyebál, azután az Agglegények Bálja, és… egyszóval szükségem van rá. Majd beadom a bankba, ha átutaztunk Londonon, vagy mikor Skóciába megyünk, de addig nem. És nagyon szeretném, ha többé nem untatnál ezzel a dologgal.

Csönd lett. Mr. Keeble nagyon restelkedett: átkozott gyávasága megakadályozta abban, hogy egyenesen, férfiasan szóba hozza igazi, fontos mondanivalóját, amely ránehezedett a lelkére. Észrevette, hogy a nyakékre vonatkozó megjegyzései – akármilyen ésszerűek voltak is – elrontották azt a kedélyes hangulatot, amiben a felesége a beszélgetésük elején volt.

Most még nehezebb lesz rátérni a fődologra, mint valaha. Mindegy, ha Connie megharagszik is, meg kell lennie; ugyanis anyagi ügyekről volt szó, és anyagi ügyekben Mr. Keeble már nem volt a maga ura. Közös folyószámlája volt Lady Constance-szel, s a kiadásokat ez utóbbi ellenőrizte. Ez a megegyezés – amit Mr. Keeble utólag megbánt – még a mézeshetekben jött létre, amikor a férfiak minden bolondságra képesek.

Mr. Keeble köhögött. Ez nem hasonlított ahhoz a határozott, öntudatos köhögéshez, amilyent Baxtertől hallottunk a könyvtárteremben, hanem gyöngén, fojtottan hangzott, mint egy félénk juh bégetése.

– Connie – szólalt meg. – Ehm… Connie!

E szavakra hideg fátyol ereszkedett Lady Constance szemére, mert valami hatodik érzék megsúgta neki, miről lesz most szó.

– Connie, ma, izé… ma reggel levelet kaptam Phyllistől.

Lady Constance nem szólt. A szeme egy percre felvillant, aztán megint befagyott. Tehát az ösztöne nem csalt.

Boldog házaséletébe mindeddig csak egyetlen árnyék vegyült. Sajnos, ez az árnyék igen tekintélyes méretet öltött, és hatása dermesztő volt. Okozója Mr. Keeble mostohalánya, Phyllis volt. Az ugyanis egész egyszerűen faképnél hagyott egy gazdag és mindenképpen megfelelő fiatalembert, akit Lady Constance férjül szánt neki, ezzel szemben megszökött, és megesküdött egy korántsem gazdag és egyáltalán nem megfelelő egyénnel, akiről legfeljebb annyit lehetett tudni, hogy Jacksonnak hívják. Mr. Keeble, akinek az volt a meggyőződése, hogy amit Phyllis tesz, az nem lehet helytelen, hajlandó volt beletörődni a helyzetbe. De a felesége haragja mély volt és tartós. Annyira, hogy Mr. Keeble részéről lánya nevének puszta említése is bátor cselekedetnek volt minősíthető, hiszen Lady Constance hangsúlyozottan kijelentette, hogy többé nem akar hallani róla. Felesége ilyetén elfogultságának élénk tudatában Mr. Keeble elhallgatott, és ugyancsak csörgetnie kellett a zsebében kulcsait, hogy bátorságot gyűjtsön a folytatáshoz. Nem nézett a feleségére, de azért tudta, milyen tiltó kifejezése lehet az arcának. A feladata nem volt szép nyári délelőttre való könnyű munka.

– Azt írja a levelében – folytatta Mr. Keeble a szőnyegre szegezett szemmel és egyre pirosabb arccal –, hogy a fiatal Jackson most vehetne egy nagy gazdaságot… Lincolnshire-ben, azt hiszem… ha háromezer fontot tudna szerezni valahonnan.

Elhallgatott, és lopva a feleségére nézett. Félelme igazoltnak bizonyult. Lady Constance meg volt fagyva. A Jackson név, mint valami varázslat, márvánnyá változtatta. Bizonyára lélegzett, de azt nem lehetett látni.

– Hát én csak gondoltam… csak úgy eszembe jutott… az a gazdaság, minden jel szerint, hallatlanul jövedelmező… a jelenlegi tulajdonos csak azért akarja eladni, mert külföldre készül… hát azt gondoltam… és tisztességes kamatot fizetnének a kölcsön után…

– Miféle kölcsön után? – kérdezte a szobor fagyosan, és éledni kezdett.

– Hát én arra gondoltam… persze, ez csak egy olyan ötlet… tudod… azt gondoltam, hogy ha te hajlandó lennél… nagyon jó befektetés lenne ez nekünk, és tudod, manapság átkozottul nehéz jól befektetni… azt gondoltam, hogy mi kölcsönözhetnők nekik azt a pénzt.

Mr. Keeble elhallgatott. De túlesett a nehezén, és jobban érezte magát. Megint megcsörgette kulcsait, és tarkóját a kandallópárkányhoz dörzsölte. Ez a dörzsölés mintha reményt öntött volna belé.

– Legjobb lesz, ha egyszer és mindenkorra letárgyaljuk ezt az ügyet, Joe – mondta Lady Constance. – Jól tudod, hogy amikor összeházasodtunk, mindenre kész voltam Phyllisért. Anyja akartam lenni. Csupa jó kilátása volt. Mindenüvé elvittem. És mi történt?

– Igen, tudom. De…

– Menyasszonya lett egy embernek, akinek sok pénze volt…

– Kellemetlen, ostoba fickó volt! – vetette közbe Mr. Keeble, egy pillanatra felegyenesedve a boldogultra való emlékezés közben, akit sosem szeretett. – És kéjenc is, ami még sokkal rosszabb. Szép históriákat hallottam róla.

– Ostobaság! Ha mindent elhiszel, amit az emberekről pletykáinak, akkor senki sincs biztonságban. Nagyon kitűnő fiatalember volt, és Phyllist biztosan nagyon boldoggá tette volna. Ahelyett hogy Phyllis hozzáment volna, inkább megszökött azzal a… Jacksonnal! – Lady Constance hangja remegett. Ennél több lenézés nehezen fért volna el három szótagban. – A történtek után természetesen nem óhajtok tudni róla. Nem adok kölcsönt nekik egy pennyt sem, hát kérlek, ezen ne is vitatkozzunk tovább. Remélem, nem vagyok igazságtalan, de azok után, ahogy Phyllis viselkedett… – Abbahagyta, mert az ajtó hirtelen kinyílt. Lord Emsworth, agyagfoltos, siralmas, ócska kabátban bebotorkált a szobába. Jóindulattal pillantott húgára és sógorára, de nem tudta, hogy megzavart egy beszélgetést.

– A kertészkedés mint művészet – mormogta. – Connie, nem láttál egy könyvet, amelynek ez a címe: A kertészkedés mint művészei? Tegnap este itt bent olvastam. „A kertészkedés mint művészet”. Ez a címe. Nahát! Vajon hol lehet? – Álmodozó pillantása ide-oda repkedett. – Meg akarom mutatni McAllisternek. Van benne egy részlet, az egyenesen megcáfolja az ő anarchisztikus felfogását a…

– Biztosan az egyik polcon lesz – mondta Lady Constance röviden.

– Az egyik polcon! – szólt Lord Emsworth, akire láthatóan mélységes hatást tett ez a ragyogó ötlet. – Ejnye, hát persze, persze!

Mr. Keeble kedvetlenül csörgette kulcsait. Rózsaszín arcára lázadó kifejezés ült. Csak ritkán voltak ilyen rebellis hangulatai, mert feleségét egy kutya ragaszkodásával szerette, és megszokta, hogy az uralkodjék rajta, de most tele volt nehezteléssel. Úgy érezte, hogy Connie nem viselkedett szépen. Tekintetbe kellett volna vennie, hogy ő mennyire szereti Phyllist. Mégiscsak hallatlan ridegség kell hozzá, kitaszítani azt a szegény gyereket, mint egy ócska cipőt, pusztán azért, mert…

– Már mész? – kérdezte, mikor látta, hogy felesége az ajtó felé indul.

– Igen, lemegyek a kertbe. Miért? Van még más mondanivalód is?

– Nincs – felelt Mr. Keeble csüggedten. – Nincs. Lady Constance kiment a szobából. Nagy csönd lett.

Mr. Keeble tűnődve dörzsölgette tarkóját a kandalló párkányához, Lord Emsworth pedig a könyvespolcokon kotorászott.

– Clarence! – szólalt meg egyszerre Mr. Keeble. Hirtelen ötlet, azt lehet mondani: isteni sugallat suhant át az agyán.

– Hm? – válaszolt őlordsága szórakozottan. Megtalálta a keresett könyvet, azt lapozgatta, teljesen belemerülve.

– Clarence, tudnál nekem…

– McAllister – jegyezte meg a lord keserűen – egy makacs, önfejű sátán. Ennek a könyvnek az írója világosan megállapítja, hogy…

– Clarence, tudnál nekem háromezer fontot kölcsönözni, jótállás mellett, és úgy, hogy Connie ne tudjon róla?

Lord Emsworth felpislantott.

– Hogy Connie ne tudjon valamiről? – Felnézett a könyvéből, és gyöngéd részvéttel tekintett a szegény álmodozóra. – Édes fiam, az lehetetlen.

– Sohase tudná meg. Mindjárt megmondom, mire kell nekem a pénz…

– Pénz? – Lord Emsworth szeme megint kifejezéstelen volt. Már olvasta a könyvét. – Pénz? Pénz, édes barátom? Pénz? Pénz? Milyen pénz? Ha én nem jelentettem ki százszor, hogy McAllisternek nincs igaza a rózsákra vonatkozóan, akkor egyszer sem…

– Hadd magyarázzam meg. Ez a háromezer font…

– Nem, édes fiam, nem. Nem. Jellemző rád – mondta a lord bizonyos melegséggel – ez a jóság, ez a készség, hogy felajánlod, de nekem van bőven, köszönöm, van bőven. Igazán nincs szükségem háromezer fontra.

– Félreértettél. Én…

– Nem, nem. Mindegy, azért nagyon leköteleztél. Nagyon kedves volt tőled, hogy felajánlottad. Nagyon kedves. Nagyon, nagyon, nagyon kedves – folytatta a lord, az ajtó felé indulva, és járás közben is olvasott. – Ó, nagyon, nagyon, nagyon…

Az ajtó becsukódott mögötte.

– A fene egye meg! – tört ki Mr. Keeble.

Egy székbe rogyott, és nagyon kétségbe volt esve. A levélre gondolt, amit Phyllisnek kell írnia. Szegény kis Phyllis… kénytelen lesz közölni vele, hogy a kérése nem teljesíthető. És miért nem – gondolta keserűen, miközben felállt és az íróasztalhoz ment, – miért nem teljesíthető? Egyszerűen azért, mert ő, Mr. Keeble, gyönge, gerinctelen alak, mert fél egy szürke szempártól, amely néha olyan fagyosan tud nézni.

„Édes Phyllisem!” – kezdte írni.

Itt szünetet tartott. Hogy írja meg? Micsoda levél lesz ez! Mr. Keeble két kezére támasztotta a fejét, és hangosan felnyögött.

– Hello, Joe bácsi!

A levélíró hirtelen megfordult, és – minden különösebb gyönyörűség nélkül – megpillantotta unokaöccsét, Fredericket, aki a széke mellett állt. Neheztelve nézett rá, hogy ráadásul a kétségbeesése mellett még meg is ijesztette. Nem hallotta, mikor kinyílt az ajtó. A sima hajú fiú úgy termett ott, mintha csak süllyesztőből bukkant volna fel.

– Ugyanis az ablakon jöttem be – magyarázta Frederick őméltósága. – Joe bácsi, mondok valamit.

– Na, mi az?

– Joe bácsi, adhatnál nekem ezer fontot kölcsön? Mr. Keeble felvakkantott, mint a kutya, amelynek a farkára lépiek.

3

Ahogy Mr. Keeble túlcsigázottan, elborult tekintettel lassan emelkedni kezdett a székéről, és vészesen hallgatva emelkedett egyre följebb, unokaöccse kérlelően emelte fel a kezét. Freddie őméltósága csak most kezdett ráeszmélni, hogy kérését talán nem is a legtapintatosabb formában közölte.

– Egy perc! – könyörgött. – Izé, nézd csak… Mindjárt megmagyarázom.

Mr. Keeble érzései hangos horkanásban jutottak kifejezésre.

– Megmagyarázod!

– Igen. Az a baj az egészben, hogy nem jól kezdtem a dolgot. Nem kellett volna úgy megrohannom téged. Ellenben, Joe bácsi, van egy tervem. Szavamra. Elmondom, ha megígéred, hogy legalább a legközelebbi három percben nem kapsz gutaütést – mondta Freddie, bizonyos aggodalommal vizsgálva felbőszült nagybátyja arcát. – Téged is kirántalak a pácból. Akármi legyek, ha nem. És csak azt akarom kérdezni, hogy ha az a terv, amelyről az előbb beszéltem, megér ezer fontot, akkor lehet szó a dologról? Tudod mit, hajlandó vagyok kipakolni vele, és a becsületességedre bízom, hogy ideadod-e a dohányt, ha jónak találod az ötletet.

– Ezer font!

– Szép, kerek summa – mondta Freddie elismerően. – Mire kell neked ezer font? – kérdezte Mr. Keeble, aki valamelyest már magához tért.

– Hát kinek nem kéne ezer font, ha már erről van szó? – mondta Freddie. – De nem bánom, elmondom neked is, hogy nekem miért van rá szükségem pillanatnyilag, ha megesküszöl, hogy lakat lesz a szádon, különösen az öregem előtt.

– Ha ez azt jelenti, hogy ne mondjak vissza az apádnak valamit, amit közölsz velem, hát ilyesmiről természetesen szó sem lehet.

Freddie zavartan pislogott. Nem volt valami gyors észjárású.

– Most nem értem – vallotta be –, elmondod neki vagy sem?

– Nem mondom el.

– Derék öreg Joe bácsi! – mondta Freddie megkönnyebbülten. – Ilyen pompás fickó! Én mindig mondtam! Szóval, nézd, ugye, te is hallottad, hogy a múltkor egy kicsit leégtem a lóversenyen?

– Hallottam.

– Köztünk maradjon: körülbelül ötszáz font erejéig égtem le. És most egy egyszerű kérdés: miért égtem le?

– Mert istentelen nagy szamár voltál.

– Na igen – helyeselt Freddie, miután gondolkozott a dolog felett –, persze, így is fel lehet fogni az ügyet. De miért voltam szamár?

– Szent isten! – kiáltott fel kétségbeesve Mr. Keeble. – Mi vagyok én? Pszichoanalitikus?

– Elég az hozzá, azt akarom mondani, hogy azért vesztettem el az egész vacak összeget, mert a kerítés túlsó oldalán álltam. Ugyanis, lovakra fogadni, az a legnagyobb hülyeség. Mert nyerni csak a bukméker nyerhet, és én az leszek, ha ideadod nekem azt az ezret. Egy pajtásom, akivel együtt jártunk Oxfordban, egy bukméker-irodában van most, és hajlandók lennének engem is bevenni, ha hozok ezer fontot. De persze, hamarosan felelnem kell nekik, mert nem fogják ítéletnapig függőben tartani az ügyet. Sejtelmed sincs róla, micsoda tülekedés folyik ilyesmiért.

Mr. Keeble, aki e szónoklat folyamán erélyes próbálkozásai ellenére sem tudott szóhoz jutni, most végre beszélhetett.

– És te komolyan gondoltad, hogy én… De mi értelme van ennek a szófecsérlésnek? Nincs módomban az említett összeget előteremteni. Hiszen, ha tehetném… – mondta Mr. Keeble tűnődve. – Ha tehetném!… – és tekintete az íróasztalon fekvő levélre esett, amelyben csak annyi volt: „Édes Phyllisem!”, és tovább nem jutott.

Freddie őszinte részvéttel nézett rá.

– Tudom, milyen csávában vagy, Joe bácsi, és rémesen sajnállak. Constance néni meg minden…

–– Micsoda! – Akármilyen kellemetlennek találta is néha Mr. Keeble a vagyoni helyzetét, vigasztalásul szolgált az a feltevés, hogy erről csak ő és a felesége tud. – Miről beszélsz?

– Hát tudom, hogy Constance néni meglehetősen szigorúan őrzi a dohányt. És, mondhatom, szégyenletes dolog, hogy nem hajlandó segíteni szegény Phyllisen. Azt a lányt mindig nagyon szerettem. És miért ne ment volna hozzá Jacksonhoz? A szerelemnek nem lehet parancsolni – jelentette ki Freddie, akinek erre vonatkozóan igen határozott véleménye volt.

Mr. Keeble furcsa, hörgő hangokat hallatott.

– Azt hiszem, meg kell mondanom – szólt Freddie –, hogy a reggeli után szép csöndesen itt szívtam el a cigarettámat az ablak alatt, és hallottam az egészet. Már úgy értem, azt, hogy összekaptatok Constance nénivel szegény Phyllis miatt, aztán, hogy megpróbáltad az öregem máját rágni, és mindent.

Mr. Keeble egy darabig hápogott.

– Te, te hallgatóztál! – nyögte ki végre.

– Mégpedig őrült szerencsédre! – mondta Freddie olyan barátságos hangon, amelyet csöppet sem befolyásolt a rámeredő, sötét tekintet, noha valamely gyöngébb lelkületű ifjúra megsemmisítő hatással lett volna. – Őrült szerencséd, hogy hallgatóztam. Ugyanis van egy tervem.

Mr. Keeble eddig sem tartotta fiatal rokonát túlságosan éles elméjűnek, és ha Freddie véletlenül kevésbé csüggedt lelkiállapotban találta volna, bizonyára eszébe sem jutott volna érdeklődni a terv felől, amely Freddie előadásában hol előbukkant, hol eltűnt, akár a lidércfény. De e pillanatban olyan mélységesen levert volt, hogy még ettől is valami halvány reménysugár csillant fel borús tekintetében.

– Terved? Olyan, amelyik kisegíthet engem a… mostani zavaromból?

– Legnagyobb mértékben! Te háromezer fontot szeretnél, és én megmondom, hogyan szerezheted meg.

– Hát akkor, nagyon kérlek, mondd meg – szólt Mr. Keeble, és kinyitva az ajtót, óvatosan kikukucskált, aztán újra becsukta, keresztülment a szobán, és az ablakot is becsukta.

– Nem tudom, mire jó mindez, de talán igazad van – mondta Freddie. – Szóval, Joe bácsi, a dolog a következőképpen áll. Ugye, emlékszel, olyasmit mondtál Constance néninek, hogy valami jómadár még képes, és elcsórja a nyakéket?

– Emlékszem.

– Hát akkor, miért ne?

– Hogy érted ezt?

– Úgy értem, hogy miért nem csórod el?

Mr. Keeble őszinte meglepetéssel nézett unokaöccsére. El volt készülve valami hülyeségre, de ez minden képzeletét felülmúlta.

– Hogy ellopjam a feleségem nyakékét?

– Csakis. Őrület, hogy milyen gyors felfogásod van. Lopd el Connie néni nyakékét. Mert jegyezd meg – folytatta Freddie, miközben annyira megfeledkezett az unokaöcs részéről kijáró köteles tiszteletről, hogy jókorát csapott nagybátyja vállára –, jegyezd meg, hogy ha egy férj csór el valamit a feleségétől, az nem lopás. A törvényben áll. Ezt egy filmből tanultam, amit a városban láttam.

Freddie őméltósága nagyon buzgó mozilátogató volt. Egyetlen pillantásra meg tudott különböztetni egy elsőrangú filmet egy legelsőrangú filmtől, és amit még nem tudott tévelygő feleségekről és kicsapongó klubférfiakról, az belefért volna egy alcímbe.

– Megőrültél? – mordult fel Mr. Keeble.

– Nem volna nehéz megkaparintanod. És ha egyszer megkaptad, mindenki elégedett lenne. Nem kellene mást tenned, mint kiállítani egy csekket, hogy Connie néninek új nyakéket vehess, amivel tökéletesen boldoggá tennéd. Akkor aztán ott van neked a másik nyakék, a lopott, azzal rendelkezhetsz. Értesz most már? Titokban szépen eladod, elküldöd Phyllisnek a háromezret, idelököd nekem az én ezremet, és ami megmarad, abból egy szép kis privát folyószámlát nyittatsz magadnak valahol úgy, hogy Connie néni ne tudjon róla. Fenemód hasznos dolog ám az ilyesmi szükség esetén.

– Mondd, megőrül…

Mr. Keeble közel volt hozzá, hogy megismételje előbbi kérdését, mikor hirtelen rájött, hogy ez a fiatalember minden, csak nem őrült. Ez a terv, amit kezdetben gúnyolódva fogadott, olyan pompás és amellett olyan egyszerű volt, szinte hihetetlennek látszott, hogy Freddie maga dolgozta ki, saját használatára.

– Nem én találtam ki – mondta Freddie szerényen, mintha csak nagybátyja gondolatára válaszolt volna. – Valami hasonlót láttam egyszer a moziban. Csakhogy ott az az alak egy biztosítótársaságot szándékozott elintézni, és nem nyakéket lopott, hanem részvényeket. De a lényeg ugyanaz. Nahát, Joe bácsi, hogy állunk? Mi a véleményed? Megér ez ezer fontot, vagy nem?

Bár Mr. Keeble személyesen csukta be az ajtót, ablakot, most mégis összeesküvő-pillantással nézett körül. Eddig is halkan beszéltek, de most alig hallhatóan, suttogva kérdezte:

– Ezt meg lehetne csinálni? Keresztülvihető?

– Keresztülvihető? Na hallod, hát mi az ördög akadályozhat meg benne?! Egy pillanat alatt megcsinálhatod. És a legszebb a dologban az, hogy ha a férj vesz el valamit a feleségétől, az nem lopás. Ezt mondja a törvény.

Az az állítás, hogy az említett körülmények között senki sem szólhatna, Mr. Keeble véleménye szerint annyira ellenkezett az eshetőségekkel, hogy kénytelen volt megcáfolni.

– Bezzeg a nagynénéd szólhatna egyet-mást – jegyezte meg bánatosan.

– He? Ja igen, értem, mire gondolsz. Ha ő rájönne, akkor persze hiábavaló az egész.

– Pedig megtörténhetik.

– Hát, ha úgy vesszük, megtörténhetik.

– Freddie, édes fiam – mondta Mr. Keeble elhaló hangon –, én nem merem megtenni!

Az ezer font semmivé foszlása olyan élénken hatott Freddie-re, hogy éveihez távolról sem illő modorban szólt rá az idősebb úrra.

– Ugyan már, ne légy olyan gyáva! Mr. Keeble a fejét rázta.

– Nem – ismételte –, nem merem.

Már-már úgy látszott, holtpontra jutott a dolog, de Freddie-t az ezer fontra való kilátás sokkal jobban felizgatta, semhogy a sokat ígérő tervet engedje így ellaposodni. Amint ott állott és bosszankodott nagybátyja kishitűsége miatt, hirtelen kitűnő ötlete támadt.

– Hű! Joe bácsi! Mondok valamit! – kiáltotta.

– Ne olyan hangosan! – sápítozott az aggódó Mr. Keeble.

– Mondok valamit! – ismételte Freddie rekedt suttogással. – Mi lenne, ha én intézném el a lopást?

– Micsoda?

– Mi lenne, ha…

– Megtennéd? – A remény, amely már eltűnt Mr. Keeble arcáról, most egyszerre visszatért. – Igazán megtennéd, fiam?

– Ezer fontért, meghiszem azt!

Mr. Keeble megragadta unokaöccse kezét, és lázasan megszorította.

– Freddie – szólt –, abban a pillanatban, amikor a nyakéket a kezembe adod, nem ezer, hanem kétezer fontot kapsz tőlem!

– Joe bácsi – felelt Freddie ugyanolyan bensőséggel –, meglesz!

Mr. Keeble megtorolta a homlokát.

– Gondolod, hogy meg tudod csinálni?

– Hogy meg tudom-e csinálni? – kacagott fel Freddie. – Majd meglátod!

Mr. Keeble ismét nagyon melegen megszorította Freddie kezét.

– Muszáj egy kicsit a levegőre mennem. – mondotta. – Egészen fel vagyok dúlva. Igazán rád bízhatom ezt az ügyet, Freddie?

– De mennyire!

– Jó! Hát akkor ma este írok Phyllisnek, közlöm, hogy kívánságát talán teljesíthetem.

– Ne úgy írd: talán teljesíthetem! – kiáltott Freddie vidáman –, hanem: teljesítem! Igenis.

4

A vidámság nagyon részegítő ital; de, mint más kábítószereknek, megvan az a hátránya, hogy ösztönző hatása nem valami tartós, így például Freddie Threepwood nagybátyja távozása után hátravetette magát a székében, és vagy tíz percen át mámorban úszott. Erősnek, fürgének, tettrekésznek érezte magát. Azután fokonként, mintha fagyos szellő érte volna, kétségek kezdték gyötörni, először csak kevéssé, aztán mind jobban és jobban, míg végre, egy negyedóra múltán végképp elpárolgott az önbizalma. Vagyis, egyszerűbben szólva, inába szállott a bátorsága.

Minél többet gondolt vakmerő vállalkozására, annál kevésbé látta csábítónak. Nem volt valami élénk fantáziája, de mégis el tudta képzelni, micsoda szédületes botrány lenne abból, ha rajtacsípnék, amint ellopja Constance néni gyémánt nyakékét. Ebben az esetben a tisztesség azt kívánná, hogy Joe bácsi szerepére vonatkozóan lakatot tegyen a szájára. És még akkor is, ha – mint ez megtörténhetik – a tisztesség csődöt mondana ilyen válságos helyzetben, az ő Joseph bácsija egész biztosan letagadná, hogy bármi része lett volna a vakmerő cselekedetben. És akkor hova kerülne ő? Bele a pácba, nyakig. Mert Freddie maga előtt sem tagadhatta, hogy eddigi életmódjából ítélve, még a legközelebbi hozzátartozói sem tarthatnák elképzelhetetlennek, hogy ékszert lopjon egy nőrokonától, pusztán személyes céljaira.

Mégis, nem tudta elviselni a gondolatot, hogy a kétezer fontot jámborul kiengedje a markából…

Ezek a gondolatok oly kínzó nyugtalanságot keltettek benne, hogy hirtelen felugrott kényelmes karosszékéből, és izgatottan járt fel és alá a szobában. Vándorlása közben fájdalmas összeütközésbe került a hosszú asztallal, amelyen Beach, a komornyik, a rendszerető lélek, szokta elrendezni szabályos sorban a napilapokat, hetilapokat és folyóiratokat. Az ijedtség felébresztette kábultságából, szórakozottan nyúlt a legközelebbi napilap után, amely történetesen a Morning Globe volt, visszaült karosszékébe, azzal a reménnyel, hogy idegei lecsillapodnak a lóversenyhírek olvasása közben. Mert bár jelenleg távol állt attól, hogy versenyügyekben személyesen részt vegyen, azért valami bágyadt, mélabús érdeklődéssel figyelte, hogy Curt kapitány és a többi újságszakértő hogyan vélekedik a nap nagy eseményéről. Cigarettára gyújtott, és kinyitotta az újságot.

A következő pillanatban, ahelyett hogy rendes szokása szerint egyenesen az utolsó oldalra lapozott volna, amely a sporthírek számára volt fenntartva, megakadt a szeme az első oldal egyik hirdetésén, és kiszáradt a torka. Nagyon ügyes hirdetés volt, amely aznap bizonyára sok olvasónak feltűnt. Úgy volt megszövegezve, hogy magára vonja a figyelmet, és ez sikerült is. Csakhogy míg mások, akik olvasták, bizonyára csak mosolyogtak rajta, és csodálkoztak, hogyan költheti valaki pénzét arra, hogy ilyen bolondságokat tesz az újságba, addig Freddie-t komolyan érdekelte. Úgy érezte, hogy ez az, ami neki kell.

A hirdetés így szólt:

!!!Forduljon Psmithhez!!!

Psmith Majd Segít!

Psmith Mindent Elintéz!

Önnek Szüksége Lenne

Valakire, Aki Eljár Peres Ügyeiben?

Valakire, Aki Elintézi Üzleti Ügyeit?

Valakire, Aki Sétálni Viszi A Kutyáját?

Valakire, Aki Meggyilkolja Az ön Nagynénjét?

!Psmith Elintézi!

!Bűntény Nem Akadály!

Bármilyen Megbízása Van,

(Feltéve, Hogy Halakkal Nem Kell Dolgozni),

!Forduljon Psmithhez!

Ajánlatok: R. Psmith, Postafiók 365

!Forduljon Psmithhez!

Freddie letette az újságot, és mélyet sóhajtott. Újra felvette az újságot, és másodszor is elolvasta a hirdetést. Igen, ez jól hangzik. Mi több, egyenesen fohásza teljesülését jelenti. Freddie most világosan tudatára ébredt annak, hogy társat kívánt magának, akivel megossza oly meggondolatlan vállalkozásának veszélyeit. Még pontosabban: aki a veszélyt nemcsak megosztja, hanem le is veszi válláról egészben. És íme, most kilátás van egy ilyen társra. Joe bácsi kétezer fontot ígér arra az esetre, ha végrehajtja a dolgot. Ez a hirdető pasas bizonyára el lesz ragadtatva, ha egypár százat kap érte…

Két perc múlva Freddie az íróasztalnál ült, és egy levelet firkáit. Időnként, a vállán keresztül, az ajtó felé sandított. De a ház csöndes volt. Egy lépes sem hallatszott, amely megzavarhatta volna munkájában.

5

Freddie kiment a kertbe. Még nem ért messzire, mikor a közelből ingerült szónoklat hangjait hozta feléje a szellő – amilyen ingerültséget csak skót konokság kelthet, s amely csak egyetlen embertől eredhetett. Meggyorsította lépteit.

– Hello, papa!

– Nos, Frederick?

– Mit is akarok mondani: papa, bemehetnék veled a városba délután?

– Micsoda?

– Úgy áll a dolog, hogy már ideje volna felmenni a fogorvosomhoz. Borzasztó régen voltam fenn utoljára.

– Nem értem, miért kell neked londoni fogorvoshoz járnod. Nagyon kitűnő fogorvos van Shrewsburyben, és mint tudod: komoly kifogásaim vannak az ellen, hogy Londonba menj.

– Igen, de tudod, ez a fickó kitűnően ért az agyaraimhoz. Tudniillik mindig őhozzá jártam. Aki ért valamit ezekhez a dolgokhoz, megmondhatja neked, milyen nagy hiba, ha az ember minduntalan más fogorvoshoz megy.

Lord Emsworth gondolatai már McAllisternél kalandoztak, aki várt rá.

– Hm, jól van, nagyon jól van.

– Köszönöm szépen, papa.

– De egy dologhoz ragaszkodom, Frederick. Nem tűrhetem, hogy egy nap Londonban kószálj. A tizenkét óra ötvenes vonattal haza kell jönnöd.

– Meglesz. Minden rendben lesz, papa.

– Nézze, McAllister, hát hallgasson a józan észre – mondta őlordsága –, nem kérek magától mást, mint azt, hogy hallgasson a józan észre…

MÁSODIK FEJEZET

PSMITH SZÍNRE LÉP

1

Körülbelül abban az órában, mikor Lord Emsworth vonata, amelyen ő és Freddie fia London felé utazott, útjának feléhez ért, a West Kensington-beli Wallingford utca 18. sz. házának lépcsőjén egy nagyon magas, nagyon sovány, nagyon ünnepélyes, makulátlan cilinderű, kifogástalan ruhájú fiatalember haladt felfelé, és megnyomott egy csengőt. Miután ez megtörtént, levette kalapját, és – minthogy nagy hőség volt – könnyedén megtörölte homlokát egy selyem zsebkendővel, majd mélységes undorral nézett körül.

– Rémes környék! – mormogta.

A fiatalembernek ezt a véleményét a legtöbb ember, akinek érzéke van a szép iránt, helyben hagyta volna. Ha majd a London csúnyasága elleni forradalom egyszer csakugyan kitör, amikor is üvöltöző művészek és építészek megdühödt hordái végre kezükbe veszik a törvényt, és rombolva, gyújtogatva száguldanak a városon keresztül, biztos, hogy a Wallingford utca sem fogja elkerülni a fáklyát. Már réges-régen megérett a pusztulásra. Igaz, hogy – alacsonyabb gyakorlati szempontokból tekintve – bizonyos érdemei is vannak, amennyiben a házbérek olcsók, közel van az autóbuszvonalhoz, a földalattihoz, de egészben véve mégis különlegesen utálatos kis utca. Éppen a közepén fekszik azoknak a kerületeknek, amelyeket piros tégla kiütés borít el; két sor villa van benne, valamennyi hajszálra egyforma, valamennyit rendetlen, örökzöld sövény keretezi, valamennyinek kapuját színes üvegberakás díszíti, a lehető legszánalmasabb módon; olykor egy-egy érzékeny lelkű fiatal impresszionista festő látható, aki a szomszédos művészkolóniából jövet átbotorkál az utcán, és szemét eltakarva, összeszorított fogai közt dörmögi: „Meddig? Meddig még?”

A csengettyűszóra egy kis mindeneslány jelent meg az ajtóban, és átszellemülten meredt a látogatóra, aki monoklit vett elő, jobb szemébe illesztette, és azon keresztül nézegette őt.

– Meleg nap van! – mondta nyájasan a látogató.

– Igen, uram.

– De kellemes – jegyezte meg rábeszélően a fiatalember. – Mondja csak, itthon van Mrs. Jackson?

– Nincs itthon, uram.

– Nincs itthon?

– Nincs, uram.

A fiatalember sóhajtott.

– Na, nem baj – mondta –, sose felejtsük el, hogy még az ilyen csalódások is javunkat szolgálhatják. Kétségkívül edzik a lelket. Lesz szíves megmondani Mrs. Jacksonnak, hogy kerestem? A nevem Psmith. Pé-smith.

– Pésmith, uram?

– Nem, nem. P-s-m-i-t-h. Fel kell világosítanom, hogy születésemkor az első betű még hiányzott a nevemből, és atyám konokul ragaszkodott az egyszerű Smithhez. Én viszont ilyképpen vélekedtem: annyi Smith van a világon, hogy egy kis változatosság nem fog ártani. Smythe – egyszerűen gyáva kerülgetés; azt a nagyon általánossá vált módszert sem helyeslem, mikor az igazi név elébe kötőjellel egy másik nevet ragasztanak. Tehát elhatároztam, hogy a Psmith mellett maradok. Tájékoztatásul hozzá kell tennem, hogy a „p„ néma. Nem kell kimondani. Ért engem?

– I-i-gen, uram.

– Nem gondolja – kérdezte a fiatalember aggodalmasan –, hogy rosszul cselekedtem?

– N-nem, uram.

– Pompás! – szólt a fiatalember, és lefricskázott egy porszemet kabátja ujjáról. – Pompás, pompás!

Majd udvarias meghajlás után lement a lépcsőn, és kilépett az utcára. A kis cseléd, miután kidülledt szemmel bámult utána, amíg csak láthatta, bezárta az ajtót, és visszament a konyhájába.

Psmith tűnődve ballagott tova. A délután enyhe melege szinte cirógatta. Halkan dúdolni kezdett, s csak akkor hagyta abba, mikor az utcasarokra ért, ahol egy vele egykorú fiatalember sietve befordult, és csaknem feldöntötte.

– Bocsánat – mondta a fiatalember. – Hello, Smith.

Psmith jóakarattal és szeretettel nézett rá.

– Jackson pajtás – szólt –, jó, hogy találkozunk. Éppen téged szerettelek volna látni. Üljünk be valahova, ha időd engedi, és megiszunk egy csésze teát. Azt reméltem, hogy a Jackson család körében fogok valami kis frissítőt elfogyasztani, de úgy értesültem, hogy a feleséged elment hazulról.

Mike Jackson nevetett.

– Phyllis nem ment el hazulról. Hanem…

– Nem ment el? Akkor – jegyezte meg Psmith elszomorodva – csúnya dolog történt. Meri engem elküldték az ajtóból. Nem túloznék, ha azt mondanám, hogy kidobtak. Ez volna a híres Jackson-féle vendégszeretet?

– Phyllis néhány iskolatársát látja vendégül teára – magyarázta Mike. – A lánynak azt mondta, hogy ma senki más számára nem lesz otthon. Még én is ki vagyok tiltva.

– Elég, Jackson pajtás – mondta Psmith készségesen. – Ne is mondd tovább. Ha egyszer te is száműzve vagy, noha feleséged az oltár előtt fogadta, hogy szeretni és engedelmesen tisztelni fog, akkor én hogyan panaszkodhatnám? Tulajdonképpen vigasztalódhatunk, ha meggondoljuk, hogy jól jártunk az ügyben. Az ilyen iskola társnői összejövetelek nem is valók rendes, komoly férfiaknak. Akármilyen jó barátságban vagyunk is, bizonyára nagyon az útjukban lettünk volna, Jackson pajtás. A társalgás valószínűleg folyton a régi, kedves iskolai emlékek körül forog, szóba kerül a hálótermekben való titkos kakaóivászat, meg hogy mit mondott a felügyelő tanárnő, amikor rajtacsípte Angélát, amint éppen bagózott egy bokorban. Igen, meg vagyok róla győződve, hogy nem sokat mulasztunk… Mellesleg, nincs valami jó véleményem az új lakásotokról. Igaz, hogy csak kívülről láttam, de… nem, nem valami nagyon tetszik.

– Jobbra nem telik, sajnos.

– Remélem, nem gondolod, hogy gyerekkori barátomnak szemére vetem becsületes szegénységét? Különösen, miután jómagam a tönk szélén állok.

– Te?

– Én, személyesen.

– De hát én azt hittem, hogy a nagybátyádtól elég tisztességes fizetést kapsz.

– Úgy is volt. De most éppen azon a ponton állok, hogy különválok a nagybátyámtól. Ezután már, hogy úgy mondjam, ő jobbra megy, én meg balra. Ma vele vacsorázom, és a csemegénél közölni fogom vele a rossz hírt, amely szerint a cégnél elfoglalt állásomról lemondok. Ő bizonyára azt hitte, hogy jót cselekedett velem, amikor alkalmazott a halkereskedésében, de engem csekély tapasztalatom is arról győzött meg, hogy ez nem az én elemem. A klubokban szájról szájra jár a suttogás: „Psmith nem talált rá a szakmájára.” Van énnekem belátásom. Elismerem, hogy az emberiségnek halra is szüksége van. Magam sem vetek meg egy kis halfilét. De olyan cég kötelékébe tartozni, amely nyers hallal kereskedik – ez nem egy életre szóló, magasabb hivatás az én számomra. Majd egyszer elmesélem neked, micsoda érzés az, hajnali négykor kiugrani az ágyból, és elmenni a Billingsgate-piacra robotolni. Az bizonyos, hogy lehet vele keresni, a nagybátyám valóságos vagyont szerzett, de úgy érzem, egy életrevaló fiatalember számára okvetlenül kínálkozik más lehetőség is.

– És mihez fogsz most?

– Az, Jackson pajtás, többé-kevésbé az istenek szeszélyétől függ. Holnap reggel valószínűleg benézek egy állásközvetítő irodába, és megtapasztalom, milyen a kereslet életrevaló fiatalemberekben. Tudsz egy jó ügynökséget?

– Igen: Miss Clarkson irodája. Shaftesbury Avenue. Phyllis is mindig odajár.

– Miss Clarkson, Shaftesbury Avenue. Feljegyzem. Igaz, olvastad a ma reggeli Morning Globe-ot?

– Nem. Miért?

– Mert egy hirdetést tettem közzé benne, amelyben kijelentem, hogy elfogadok, sőt örömmel vállalok bármiféle megbízást, csak halakkal ne legyen dolgom. Bizonyára halomszámra érkeznek majd az ajánlatok. Majd átvizsgálom az egész csomót, és kiválasztom a legmegfelelőbbet.

– Nagyon nehéz manapság munkát kapni – jegyezte meg kételkedő hangon Mike.

– De ha az ember valami felülmúlhatatlanul kiválót tud nyújtani, akkor nem.

– Hát mit tudsz te nyújtani?

– Hát a szolgálataimat – mondta Psmith enyhe szemrehányással a hangjában.

– Milyen minőségben?

– Akármilyen minőségben. Nincsenek kikötéseim. Nem akarnád elolvasni a kiáltványomat? Van a zsebemben egy példány.

Psmith egy összehajtogatott papírt vett elő kifogástalan mellénye zsebéből.

– Nagyon szívesen venném, ha véleményt mondanál róla, Jackson pajtás. Már sokszor mondtam, hogy egészséges, józan gondolkodás dolgában nincs párod. A te ítéleted megbecsülhetetlen volna számomra.

A hirdetés, amely pár órával előbb a blandingsi kastély dohányzójában úgy felvillanyozta Freddie Threepwood őméltóságát, Mike-ra egészen másképpen hatott. Befejezve az olvasást, szótlanul meredt Psmithre.

– Tömör, mi? – kérdezte Psmith. – És megfelel a célnak, mi? Meghiszem azt! Meghiszem azt!

– Csak nem akarod azt mondani, hogy ezt a hülyeséget be fogod tenni az újságba? – kérdezte Mike.

– Már be is tettem. Mint már említettem, ma reggel jelent meg. Holnap ilyenkorra már valószínűleg át is néztem a válaszok tömegének egy részét.

Mike felindulásában iskoláskorából való kifejezéshez folyamodott.

– Micsoda marha vagy!

Psmith visszatette a papírt a mellényzsebébe.

– Megsebeztél, Jackson pajtás – mondta. – Bevallom, sokkal szélesebb látókörűnek gondoltalak. Őszintén szólva, azt vártam, hogy rohansz a lap kiadóhivatalába, és magad is hasonló hirdetést tétetsz közzé. De akármit mondasz is, nem veszed el bizakodó kedvemet. Kensingtonban (és környékén) már azt suttogják: „Psmith indul!” Hogy hova, azt nem említik, de ezt majd megmutatja a jövő. És most, Jackson pajtás, libbenjünk be ama teázóba, és igyunk egy csésze párolgó teát a vállalkozásom sikerére. Ma reggel különösen kemény munkám volt a sügérek között, és szükségem van rá, hogy egy kicsit összeszedjem magamat.

2

Miután Psmith délceg alakja eltűnt, vagy húsz percen át semmi sem történt, ami némi változatosságot hozott volna a Wallingford utca sivár egyhangúságába. Ez álmos délutánon a forgalom is bágyadt volt. Hébe-hóba egy-egy kocsi fordult be a sarkon, és időnként macskák jelentek meg, melyek gyanús alattomossággal osontak tova az örökzöld bokrok közt. De öt óra előtt tíz perccel egy fiatal lány szaladt fel a 18-as számú ház lépcsőjén, és megnyomta a csengőt.

Középtermetű leány volt, nagyon egyenes tartású és karcsú; szőke haja, jókedvű mosolya, testének fiús hajlékonysága a bátor vidámság összbenyomását keltette; napsugaras derű áradt belőle, amit csak kiemelt az a tény, hogy, mint minden leány, aki a párizsi divathoz alkalmazkodott, fekete ruhát viselt.

A kis mindenes megint előkerült.

– Idehaza van Mrs. Jackson? – kérdezte a leány. – Azt hiszem, vár engem. Miss Halliday vagyok.

– Igen, kisasszony.

A keskeny hall végén kinyílt egy ajtó.

– Te vagy, Eve?

– Szervusz, Phyl drágám!

Phyllis Jackson úgy viharzott végig a folyosón, mint a rózsaszirom a szél szárnyán, és Eve karjai közé szaladt. Phyllis kicsiny és törékeny volt, nagy, barna szeme fölé sötét hajkorona vetett árnyékot. Félénk őziketekintete volt, és a legtöbb ismerősében azt a benyomást keltette, hogy dédelgetésre szorul. Eve mindig is dédelgette, iskolai barátságuk első napjaitól kezdve.

– Elkéstem, vagy túl korán jöttem? – kérdezte Eve.

– Te vagy az első, de nem várunk a többiekre. Jane, hozza be a teát a szalonba.

– Igenis.

– És ne felejtse el, ma délután senki számára nem vagyok itthon. Ha valaki jön, mondja, hogy elmentem. Kivéve, persze, ha Miss Clarkson és Mrs. McTodd jön.

– Igenis.

– Ki az a Mrs. McTodd? – kérdezte Eve. – Cynthia?

– Igen. Nem is tudtad, hogy férjhez ment McToddhoz, a kanadai költőhöz? Azt sem hallottad, hogy kiment Kanadába?

– Azt igen. De azt nem tudtam, hogy férjhez ment. Milyen különös, hogy az ember semmit sem tud olyan lányokról, akik pedig legjobb barátnői voltak az iskolában. Tudod-e, hogy téged is majdnem két éve nem láttalak?

– Bizony. Nem rémes? Elsie Wentworthtől tudtam meg a címedet, két vagy három napja, Clarkie-tól meg hallottam, hogy Cynthia ideát van látogatóban a férjével, és gondoltam, milyen nagyszerű lenne egy kis összejövetelt rendezni. Mi hárman olyan jó barátnők voltunk mindig… Emlékszel Clarkie-ra? persze; tudod, aki angoltanárnőnk volt Wayland House-ban.

– Természetesen. Hol találkoztál vele?

– Ó, nagyon gyakran látom. Állásközvetítő irodája van a Shaftesbury Avenue-n, és átlag kéthetenként szoktam elmenni hozzá új cselédért. Jane-t is ő szerezte.

– Cynthiával a férje is eljön ma?

– Nem. Azt akartam, hogy csak mi négyen legyünk. Ismered McToddot? Különben, hogyan is ismernéd? Most van először Angliában.

– A verseit ismerem. Egészen híres személyiség. Milyen szerencsés a Cynthia.

Bementek a szalonba, amely szörnyűséges kis szoba volt, porhuzatokkal, viaszvirágokkal, porcelánkutyákkal, amik nélkül az olcsóbb londoni bútorozott lakások el sem képzelhetők. Eve, bár a ház külseje után ítélve mindezekre el lehetett volna készülve, mégis összerázkódott egy kicsit, mikor megpillantotta az egyik förtelmesen visszataszító kutyát, amely a kandallópárkányról vigyorgott rá.

– Ne nézz rá – ajánlotta Phyllis, aki követte barátnője tekintetét. – Nekem is ez a módszerem. Csak mostanában költöztünk ide, és nem volt még időm, hogy kicsinosítsam egy kicsit a lakást. Itt a tea. Jó lesz, Jane, csak tegye le ide. Tetszik, Eve?

Eve leült. Nem értette az egészet, és kíváncsi volt. Visszagondolt iskoláskorukra, és úgy emlékezett, hogy akkoriban Phyllis csaknem szemérmetlenül gazdag volt. Emlékei között szerepelt egy milliomos mostohaapa is. Vajon mi lett azzal, hogy ilyen környezetben engedi élni Phyllist? Eve valami titokzatosságot szimatolt, és a maga megszokott egyenes modorában mindjárt ráfért a tárgyra.

– Mondj el mindent magadról – mondta, miután kényelembe helyezkedett, már amennyire ezt székének sajátságos szerkezete megengedte. – És ne felejtsd el, hogy két éve nem láttalak, hát ne hagyj ki semmit.

– Olyan nehéz, nem is tudom, hol kezdjem.

– A leveleket úgy írtad alá: Mrs. Jackson. Hát kezdd a titokzatos Jacksonnal. Hogy kerültetek össze? Legutóbb akkor hallottam rólad, mikor a Morning Postban megjelent egy hír, hogy eljegyezted magad egy bizonyos… a nevet már elfelejtettem, de azt biztosan tudom, hogy nem Jackson volt.

– Rollo Mountford.

– Úgy? Nos tehát: mi lett Hollóval? Elvesztetted valahol, úgy látszik. Felbontottad az eljegyzést?

– Tudod, az úgy felbomlott magától. Már úgy értem, hogy én fogtam magam, és megesküdtem Mike-kal.

– Ez azt jelenti, hogy megszöktél vele?

– Igen.

– Szent isten!

– Borzasztóan szégyellem magamat, Eve. Azt hiszem, nagyon csúnyán bántam Rolloval.

– Sose törődj vele. Egy férfi, akinek ilyen neve van, azért született, hogy szenvedjen.

– Tulajdonképpen sosem szerettem. Olyan utálatos, vizenyős szeme volt…

– Értem. Tehát megszöktél Mike-kal. Ki ő? Mivel foglalkozik?

– Jelenleg tanít egy iskolában. De nincs kedve hozzá. Szeretne újra visszakerülni vidékre. Mikor megismerkedtem vele, intéző volt egy birtokon, amely bizonyos Smith család tulajdona volt. A Smith fiú és Mike együtt jártak egyetemre Cambridge-ben. Akkor Smithék még nagyon gazdagok voltak, és hatalmas birtokuk volt. Edgelow-ék szomszédai voltak. Egyszer vendégségben voltam Mary Edgelow-nál, nem tudom, emlékszel-e rá az iskolából? Mike-kal először egy táncestén találkoztam, azután egy lovaglás alkalmával, aztán… aztán már mindennap találkoztunk. És mindjárt az elején beleszerettünk egymásba, aztán megesküdtünk. Jaj, Eve, ha láttad volna, milyen aranyos kis házunk volt! Egészen be volt futtatva repkénnyel, vadrózsával, és voltak lovaink, kutyáink, és…

Phyllis elbeszélése zokogásba fúlt. Eve részvéttel nézett rá. Ő maga világéletében szegény volt, de ez a körülmény, úgy látszik, sosem okozott neki gondot. Erélyes és kalandos természeténél fogva öröme telt az állandó izgalmakban és erőfeszítésekben, amelyek arra irányultak, hogy a felszínen tartsa magát. Phyllis azonban afféle gyöngéd kis porcelánbaba volt, akit az élet nehézségei lesújtanak, ahelyett hogy ösztönöznék. Az ő számára életszükséglet volt a kényelem, a kellemes környezet. Eve mogorva pillantást vetett a porcelánkutyára.

– Alighogy megvolt az esküvő – folytatta Phyllis szomorúan pislogva –, szegény Mr. Smith meghalt, és az egész birtok odalett. Azt hiszem, valami spekulációba bocsátkozhatott szegény, mert alig maradt utána egy kis pénz, a birtokot pedig el kellett adni. Az új tulajdonos, szénbányája van Wolverhamptomban, egy unokaöccsének szánta az intézői állást, és így Mike-nak mennie kellett. Hát most itt vagyunk.

Eve most megkérdezte, amire belépése óta kíváncsi volt.

– De hát mi van a mostohaapáddal? Hiszen iskoláskorodban egy gazdag mostohaatya állt a háttérben. Tán ő is elvesztette a vagyonát?

– Nem.

– Hát akkor miért nem segít rajtad?

– Segítene ő, az egészen biztos, ha tőle függene. De hát ott van Constance néni.

– Mi van Constance nénivel? És kicsoda az a Constance néni?

– Én így hívom, de valójában ő a mostohaanyám, valami olyasmi. Azt hiszem, tulajdonképpen a mostohamostohaanyám. A mostohaapám újra megházasodott két évvel ezelőtt. Constance néni borzasztóan haragudott, mikor hozzámentem Mike-hoz. Azt akarta, hogy Hollóhoz menjek. Azóta sem bocsátott meg nekem, és nem engedi, hogy a mostohaapám segítsen rajtunk.

– Micsoda gyáva féreg lehet az az ember! – mondta Eve felháborodva. – Miért nem áll a sarkára? Mindig azt mondtad, hogy nagyon szeret téged.

– Ő nem féreg, Eve. Igazán drága, aranyos ember. Csak sajnos, tűri, hogy a felesége uralkodjék fölötte. Az pedig meglehetősen zsarnok természetű. Néha azért nagyon kedves, és egymást borzasztóan szeretik, de néha olyan rideg, mint egy kőszikla.

Phyllis itt elhallgatott, mert nyílt az előszoba ajtaja, és lépések zaja hallatszott a hallból.

– Itt van Clarkie. Remélem, magával hozta Cynthiát. Úgy volt, hogy érte megy. Eve, drágám, őelőtte ne hozd szóba azt, amiről most beszéltünk, jó?

– Miért?

– Mert akkor mindjárt olyan anyáskodó. Tulajdonképpen nagyon kedves tőle, de…

Eve megértette.

– Jó. Hát akkor majd később beszélünk róla.

Az ajtó nyílt, és belépett Miss Clarkson. Az a jelző, amivel Phyllis volt tanárnőjét jellemezte, nagyon találó volt. Miss Clarksonból csak úgy áradt az anyáskodás. Nagy volt, egészséges és lágyszívű; az ajtó még jóformán be sem csukódott mögötte, már ott termett Eve oldalán, mint kotlóstyúk a csibéje mellett.

– Eve! Mennyire örülök, hogy ennyi idő múltán végre láthatom! Milyen csinos, drágám! És milyen elegáns! Micsoda gyönyörű kalap ez!

– Én már egész idő alatt irigyeltem tőled – mondta Phyllis. – Hol vetted?

– Soeurs Madeleine, Regent Street.

Miss Clarkson egy csésze teát töltött magának, megkavarta, és hozzálátott, hogy kiélvezze ezt a találkozást. Eve mindig egyike volt kedvenc növendékeinek. Szeretetteljes, sugárzó tekintettel nézett rá.

– Hát ez talán nem azt bizonyítja, amit mindig is mondtam magának, kedvesem, a régi szép napokban, hogy sohasem szabad kétségbeesnünk, akármilyen sötétnek ígérkezzék is a jövő? Emlékszem, szívem, hogy maga iskoláskorában olyan szegény volt, mint a templom egere, és semmi, de semmi kilátása nem volt a jövőre nézve. És most mégis felvitte az Isten a dolgát!

Eve nevetett. Felállt és megcsókolta Miss Clarksont. Sajnálta, hogy kénytelen szétfoszlatni egy ábrándot, de meg kellett tennie.

– Borzasztóan sajnálom, Clarkie, drága – mondta –, de attól tartok, hogy nagyon megtévesztette a látszat. Én most is épp olyan földhözragadt vagyok, mint voltam. Tulajdonképpen mikor Phyllis elmondta, hogy magának állásközvetítő irodája van, mindjárt arra gondoltam, hogy elmegyek és megkérdezem, nem volna-e számomra valami kellemes állása? Nevelőnői állás, egy tökéletesen angyali gyermek mellett megfelelne. Esetleg volna raktáron valami írója, vagy ehhez hasonló, aki azt óhajtja, hogy valaki intézze el a postáját és ragassza be az albumba a kritikáit?

– Ó, drága lelkem! – kiáltott fel Miss Clarkson mélyen megindulva. – És én már azt reméltem… Ez a kalap…

– Igen, ez a kalap okozta az egész bajt. Persze, gondolnom sem lett volna szabad rá, de megláttam a kirakatban, napokon át sóvárogtam utána, és végül elbuktam. És aztán, tudja, a kalaphoz méltóan kell élnem, cipőt és ruhát kellett vennem hozzá. Hallatlan tékozlás, rémesen szégyellem magamat. De, mint rendesen, késő a bánat.

– Még ilyet! Maga az iskolában is olyan akaratos, vad gyerek volt. Emlékszem, mennyit prédikáltam emiatt!

– Mikor aztán túlestem az egészen, és megjött az eszem, hát láttam, hogy alig egypár fontom maradt, távolról sem elég ahhoz, hogy megéljek belőle, amíg megérkezik a mentőexpedíció. Hát gondolkoztam a dolgon, és úgy határoztam, hogy a kis vagyonkámat befektetem valamibe.

– Remélem, valami biztonságos dolgot választott?

– Annak látszott. A Sport Újság szerint a „Nap Legbiztosabb Tippje” volt: tehát fogadtam Willie Boundingra, a múlt szerdai sandowni versenyen.

– Szent isten!

– Én is ezt mondtam, mikor szegény öreg Willie hatodiknak jött be. De a bánkódás úgysem segít, nem igaz? Most hát azon kell igyekeznem, hogy feltétlenül találjak valami munkát, amiből megélhetek, amíg a következő negyedévi járandóságom esedékes, az pedig csak szeptemberben lesz… De most ne beszéljünk üzleti ügyekről. Holnap majd elmegyek az irodájába, Clarkie… Cynthia hol van? Nem hozta magával?

– Igen, Clarkie, én is azt hittem, hogy útközben felszalad Cynthiáért – mondta Phyllis.

Eve anyagi helyzetére vonatkozó értesülései már gyászba borították Miss Clarksont, de Cynthia nevének említése csillapíthatatlan, feneketlen fájdalom martalékává tette. Az ajka remegett, és egy könnycsepp gördült végig az arcán. Eve és Phyllis megdöbbenve néztek össze.

– Mondhatom – szólalt meg Eve, egy percnyi szünet után, melynek csendjét csak volt tanárnőjük elfojtott zokogása törte meg –, nem vagyunk különösen vidámak, ahhoz képest, hogy ez kedélyes összejövetelnek indult. Talán valami baj van Cynthiával?

Miss Clarkson szenvedése olyan méreteket öltött, hogy Phyllis ijedtében felugrott, gyorsan kiszaladt a szobából, hogy a szerinte egyedül megfelelő orvosságról: repülősóról gondoskodjék.

– Szegény, drága Cynthia! – jajgatott Miss Clarkson.

– Miért, hát mi van vele? – kérdezte Eve. Nem volt érzéketlen Miss Clarkson fájdalma iránt, de nem tudott elfojtani egy icike-picike mosolyt. Visszaemlékezett az iskolai napokra, amikor is a derék Miss Clarksonnak az a szokása, hogy a legjelentéktelenebb ügyekből is tragédiát csinált, számára mulatság kiapadhatatlan forrása volt. Most is meg volt róla győződve, hogy a barátnőjére vonatkozó rossz hír legföljebb az lesz, hogy ágyban fekszik, mert meghűlt, vagy megrándult a bokája.

– Férjnél van, tudja – felelte Miss Clarkson.

– Én abban nem látok semmi különös rosszat, Clarkie. Ha még néhány Legbiztosabb Tippel pórul találok járni, valószínűleg számomra sem marad más, mint férjhez menni valakihez. Valami kedves, gazdag, türelmes emberhez, aki elkényeztet.

– Ó, Eve, drágám – könyörgött Miss Clarkson, a rémülettől mekegve –, az istenért, jól nézze meg, kihez megy hozzá! Valahányszor azt hallom, hogy a lányaim közül valamelyik férjhez megy, úgy érzem, hogy bekövetkezhetik a legrosszabb, és mit sem sejtve, sötét szakadék szélére lépett!

– Csak nem szokta ezt mondani nekik? Mert, azt hiszem, az meglehetősen elrontaná az esküvői hangulatot. Cynthia is sötét szakadék szélére lépett? Épp az előbb mondtam Phyllisnek, mennyire irigylem, hogy olyan híres ember a férje, mint Ralston McTodd.

Miss Clarkson feljajdult.

– Az az ember szörnyeteg! – mondta lesújtottan. – Éppen most jövök Cynthiától, akit könnyek közt hagytam a Cadogan Hotelban, nagyon szép, nyugalmas szobája van a negyedik emeleten; igaz, hogy a szőnyeg színe egyáltalán nem illik össze a tapétával… Olyan megtört volt szegény gyermek. Megpróbáltam mindent, hogy megvigasztaljam, de hiába. Mindig is olyan nagyon érzékeny volt… Hamarosan vissza kell mennem hozzá. Ide csak azért jöttem el, mert nem akartam, hogy hiába várjanak, drágáim…

– Miért? – kérdezte Eve csendes kitartással. Tapasztalatból tudta, hogy – ha csak meg nem akadályozzák benne – Miss Clarkson percekig kerülgeti a lényeget, anélkül hogy csak érintené is.

– Miért? – visszhangozta Miss Clarkson bámulva.

– Miért volt Cynthia könnyek között?

– De hiszen mondom, drágám: az az ember otthagyta!

– Otthagyta!

– Összevesztek valamin, és a férfi egyenesen kisétált a hotelból. Ez tegnapelőtt volt, és azóta nem jött vissza. Ma délután egy rövidke levélben tudatta, hogy nem is szándékozik visszatérni. Titokban, úgyszólván lopva elvitte a poggyászát a hotelból, senki sem tudja, hová. Végleg eltűnt.

Eve bámult. Nem volt elkészülve rá, hogy ilyen komoly hírt fog hallani.

– De hát min vesztek össze?

– Szegény Cynthia túlságosan kimerült volt, semhogy el tudta volna mondani nekem.

Eve összeszorította a fogát.

– Az az aljas fráter!… Szegény Cynthia… Menjek el hozzá én is?

– Nem, édesem, jobb lesz, ha egyedül megyek. Majd szólok neki, hogy írja meg, mikor lehet meglátogatni. Phyllis drágám, mennem kell – mondta, mikor a háziasszony, kezében egy kis üveggel, belépett.

– De hiszen csak most jött! – kiáltott Phyllis meglepetten.

– Szegény Cynthiát otthagyta a férje – magyarázta meg röviden Eve. – És Clarkie most visszamegy hozzá, hogy vigyázzon rá. Nagyon rossz állapotban van, úgy látszik.

– Hihetetlen!

– De bizony így van. És igazán el kell mennem azonnal – mondta Miss Clarkson.

Eve a szalonban várt, amíg becsapódott az előszobaajtó, és Phyllis visszajött hozzá. Phyllis mélabúsabb volt, mint valaha. Úgy örült ennek a teadélutánnak, de igazán nem az a kedélyes mulatság volt, amilyennek várta. A két barátnő egy percig hallgatva üldögélt.

– Milyen aljas némely férfi! – szólt végre Eve.

– Mike angyal! – mondta Phyllis álmodozón. Eve szívesen fogadta ezt a halk, burkolt célzást, hogy térjenek vissza egy kellemesebb témára. Mély részvétet érzett a lesújtott Cynthia iránt, de ki nem állhatta a céltalan fecsegést, és semmi sem lett volna céltalanabb, mint az, ha itt ülnének Phyllisszel, és jajgatnának a tragédián, amelynek csak puszta körvonalait ismerték. Phyllisnek is megvolt a maga tragédiája, de itt Eve legalább látta valami gyakorlati megoldás lehetőségét.

– Igen, beszéljünk tovább Mike-ról – mondta. – Még egyáltalán nem vagyok tisztában a helyzettel. Mikor Clarkie belépett, éppen a mostohaapádról beszéltél, hogy miért nem segíthet rajtatok. Én pedig nagyon gyöngécskének ítéltem azt a mentséget, amit kitaláltál a számára. Mesélj róla még valamit. Igaz, a nevét elfelejtettem.

– Keeble.

– Igen. Hát én azt gondolom, meg kellene írnod neki, milyen nehéz körülmények között élsz. Hátha ő azt hiszi, hogy te még jómódban vagy, és nincs is szükséged a segítségére? Végül is nem tudhatja, ha egyszer nem mondod meg neki. Én egyenesen felszólítanám, hogy jöjjön és segítsen. Ez nem olyan, mintha Mike hibájából mentetek volna tönkre. Mikor ő elvett téged, nagyon jó állása volt, amely tartósnak ígérkezett, és nem a maga hibájából veszítette el. Én írnék neki, Phyl. Üsd a vasat!

– Már megtettem. Ma írtam. Mike-nak egy nagyszerű alkalmi vételt ajánlottak. Egy lincolnshire-i gazdaságról van szó. Tudod, tehenek, meg minden. Éppen olyasmi, amihez kedve van, s amihez nagyszerűen ért. És mindössze háromezer fontra lenne szükségünk, hogy megvehessük… De attól félek, semmi sem lesz belőle.

– Constance néni miatt?

– Igen.

– Ne nyugodj bele! – Eve felvetette a fejét. Most olyan volt, mint az eltökéltség istennője. – Én a te helyedben addig járnék a nyakukra, amíg ide nem adnák a pénzt, csak hogy már megszabaduljanak tőlem. Micsoda képtelen gondolat efféle kitagadási drámákat rendezni manapság! Miért ne mehettél volna ahhoz, akit szeretsz! A te helyedben odaláncolnám magamat a kerítésükhöz, és vonítanék, mint a kutya, amíg kirohannának, csekk-könyveket lobogtatva, hogy végre békén hagyjam őket. Londonban laknak?

– Most Shropshire-ben vannak, egy Blandings Hall nevű helyen.

Eve felugrott.

– Blandings Hall? Úristen!

– Constance néni Lord Emsworth húga.

– Ez aztán igazán furcsa história! Én magam is Blandingsbe megyek pár nap múlva.

– Ne mondd!

– Megbíztak a kastély könyvtárának a katalogizálásával.

– De hát Eve, akkor csak tréfáltál, mikor arra kérted Clarkie-t, hogy szerezzen neked munkát? Mert ő komolyan vette a dolgot.

– Nem, nem tréfáltam. De blandingsi állásomnak egy árnyoldala is lenne. Eléggé ismerős vagy arrafelé?

– Gyakran voltam ott. Gyönyörű szép.

– Akkor ismered Lord Emsworth fiatalabb fiát, Freddie Threepwoodot?

– Hogyne.

– Nahát, ő az árnyoldal. El akar venni engem, én meg semmiképpen nem akarok hozzámenni. És azon gondolkoztam, vajon egy ilyen kellemes, könnyű munka, amely gyönyörűen kirántana a csávából szeptemberig, megéri-e azt a kellemetlenséget, amit szegény Freddie folytonos kikosarazása jelentene? Ezt, persze, mindjárt az elején kellett volna meggondolnom, mikor írt nekem, hogy folyamodjam az állásért, de a rendszeres munka gondolata annyira csábított, hogy eszembe sem jutott más. Csak később kezdtem gondolkozni rajta. Freddie olyan kitartó. Minden percben feleségül kéri az embert.

– Hol ismerkedtél meg Freddie-vel?

– Színházban. Körülbelül két hónapja. Akkor Londonban lakott, de hirtelen eltűnt, nekem pedig egy elszontyolodott levelet írt, közölve, hogy adósságba keveredett, meg minden, és az apja elhurcolta Blandingsbe, ami Freddie szemében nyilván a pokollal egyenlő. Úgy látszik, a világon csupa keményszívű rokon van.

– Ó, Lord Emsworth igazán nem keményszívű. Nagyon fogod szeretni. Olyan szórakozott, és olyan álmodozó. Mindig a kertben őgyeleg. Constance néni már valószínűleg nem nagyon fog tetszeni neked. De azt hiszem, nem is igen fogsz vele gyakran találkozni.

– Hát kivel fogok gyakran találkozni, kivéve természetesen Freddie-t?

– Mr. Baxterrel, Lord Emsworth titkárával, azt hiszem. Olyanféle alak, mint egy szemüveges sírásó.

– Nem valami vonzó jelenség lehet. De maga a hely szép?

– Remek. A te helyedben elmennék, Eve.

– Őszintén szólva, nem szándékoztam elmenni. De azok után, amiket Mr. Keeble-ről és Constance néniről mondtál, meggondoltam a dolgot. Holnap még fel kell néznem Clarkie irodájába, megmondani, hogy már van állásom, és nem lesz szükségem a fáradozására. Ezt a te szomorú ügyedet pedig majd a kezembe veszem, drágám. Elmegyek Blandingsbe, és üldözni fogom a mostohaapádat… Na, most mennem kell. Gyere, kísérj ki a kapuig, mert még eltévedek ezeken a mérföldes folyosókon… Nem vághatnám földhöz ezt a porcelánkutyát, mielőtt elmegyek? Gondoltam, csak megkérdezem…

Kint a hallban elébük toppant a kis mindenes, és félbeszakította a beszélgetésüket:

– Elfelejtettem megmondani, hogy itt volt egy úr. Azt mondtam neki, hogy el tetszett menni.

– Nagyon helyes, Jane.

– Azt mondta, úgy hívják: Smith.

Phyllis sajnálkozva kiáltott fel:

– Csak nem?! Jaj, de kár! Különösen szerettem volna, hogy megismerkedj vele, Eve.

– Smith? – szólt Eve. – A név ismerősnek tűnik. Miért akartad olyan nagyon, hogy megismerkedjem vele?

– Mike legjobb barátja. Mike imádja. Ő annak a Mr. Smithnek a fia, akiről beszéltem neked, akivel Mike együtt járt Cambridge-ben. Olyan aranyos fiú, egész biztosan nagyon rokonszenvesnek találnád. Pont a te eseted. Jaj, bárcsak tudtuk volna! Most elmész Blandingsbe, isten tudja, mennyi időre, és így nem fogod megismerni.

– Kár – mondta Eve udvarias közönnyel.

– Úgy sajnálom szegényt.

– Miért?

– A halszakmában dolgozik.

– Uhhh!

– Utálja is eléggé, szegényke. De hát itt áll ő is a csapás után, kisemmizve, mint mi, és a nagybátyja, aki olyan hal-mágnásféle, bevette őt az üzletébe.

– Hát miért marad ott, ha egyszer olyan nagyon nem bírja? – kérdezte Eve felháborodva. Ki nem állhatta az ügyefogyott embereket. – Gyűlölöm az olyan férfit, akiben nincs semmi vállalkozó szellem.

– Nemigen lehetne ráfogni, hogy nincs benne elég vállalkozó szellem. Én nem ilyennek látom… Okvetlenül meg kell ismerkedned vele, ha visszajössz Londonba.

– Jól van – mondta Eve közömbösen. – Ahogy akarod. Még tán segíthetek is neki üzletileg. Én nagyon szeretem a halat.

HARMADIK FEJEZET

EVE KÖLCSÖNKAP EGY ESERNYŐT

Ha a látogató körülnéz London divatos üzletnegyedében, leginkább azt fogja meglepőnek találni, hogy a kirakatok csaknem teljesen híjával vannak a ragyogásnak, pompának, hogy szándékosan kerülnek minden feltűnést, így például, rendes körülmények közt, Thorpe & Briscoe urak Dover utcai szénkereskedése előtt sincs semmi, ami lebilincselné a megbűvölt tekintetet. Az ember legföljebb rápillant, ha arra megy, de semmi esetre sem áll meg előtte, hogy megcsodálja, mint a Sixtusi kápolnát vagy a Tadzs Mahalt. És mégis, Psmith, a Parazita Klub dohányzójának ablakában álldogálva – amely éppen szemben volt a Thorpe & Briscoe-féle bolttal – már teljes öt perce bámulta. Úgy látszott, teljesen lenyűgözi ez a látvány. Képtelen volt levenni a szemét róla.

Ám a látszólag legérthetetlenebb jelenségnek is mindig van valami magyarázata. Thorpe-nak (vagy Briscoe-nak) megvan az a szokása, hogy a nyári hónapok tartamára ernyőt feszít a bolt fölé. Az ernyő természetesen egyszerű, szolid vászontető, nem sérti a szemet, de mindenesetre éppen megfelelő védelmet nyújt a gyakori hirtelen zápor ellen, mely különös, de elragadó jellemvonása a londoni nyárnak, s amely e pillanatban is javában zuhogott a West Endre. Ez alá az ernyő alá menekült Eve Halliday, aki Ada Clarkson állásközvetítő irodájába készült, és most aggódó arccal kukucskált ki az esőbe. Ő volt az, aki úgy lebilincselte Psmith érdeklődését. Ez utóbbi arra a határozott megállapításra jutott, hogy a leány jelenléte hozzávetőleg kilencvenöt százalékkal emeli a Thorpe & Briscoe cég vonzóerejét.

Psmithnek rendkívüli örömére és megelégedésére szolgált, hogy a dohányzó ablakán át ilyen szép látványban lehet része, ugyanakkor azonban kissé zavarban volt. A leányon messziről látszott a jómód. Dél–északi irányban haladva, az alak ragyogó lakkcipővel kezdődött. Ettől északra drága drapp harisnya következett, mely fölé fekete selyemruha borult. Végül, mikor az ember azt hitte volna, hogy ennél szebb már nem is jöhet, a szemet egy csodás kalap kápráztatta el, lágy, fénytelen selyemből való, amelyről fekete paradicsommadár-toll omlott a bal váll fölé. Ez a kalap még férfiúi fogalmak szerint is valóságos költemény volt. És ezt a ragyogó eleganciával öltözött fiatal hölgyet a záporeső a Thorpe & Briscoe cég ernyője alá kényszerítette! „Mi lehet ennek az oka? – tűnődött Psmith. – Hiszen – érvelt ő – ha Charles, a sofőr, szabadnapos, avagy a milliomos atyát kellett a Citybe vinnie, ahová az utóbbit érdekei szólították, e leánynak bizonyára módjában lett volna taxit hívni?!” Mi, akik ismerjük Eve anyagi körülményeit, tudjuk, hogy nem telt neki taxira, de Psmith igazán nem tudta, mit gondoljon. Azonban, gyors észjárású és lovagias hajlandóságú férfiú lévén, úgy vélte, hogy most nincs helye a hiábavaló találgatásnak. Nem az az ő dolga, hogy az okokat kutassa; az ő nyilvánvaló kötelessége az, hogy segítségére siessen a bajba került szépségnek. Eltávozott a dohányzó ablakából, és nyugodt méltósággal átvonult a klub ruhatárába, ahol gondosan szemügyre vette az esernyőket. Nem egykönnyen talált kedvére valót. Ha kivett egyet a többi közül, nyomban fejcsóválva vissza is tette. Végre mégis felfedezett egy gyönyörűt, és ünnepélyes arcán gyöngéd mosoly jelent meg. Feltette monokliját, és alaposan megtekintette az esernyőt. Minden tekintetben megfelelt. Nagyon meg volt elégedve vele.

– Kié ez az ernyő? – kérdezte a ruhatárost.

– Walderwick őméltóságáé, uram.

– Ah! – jegyezte meg Psmith elnézően. Hóna alá csapta az esernyőt, és távozott.

Ezalatt Eve Halliday, derűs fényt árasztva a Thorpe & Briscoe cég sivár, komor boltjára, gondolatban továbbra is igen elítélően vélekedett az angol klímáról, és az eget kémlelte, hátha felfedez rajta egy kék foltocskát. Javában űzte ezt a csöppet sem kellemes foglalkozást, mikor megszólalt mellette egy hang.

– Bocsánat!

Egy fiatalember állt előtte, kalap nélkül, esernyővel a kezében. A fiatalember meglehetős feltűnő külsejű volt, nagyon magas, nagyon sovány, nagyon jól öltözött. Jobb szemén monokli csillogott, amelyen keresztül komoly, nyájas tekintettel nézett le a leányra. Egy szót sem szólt, csak megfogta a fiatal hölgy kezét, az ujjait az esernyő nyele köré kulcsolta, melyet előzőleg udvariasan kinyitott, majd tiszteletteljes főhajtással búcsúzva, hosszú léptekkel átment az utca másik oldalára, és eltűnt egy komor épület kapujában, melyről Eve, a sok ki-be járó férfiról következtetve, már ácsorgása folyamán megállapította, hogy bizonyára valami klub bejárata.

Eve-nek londoni tartózkodása alatt elég sok meglepetésben volt része, de ilyenben, mint ez, még nem. Jó néhány percig ott állt még, ugyanazon a helyen, mozdulatlanul, és kerekre nyílt szemmel bámult a túloldali házra. A kis jelenet azonban, úgy látszik, be volt fejezve. A fiatalember nem jött vissza. Még az ablaknál sem mutatkozott. A klub elnyelte. Eve, aki időközben rájött, hogy ilyen időben az ember nem utasít vissza egy esernyőt, még akkor sem, ha az csodálatosképpen az égből pottyant is le, kilépett a vászontető alól, és gyámoltalanul mosolyogva folytatta félbeszakított útját Miss Clarkson irodája felé.

Ada Clarkson állásközvetítő irodája („Gyorsaság, Udvarias Kiszolgálás, Eredmény”) a Shaftesbury Avenue végén volt, valamivel a Palace Színház után. Eve becsukta az esernyőt, amelynek hála, egy csöpp eső sem esett a kalapjára, felment a lépcsőn, és bekopogtatott a „Tudakozódás” feliratú ablakon.

– Beszélhetek Miss Clarksonnal?

– Szabad a nevét? – kérdezte Tudakozódás Gyorsan, Eredményes Udvariassággal.

– Miss Halliday.

Rövid időköz, mely alatt az ügy a házitelefonon bonyolódott tovább.

– Tessék a belső irodába fáradni – mondta Tudakozódás egy perc múlva, és a hangjában most az előbb felsorolt tulajdonságokon kívül tisztelet is vegyült, mert közben volt ideje észrevenni és megemészteni a kalapot.

Eve átment a várószobán, melynek asztalát folyóiratok borították, és kopogtatott az „Igazgató” feliratú ajtón.

– Eve, drágám! – kiáltotta Miss Clarkson. – Nem is tudom, hogyan mondjam meg magának… Átnéztem a könyveimet, és nem találtam semmit, de semmit! Egyetlenegy állás sincs, amely megfelelne magának. Mit csináljunk?

– Nem baj, Clarkie.

– De hiszen…

– Nem üzleti ügyben jöttem. Cynthiáról akarok érdeklődni. Mi van vele?

Miss Clarkson sóhajtott.

– Szegény gyermek borzasztó lelkiállapotban van, és nem is csoda. Semmi hír a férjéről. Egész egyszerűen elhagyta.

– Szegénykém! Nem látogathatnám meg?

– Most nem. Rábeszéltem, hogy menjen le egy-két napra Brightonba. Talán a tengeri levegőn összeszedi magát egy kicsit. Mégiscsak több értelme van, mint itt búslakodni egy londoni hotelban. A tizenegy órai vonattal megy. Átadtam neki az üdvözletét, nagyon hálás volt, hogy emlékezett régi barátságukra, és hogy vele érez a bánatában.

– Jó, akkor írok neki. Hol lakik?

– A brightoni címét nem tudom, de a Cadogan Hotel bizonyára továbbítani fogja a leveleit. Biztosan nagyon fog örülni, ha hall magáról, szívem.

Eve szomorúan nézegette a falakat díszítő berámázott bizonyítványokat. Nemigen szokott elszontyolodni, de mikor ez a mai nap olyan utálatos, és minden barátnője olyan nagy bajban van!

– Ó, Clarkie – mondta –, milyen nehéz az élet!

– Bizony, bizony! – sóhajtotta Miss Clarkson, aki ezen a téren szakértő volt.

– A lovak, amelyeket az ember megfogad, hatodiknak jönnek be, és a lányok, akik az ember legjobb barátnői, mind olyan szerencsétlenek. Szegény kis Phyllis! Hát öt nem sajnálja?

– De őt a férje bizonyára nagyon szereti.

– Igen, csakhogy nagyon szegény, pedig emlékszik, milyen gazdag volt, mikor iskolába járt? Persze, valószínűleg furcsán hangzik, hogy éppen én sajnálok valakit, mert nincs pénze. De más emberek szegénysége valahogy mindig sötétebbnek tűnik előttem, mint a magamé. Különösen szegény Phyllisé, ő igazán nem elég erős, hogy elviselje. Én már megszoktam, hogy egész életemben mindig letört voltam. Szegény, drága apám mindig úgy írta a cikkeit, hogy közben a hitelezők türelmetlenkedtek az ajtaja előtt. – Eve nevetett, de a szemére köd ereszkedett. – Aranyos ember volt, nem? Hogy engem olyan elsőrangú iskolába járatott, mint Wayland House, mikor gyakran annyi pénze sem volt, hogy cigarettát vehetett volna magának a drága szívem… Ugye, a tandíjat sem fizette mindig pontosan?

– Hát, tudja, drágám, én Wayland House-ban csak segédtanárnő voltam, és így az anyagi ügyekkel nem foglalkoztam, de hallottam néha…

– Szegény, drága apám! Tudja, egyike a legrégibb gyerekkori emlékeimnek – nem lehettem tízévesnél több –, hogy egyszer szólt a csengő, mire apám sürgősen a dívány alá bújt, onnan dugta elő a fejét, és rekedt hangon könyörgött, hogy tartsam fel az ellenséget. Az ajtóhoz mentem, amely előtt egy haragos ember állt, kék papírt lebegtetve. Én olyan kedvesen és ártatlanul fecsegtem, hogy nemcsak egész jó hangulatban távozott, hanem még meg is cirógatott, és adott egy pennyt. Mikor az ajtó becsukódott, apám előmászott a dívány alól, és két pennyt adományozott. Összesen három volt, hát elmondhatom, hogy aznap szépen kerestem. Vettem rajta apámnak egy briliánsgyűrűt a szomszéd boltban. Legalábbis én azt hittem, hogy briliáns. De lehet, hogy becsaptak, mert még nagyon fiatal voltam.

– Bizony, nehéz élete volt, édesem.

– Igen, de olyan mulatságos! Nem adnám oda egyetlen percét sem. És amellett nem is lehet rám fogni, hogy a leglecsúszottabbak közé tartozom. Thomas bácsi évi százötven fontot hagyott rám, és szerencsére, a tőkéhez nem nyúlhatok. Ha nem volnának a világon kalapok és Legbiztosabb Tippek, akkor most egész tűrhetően jómódú volnék… De nem akarom tovább zavarni, kedves Clarkie. Az a gyanúm, hogy a várószoba tele van hercegekkel, akik szakácsnőt keresnek, és szakácsnőkkel, akik hercegeket keresnek, és most mind türelmetlenül fészkelődnek, és szeretnék tudni, meddig hagyja még őket várni. Tehát isten vele, drágám.

Eve megcsókolta Miss Clarksont, és miután megigazította a kalapját, melyet az anyai ölelés kissé összezilált, távozott a szobából.

NEGYEDIK FEJEZET

KÍNOS JELENET
A PARAZITA KLUBBAN

Ezalatt a Parazita Klubban meglehetősen kínos jelenet játszódott le. Psmith, visszaérkezve a házba, a mosdóba ment, ahol egy percig érdeklődve szemlélte arcvonásait a tükörben, megigazította frizuráját, mely az esőben kissé elromlott, és gondosan lekefélte ruháját. Aztán felment a ruhatárba a kalapjáért. Mikor belépett, a ruhatáros olyan tekintettel nézett rá, mint akit nyugtalanít valami.

– Mr. Walderwick volt itt egy perccel ezelőtt – mondta a ruhatáros.

– Igen? – kérdezte Psmith, mérsékelt érdeklődéssel. – Erélyes, fáradhatatlan ember ez a Walderwick. Mindig jár-kel. Egyszer itt van, egyszer ott.

– Az esernyője felől kérdezősködött – folytatta a ruhatáros egy kicsit hűvösebben.

– Csakugyan? Az esernyője felől?

– Nagy hűhót csapott miatta, uram, alaposat.

– És joggal – mondta Psmith helyeslően. – Nagyon szereti az esernyőjét a jó ember.

– Természetesen meg kellett mondanom, hogy el tetszett vinni, uram.

– Nagyon jól tette – helyeselt melegen Psmith. – Szeretem ezt az őszinteséget. Titkolózásnak és szépítgetésnek nincs helye maga és Walderwick között. Fő az egyenesség és a nyíltság.

– Nagyon bosszúsnak látszott, uram. Elment, hogy megkeresse önt.

– Mindig nagyon örülök, ha cseveghetek Mr. Walderwickkel – mondta Psmith. – Nagyon.

A ruhatárból a hallba ment, és kocsit hozatott a portással. Mikor a kocsi előállt, Psmith lement a lépcsőn, és éppen be akart szállni, mikor rekedt kiáltás ütötte meg a fülét, és a kapuból egy felháborodott, rózsaszín képű ifjú rohant elő, hangosan kiáltozva:

– Hé! Ide! Psmith! Ördög vigye!

Psmith beszállt a kocsiba, és jóakaratúan nézett ki a jövevényre:

– Ah, Walderwick! – mondta. – Hát hogy vagyunk? Mivel szolgálhatok?

– Hol az esernyőm? – kérdezte a rózsásképű. – Én értem a tréfát, de ez egy átkozottul jó esernyő volt!

– Valóban az volt – erősítette barátságosan Psmith. – Talán némileg érdekelni fogja az a körülmény, hogy mint az egyetlen megfelelőt választottam ki egy sereg más ernyő közül. Attól tartok, hogy a klubban a társaság kezd nagyon vegyes lenni, Walderwick pajtás. Ön, amilyen tiszta lélek, nem is hinné, milyen rémséges esernyőket volt alkalmam látni a ruhatárban.

– Azt akarom tudni, hogy hol van?

– A ruhatár? Ha a főbejárattól balra fordul, az első…

– Az esernyőm, a mindenségit! Hol van az esernyőm?

– Hát tessék – mondta Psmith, és hangjában férfias sajnálkozás rezgett –, most megfogott. Egy fiatal hölgynek adtam az utcán. Hogy e percben hol van, azt nem tudnám megmondani.

A rózsaszín képű ifjú megdöbbenve dadogta:

– Odaadta az esernyőmet egy nőnek?

– Ez nagyon pongyola módja a meghatározásának. Nem beszélne róla ilyen könnyed hangon, ha ismerné, Walderwick pajtás. Csodálatos teremtmény volt! Én egyszerű, otromba, darabos ember vagyok, általában megvetek mindenféle érzelmeskedést, de be kell vallanom, hogy ez a leány olyan húrt pendített meg bennem, amely nem egykönnyen szokott megszólalni. Elbűvölte ezt az én viharedzett, vén szívemet. Ez a helyes kifejezés. Elbűvölte!

– De a mindenségit!…

Psmith kinyújtotta karját, és kezét atyaian az ifjú vállára tette.

– Bátorság, Walderwick pajtás! – mondta. – Viselje az ügyet férfiasán! Igazán sajnálom, hogy kénytelen voltam megfosztani önt egy pompás esernyőtől, de mint bizonyára maga is be fogja látni, nem tehettem másként. Esett az eső. A fiatal hölgy odaát volt, kétségbeesetten álldogált annak az üzletnek az ernyője alatt. Szeretett volna elindulni, de a nedvesség tönkretette volna a kalapját. Mit tehettem? Mi mást tehet ilyen esetben bármely férfi, ki e névre igényt tart, mint azt, hogy lemegy a ruhatárba, kiválasztja a legjobb esernyőt, és átadja a hölgynek? Az ön esernyője volt a legjobb. Egyáltalán össze sem hasonlítható a többivel. Odaadtam a hölgynek, aki boldogan távozott vele. Meg vagyok győződve, hogy ez a magyarázat – folytatta Psmith – lényegesen csökkenteni fogja érthető bánatát, ön elvesztette ernyőjét, Walderwick pajtás, de milyen ügy szolgálatában! Milyen ügy szolgálatában! Ön egyenrangúvá lett Sir Philip Sidney-vel és Sir Walter Raleighval! Talán ez utóbbihoz áll közelebb, aki a földre terítette köpenyét, hogy a királynő be ne sározza a cipellőjét. Ön közvetve feláldozta esernyőjét, hogy megmentse egy hölgy kalapját. Walderwick, az utókor büszke lesz önre! Igazán nagyon csodálkoznám, ha alakja nem kerülne dalok és legendák középpontjába. Az eljövendő század gyermekei nagyatyjuk térdét átkulcsolva fognak könyörögni: „Nagyapó, meséld el nekünk, hogyan veszítette el Nagy Walderwick az esernyőjét!” A nagyapa elmeséli, és a gyerekek e történet nyomán még jobbá, okosabbá, megértőbbé lesznek… De most, mivel úgy látom, a sofőr már beállította a taksamérőt, be kell fejeznem kis csevegésünket, melyet a magam részéről nagyon élvezetesnek találtam. Mehet! – szólt aztán kihajolva a kocsi ablakán. – Ada Clarkson állásközvetítő irodája, Shaftesbury Avenue!

A kocsi tovagördült. Hughes Walderwick őméltósága szenvedélyes pillantást küldött utána, majd ráeszmélt, hogy megázik, hát visszament a klubba.

Mikor Psmith megérkezett a megjelölt címre, kifizette az autót, felment a lépcsőn, és gyengéden kocogtatott a „Tudakozódás” feliratú ablakon.

– Kedves Miss Clarkson – kezdte barátságos hangon, mihelyt az ablak kinyílt –, ha drága idejéből szakíthatna számomra néhány percet…

– Miss Clarkson el van foglalva.

Psmith a monokliján keresztül kutató tekintetet vetett Tudakozódásra.

– Hát ön nem Miss Clarkson?

Tudakozódás azt felelte, hogy nem.

– Ebben az esetben – szólt Psmith – félreértés történt, és ezért – tette hozzá lovagiasan – egyedül én vagyok a hibás. De talán láthatnám őt később? Itt leszek a váróteremben.

Bement a várószobába, felvett az asztalról egy folyóiratot, letelepedett, és egy novellát kezdett olvasni a Lányok Lapja 1919. évi januári számából, mert az állásközvetítő irodák, akár a fogorvosok, az irodalmi termékek közül a régebbi évjáratokat pártolják. Psmith éppen az említett novella olvasásába merült, mikor a főnöki iroda ajtaján kilépett Eve.

ÖTÖDIK FEJEZET

PSMITH ÁLLÁST KERES

Mikor Eve belépett, Psmith udvariasan felállt.

– Kedves Miss Clarkson, ha drága idejéből szakíthatna számomra néhány percet…

– Szent isten! – kiáltott fel Eve. – Milyen furcsa!

– Valóban sajátságos véletlen – hagyta rá Psmith.

– Még annyi időt sem adott nekem, hogy köszönetet mondjak az esernyőért – szólt Eve szemrehányó hangon. – Biztosan nagyon neveletlennek tart. De nekem még a lélegzetem is elállt a meglepetéstől.

– De kérem, kedves Miss Clarkson, szóra sem…

– Miért szólít engem állandóan Miss Clarksonnak?

– Hát ön sem Miss Clarkson?

– Persze hogy nem.

– Akkor hát – mondta Psmith –, megint elölről kezdhetem az egészet. Ezek a folytonos akadályok igazán próbára teszik egy buzgó lélek türelmét. Ön talán új asszony, aki első szakácsnőjét óhajtja itt felvenni?

– Nem. Nem vagyok férjnél.

– Helyes!

Eve-et ez a megkönnyebbült, hálás hang kissé zavarba hozta. A megjegyzést követő pillanatnyi szünetben betoppant Tudakozódás.

– Miss Clarkson most rendelkezésére áll, uram.

– Hagyjon magunkra – mondta Psmith, elhárító kézmozdulat kíséretében. – Egyedül óhajtunk maradni.

Tudakozódás csak bámult. Majd megfélemlítve a férfi modorától és lényének lenyűgöző nagyszerűségétől, visszavonult.

– Azt hiszem – szólt Eve az esernyőt ide-oda forgatva –, igazán illenék, hogy ezt visszaadjam magának. – Az esőcseppekkel borított ablakra tekintett. – Csakhogy még jócskán esik, ugye?

– Mintha dézsából öntenek – erősítette Psmith.

– Hát akkor, ha nem venné rossz néven, estig megtartanám, igen?

– Nagyon kérem.

– Köszönöm szépen. Este majd visszaküldöm, ha megmondja a nevét és címét.

Psmith tiltakozóan emelte fel a kezét.

– Nem, nem. Amennyiben hasznát tudja venni, remélem, sajátjának fogja tekinteni.

– Sajátomnak?

– Ajándéknak – magyarázta Psmith.

– De hát azt igazán nem lehet, hogy egy drága esernyőt fogadjak el valakitől ajándékba! Hová küldjem?

– Hát ha mindenáron ragaszkodik hozzá, küldje el Hughes Walderwicknek, Parazita Klub, Dover utca. De igazán nem szükséges.

– Nem fogom elfelejtem. És fogadja őszinte köszönetemet, Mr. Walderwick.

– Miért nevez így?

– Hát az előbb azt mondta…

– Aha, értem már. Egy kis félreértés. Nem, én nem vagyok Mr. Walderwick. És, magunk között szólva, nem is szeretnék az lenni. Hatodrangú elme. Walderwick mindössze az esernyő tulajdonosa.

Eve kerekre nyílt szemmel bámult.

– Csak nem akarja azt mondani, hogy valaki másnak az esernyőjét adta nekem?

– A sajátomat, szerencsétlenségemre, elfelejtettem magamhoz venni ma reggel.

– Én még ilyet nem is hallottam!

– Szocializmus a gyakorlatban. Mások megelégszenek annyival, hogy szónoklatokat tartanak a tulajdon elosztásáról. Én pedig megvalósítom.

– De nem fog az az ember szörnyen megharagudni, ha megtudja…?

– Már megtudta. Öröm volt látni az elragadtatását. Elmagyaráztam neki az esetet, és ő boldog volt, hogy szolgálatára lehetett önnek.

Az ajtó megint kinyílt, ezúttal személyesen Miss Clarkson lépett be rajta.

Tudakozódás bőbeszédű beszámolóját nem találta kielégítőnek, ezért maga óhajtott utánanézni, mi az oka, hogy a hivatal gépezetében fennakadás történt.

– Ó, már mennem kell – szólt Eve, amint megpillantotta a belépőt. – Zavarom a munkájában.

– Úgy örülök, hogy még itt találom, édesem – mondta Miss Clarkson. – Megint átnéztem a könyveimet, és látom, hogy egy üresedés mégis van. Egy gyermekgondozónői állás volna – mondta Miss Clarkson bocsánatkérő hangon.

– Nem, nem, már minden rendben van – mondta Eve. – Igazán nincs szükségem semmire. De nagyon köszönöm a fáradságát.

Barátságosan rámosolygott Miss Clarksonra. Psmithnek is juttatott egy mosolyt, mikor az kinyitotta az ajtót előtte, és elment. Psmith tűnődő arccal fordult el az ajtóból.

– Ez a fiatal hölgy gyermekgondozónő? – kérdezte.

– Talán gyermekgondozónőt kíván? – kérdezte Miss Clarkson, egyszeriben üzletasszonnyá változva.

– Ezt a gyermekgondozónőt kívánom – jelentette ki Psmith mély meggyőződéssel.

– Kiváló leány – mondta Miss Clarkson lelkesen. – Nincs még egy, akit ilyen melegen tudnék ajánlani. Miss Halliday a neve, egy néhány évvel ezelőtt elhunyt, nagyon tehetséges, de kissé különc író leánya. Én véletlenül nagyon jól ismerem Miss Hallidayt, mert tanárnője voltam Wayland House-ban, ahol a tanulmányait végezte. Aranyos, melegszívű, jó leány… De ezek a részietek, gondolom, aligha érdeklik.

– Ellenkezőleg – szólt Psmith –, reggelig is elhallgatnám. Kedvenc témám.

Miss Clarkson kissé gyanakodó tekintettel nézett rá, és úgy gondolta, hogy jobb lesz visszatérni az üzleti vonatkozásokra.

– Ön talán nem gyermekgondozónőt, hanem ápolónőt kíván alkalmazni?

– Barátaim már többször ajánlották.

– De Miss Hallidaynek, természetesen, leginkább nevelőnői gyakorlata van.

– Nevelőnő is jó lesz – mondta Psmith kedvesen. Miss Clarkson kezdte furcsán érezni magát.

– Mennyi idősek a gyermekei, uram? – kérdezte.

– Attól tartok – szólt Psmith –, hogy ön már a második kötetbe pillantott. Ez a regény csak most kezdődött.

– Sajnos – mondta Miss Clarkson immár végképp elhűlve –, úgy látszik, nem egészen értem a dolgot. Tulajdonképpen mit keres ön?

Psmith egy porszemet fricskázott le a kabátja ujjáról.

– Munkát – mondta.

– Munkát! – visszhangozta Miss Clarkson, és a hangja csaknem elcsuklott a meglepetéstől.

Psmith felhúzta a szemöldökét.

– Úgy látom, ön csodálkozik. Hát ez nem állásközvetítő?

– De igen, ez állásközvetítő iroda – hagyta rá Miss Clarkson.

– Tudtam én azt, tudtam – mondta Psmith. – Mintha csak valami megsúgta volna. Talán az Állásközvetítő Iroda felírás az ajtó fölött. És azok a berámázott bizonyítványok is, azok a legkételkedőbb természetűeket is meggyőzik. Igen, Miss Clarkson, munkát keresek, és érzem, hogy ön fog is találni valamit számomra. Már hirdetést is tettem az újságba, melyben bármilyen állásra vállalkozom, de azóta már sokat gondolkoztam azon, vajon ez volna-e az út, mely a vagyon és hírnév felé vezet? Semmi esetre sem árt, ha az ember más oldalról is szerencsét próbál, így hát eljöttem önhöz.

– Meg fog nekem bocsátani, de be kell vallanom, hogy kívánsága nagyon különösnek tűnik.

– Miért? Fiatal vagyok, tetterős és nagyon szegény.

– De… izé… a ruházata…

Psmith tetszelegve kancsalított kifogástalan mellényére, és újabb porszemet fricskázott le kabátja ujjáról.

– Úgy találja, hogy jól öltözködöm? – kérdezte. – Hogy elegáns vagyok? Nos, talán igaza van. De gondolkozzék csak, Miss Clarkson. Ha az ember manapság, amikor olyan hallatlan nagy a versengés, álláshoz akar jutni, akkor tisztességesen és csinosan kell öltözködnie. A munkaadók ferdén néznek egy kitérdesedett nadrágra. A kifogástalan mellény az ő szemükben többet ér, mint a becsületes szív. Nadrágomon a pompás, éles vasalás a matrac segítségével jött létre, melyen lázasan hánykolódtam az éjjel, kicsiny padlásszobámban.

– Nem tudom magát komolyan venni.

– Jaj, ne mondjon ilyet, kérem.

– Igazán azt akarja, hogy munkát szerezzek önnek?

– Mondjuk inkább úgy, hogy „alkalmazást”. Miss Clarkson egy jegyzőkönyvet vett elő.

– Hát ha csakugyan nem tréfál…

– Biztosíthatom róla, hogy nem. Egész vagyonom készpénzben körülbelül tíz font.

– Akkor kérem a nevét.

– Ah! Kezd a dolog fejlődni. A nevem Psmith. P-smith. A „p„ néma.

– Psmith?

– Psmith.

Miss Clarkson egy percig eltűnődött ezen, csaknem fájdalmas hallgatásba merülve, aztán visszazökkent a rendes kerékvágásba.

– Azt hiszem – szólt –, jó lenne, ha közölne velem néhány személyi adatot.

– Mi sem szerezne nagyobb örömet – felelte Psmith melegen. – Mindenkor kész vagyok, mondhatnám, vágyódom elmondani az életem történetét, de manapság nemigen biztatják az embert. Hát kezdjük az elején. Gyermekkorom. Mikor még csecsemő voltam, a dajkám óránként hat pennyvel vesztegette meg legidősebb nővéremet, hogy vigyázzon rám, és igyekezzék, hogy ne váljék belőlem holmi Káin. Nővérem az első nap elmúltával fölemelte a díjat egy shillingre, és meg is kapta. Térjünk át diákkoromra. Meglehetős fiatalon kerültem Etonbe, mindenki ragyogó jövőt jósolt nekem. Azok voltak ám a szép idők, Miss Clarkson! Vidám, kacagó ifjú voltam, göndör fürtökkel, napsugaras, derűs mosollyal, nem túlzók, ha azt mondom, hogy kedvence voltam az intézetnek. A vén kolostorfalak… De untatom önt. Látom a szeméből.

– Nem, nem – tiltakozott Miss Clarkson. – De én úgy értettem, hogy… azt szerettem volna tudni, van-e gyakorlata valamiféle szakmában… Szóval, hogy milyenfajta munkát…

– Alkalmazást.

– Milyenfajta alkalmazást keres?

– Bármilyen, tisztességesen fizetett állást, föltéve, hogy halak nem szerepelnek a dologban.

– Halak! – csuklott föl Miss Clarkson, újra kizökkenve a nyugalmából. – Miért éppen halak?

– Azért, Miss Clarkson, mert mind a mai napig a halakkal való kereskedés volt az életpályám, és betelt vele a lelkem.

– Maga a halszakmában dolgozik? – ámuldozott Miss Clarkson, csodálkozó pillantást vetve az előtte álló férfi nadrágján díszlő, késpenge élességű vasalásra.

– Ez nem a munkaruhám – mondta Psmith, magyarázatképpen a csodálkozó pillantásra. – Igen, a családom anyagi helyzetében beállott változás folytán ma reggelig nagybátyám szolgálatában állottam, aki foglalkozását tekintve, sajnos, pontykirály, szardíniaszultán, vagy mit tudom én, hogyan nevezik ezeket a kereskedőfejedelmeket, akik a halpiacon uralkodnak. Ő akarta mindenáron, hogy belépjek az üzletbe, és megtanuljam minden csínját-bínját; közben bizonyára azt remélte, hogy nyomdokaiba lépek, és idővel még sügérkirály válhatik belőlem. Ó, jaj! Túlságosan vérmes reményeket táplált. Az ég nem engedte, hogy valóra váljanak – mondta Psmith ünnepélyesen, s úgy nézett Miss Clarksonra monokliján keresztül, mint egy bagoly.

– Nem? – kérdezte Miss Clarkson.

– Nem. Tegnap este kénytelen voltam közölni vele, hogy szép, szép a halszakma, de nekem nem felel meg, és bejelentettem, hogy a céggel végérvényesen megszakítok minden kapcsolatot. Itt mindjárt megemlíthetem, hogy e lépésem valóságos családi orkánt idézett elő. Kemény szavak – sóhajtott Psmith. – Sötét tekintetek. Szenvedélyes vita. A vége az lett, hogy nagybátyám levette rólam a kezét, és kikergetett a nagyvilágba. Nagybátyám végképpen megvonta tőlem a támogatását, Miss Clarkson.

– Ejnye, ejnye – mormogta részvéttel Miss Clarkson.

– Igen. Borzasztó rideg ember, és felebarátait kizárólag a halak iránt táplált vonzalmuk szerint ítéli meg. Sosem láttam valakit, aki ennyire bele lett volna bolondulva egy cikkbe. Halak dolgában egyenesen mániákus. Annyira, hogy már ő maga is olyan, mint egy hal. Mintha csak azt a bizonyos autoszuggesztiós módszert követte volna, és folyton azt hajtogatta volna magának: „Mindennap, minden tekintetben jobban és jobban hasonlítok egy halhoz”. Legközelebbi barátai sem tudnák megmondani, mihez hasonlít inkább: kárászhoz vagy csukához?… De ugyebár untatom önt ezekkel a családi ügyekkel…?

Olyan hirtelen átható tekintetet vetett Miss Clarksonra, hogy a derék hölgy idegesen összerezzent.

– Nem, nem – felelte ijedten.

– Igazán megnyugtatta a lelkiismeretemet. Jól tudom, hogy ha én egyszer belemélyedek a halakba, akkor bizony próbára teszem hallgatóim türelmét. Sehogyan sem tudom megérteni a halak iránti lelkesedést. Nagybátyám olyan áhítattal beszél egy szokatlanul gazdag cornwalli szardíniazsákmányról, mint valami derék segédlelkész a püspöke szellemi kiválóságáról. Ami engem illet, Miss Clarkson, a halakkal való kapcsolatom elejétől fogva undort keltett bennem. Sértette nemesebb érzéseimet. Beleette magát az idegeimbe. Reggel négy óra tájban kellett fölkelnem. Elköltöttem egyszerű reggelimet, aztán siettem a Billingsgate-piacra, és ott kellett álldogálnom órákon át, térdig gázolva mindenféle döglött halban. Ez kétségkívül gyöngyélet egy macska számára, de egy shropshire-i Psmithnek mégiscsak kicsit sok. Az én lelkületem, Miss Clarkson, finom és költői. Szeretem, ha öröm és elevenség van körülöttem, ezzel szemben elképzelni sem tudok örömtelenebb és élettelenebb valamit, mint egy döglött hal. Ezt a döglött halat szorozza meg egymillióval, akkor olyan kép veszi körül, amely legfeljebb egy Daudet-t hagyhat egykedvűen. A nagybátyám azt mondta, hogyha az ember meg akar bizonyosodni róla, vajon friss-e a hal, akkor bele kell nézni a szemébe. Hát talán azzal töltsem életem tavaszát, hogy döglött halak szemébe bámuljak? – Nem! – Felállt. – Nem akarom tovább zavarni. Fogadja köszönetemet a tántoríthatatlan udvariasságért és figyelemért, amellyel végighallgatott. Most talán megérti, miért dobom piacra képességeimet, és miért vagyok kénytelen különösen hangsúlyozni, hogy csakis olyan állást vállalok, melynek keretén belül semmi dolgom nincs halakkal. Meg vagyok győződve, hogy rövidesen talál számomra valami különlegesen előnyös alkalmazást.

– Ezt nem merném ilyen biztosan állítani, Mr. Psmith.

– A „p„ néma, mint e szóban: „psemmi” – figyelmeztette Psmith a hölgyet. – Ah, igaz – szólt megállva az ajtóban –, még valamit, mielőtt elmegyek. Az előbb, hogy önre vártam, a Lányok Lapja 1919. januári számában egy folytatásos regényre akadtam. Kerestem a további folytatásokat, de hiába. A címe: Veszélyben a becsület, és Jane Emeline Moss írta. Nem tetszik tudni véletlenül, hogyan végződött? Megtudta-e valaha Lord Eustace, hogy Clarice, akit éjfélkor Sir Jasper szobájában talált, csak azért ment oda, hogy visszaszerezze barátnőjének egy csomó kompromittáló levelét? Nem tudja? Tartottam tőle. Hát akkor isten önnel, Miss Clarkson, ajánlom magamat. Bizakodó szívvel helyezem jövőmet az ön kezébe.

– Természetesen minden tőlem telhetőt meg fogok tenni.

– S vajon van-e annál különb, mint ami Miss Clarksontól telik? – kérdezte Psmith nyájasan.

Halkan becsukta az ajtót maga mögött, és elment. Hirtelen kedves gondolata támadt, megkopogtatta Tudakozódás ablakát, és barátságosan nézett a felbukkanó bubifrizurás fejre.

– Úgy hallom – szólt –, hogy a ma délutáni birminghami versenyen nagyon sokat várnak Áspidistrától. Isten önnel.

HATODIK FEJEZET

LORD EMSWORTH TALÁLKOZIK EGY KÖLTŐVEL

1

Mikor Psmith az utcára lépett, az eső már elállt, a nap megint kisütött, félig hivalkodóan, félig bocsánatkérőén, mint rendesen, mikor nyári zápor után újra előbújik a felhők mögül. Vidáman csillogott a kövezet, és üdítő frissesség áradt szét a levegőben. Psmith megállt a sarkon, és egy percig azon elmélkedett, mivel tölthetné el legalkalmasabb módon azt az egy óra húsz percet, ami még ebédig hátra van. Tekintve, hogy a Morning Globe kiadóhivatala a közelben volt, alig pár percnyire, úgy határozott, hogy odamegy, és megnézi, jött-e az első postával válasz a hirdetésére. És buzgóságának meg is volt a jutalma, amikor néhány perccel később a 365-ös postafiókot kinyitva egy egész kis rakomány írásmű várta. Nem kevesebb, mint hét levél. Csinos zsákmány.

Csakhogy ami első pillanatban az újságolvasó közönség túláradó érdeklődését látszott tanúsítani a vállalkozás iránt, közelebbi megtekintéskor, mikor Psmith egy sarokba vonult, hogy nyugodtan olvashasson, üres ábrándnak bizonyult. Ennél sokkal jobbat várt. E levelek semmi lényegbevágót nem tartalmaztak.

Az első boríték, bár kívülről igen vonzónak látszott, mert nagyon drága papír volt, és ékes, bár kissé meglepő címer díszítette, belülről mindössze egy udvariasan megszövegezett ajánlatot tartalmazott bizonyos Mr. Alistair McDougalltól, mely szerint ez utóbbi hajlandó Mr. Psmithnek, puszta aláírása ellenében, tíztől ötvenezer fontig terjedő összeget kiutalványozni. A másikban hasonló ajánlat volt ugyancsak egy skóttól, bizonyos Colin MacDonaldtól. Míg a harmadik, Mr. Jan Campbell, felment egészen százezer fontig. E három emberbarátnak egyetlen kikötése volt csupán: hogy kiskorúakkal nem tárgyalnak. De barátságosan felszólították Psmitht, hogy amennyiben huszonegyedik születésnapját már megünnepelte, fáradjon a hivatalukba, és vigye el a pénzt egy zsákban.

Psmith, aki nem vesztette el a fejét e pénzeső közepette, sóhajtva dobta a három levelet papírkosárba, és felszakította a következőt. Ez terjedelmes boríték volt, benne nyomtatott röpirat, ezzel a címmel: Ma éjjel számonkérik tőled a te lelkedet, míg az ötödik levél, a véletlenek különös találkozása folytán, egy koporsógyártó cégé volt, mely szerint címzettet hajlandók nyolc font tízért bármikor eltemetni. A hatodik nyomtatvány volt, és felszólítást tartalmazott Howard Hilltől, Newmarketből, hogy a címzett haladéktalanul rendelje meg Hill sportlapját, amely nélkül egyetlen sportférfiú sem remélheti, hogy eredményesen védekezhetik a bukmékerek ellen.

Psmith ezt a körlevelet is bedobta a többi után a szemétkosárba, noha ezzel ő maga a vállalkozó szellemnek ugyanazt a hiányát árulta el, melyet a nagyközönség részéről annyira kárhoztatott.

Most már csak a hetedik levél volt hátra, és Psmith szívébe visszatért a remény egy halvány sugara, mikor látta, hogy ezt a borítékot nem géppel, hanem kézírással címezték. Felnyitotta.

Kétségkívül a legjobb maradt utoljára. Ez minden eddigi csalódásért kárpótlás volt. A levél, amelynek kusza sorait nyilvánvalóan izgatott kézzel írták, így szólt:

Ha R. Psmith hajlandó július 1-én, pénteken pont tizenkettőkor a Piccadilly Palace Hotel előcsarnokában e levél írójával találkozni, létrejöhet az üzlet, amennyiben üzletről lehet szó, és amennyiben a feltételek elfogadhatók. R. Psmith tűzzön a gomblyukába egy rózsaszín krizantémot, és szóljon így a levélíróhoz: „Holnap eső lesz Northumberlandben”, mire a levélíró így fog válaszolni: „Az jó a vetésnek.” Szíveskedjék a pontos időt betartani.

Psmith ünnepélyes arcán elégedett mosoly játszadozott, miközben másodszor is elolvasta a levelet. Ez már sokkal inkább megfelelt várakozásának. Bár legjobb barátja, Mike Jackson, egészen rendes, mindennapi fiatalember volt, Psmith tulajdonképpeni ízlése – mikor társat keresett – rendszerint inkább a különös felé hajlott. Jobban szerette, ha az emberen valami rendkívüli volt. Márpedig a „levélíró”, az írásából ítélve a legtúlzóbb igényűek számára is rendkívülinek látszott. Akár valami bohócnak, akár szabályos őrültnek fog bizonyulni e sokat ígérő személyiség, Psmith egy pillanatig sem habozott, hogy belemenjen-e a dologba. Bármelyik fajtához tartozik is az illető, bizonyára szórakoztató lesz a társasága arra az időre, ami még ebédig hátra van. Psmith az órájára nézett. Háromnegyed tizenkettő. Pont tizenkettőig még be is szerezheti a szükséges krizantémot, és el is érhet a Piccadilly Palace Hotelba, így betarthatja az üzletszerű pontosságot, melyre a levélíró olyan nagy súlyt helyez.

Azt, hogy ennek a kalandnak árnyoldalai is lehetnek, csak akkor jutott eszébe, mikor belépett egy virágüzletbe. Itt volt például elsőnek a krizantém.

Psmith érdeklődését lefoglalta a levél többi része, úgyhogy amikor olvasta, nem sokat gondolt a díszre, melyet majd viselnie kell. És csak akkor ébredt tudatára, mi vár reá, a kényes ízléssel öltözködőre, mikor a virágkereskedő, kitől krizantémot kért – szinte láthatatlanul, mint a dunsinane-i hadsereg, valami bokorszerű képződmény mögött lépkedett feléje.

– Ez krizantém?

– Igen, uram. Rózsaszín krizantém.

– Egy?

– Igen, uram. Egy rózsaszín krizantém.

Psmith rosszalló tekintettel nézte monokliján keresztül a visszataszító tárgyat. Azután gomblyukába tűzte a virágot, folytatta útját, és úgy érezte magát, mint a sűrűből kikandikáló vad. E kellemetlen bokor teljesen elrontotta a sétáját.

Mikor megérkezett a hotel halljába, újabb bonyodalmak tornyosultak elébe. Az előcsarnok ugyanis, mint rendesen, tömve volt, lévén közismert találkozóhelye azoknak, akiknek a távolabb fekvő hagyományos találkahely: a Charing Cross pályaudvar órája alatt, nem felel meg; és míg a levélíró pontosan meghatározta, hogyan ékesítse fel magát Psmith, saját ismertetőjelét könnyelműen elmulasztotta megemlíteni. Komolytalan, felületes egy összeesküvő, állapította meg róla Psmith.

Legjobbnak mégis azt vélte, ha lehetőleg az előcsarnok közepén tartózkodik, mígnem a levélíró – a krizantém láttára – felbukkan, így is tett, de mikor tíz perc múltán sem történt egyéb, mint az, hogy összeütközött vagy egy tucat siető emberrel, elhatározta, hogy a tettek mezejére lép. Az utóbbi öt perc óta egy sportférfiú külsejű fiatalember állt mellette, aki gyakran és némi türelmetlenséggel nézett az órájára. Nyilvánvalóan várt valakit, hát Psmith elhatározta, hogy kipróbálja rajta az előírt formulát.

– Holna. – Így szólt – eső lesz Northumberlandben.

A fiatalember ránézett, nem minden érdeklődés nélkül bár, de tekintetéből hiányzott ama megértés, melyet Psmith várt volna.

– Mi? – kérdezte.

– Holnap eső lesz Northumberlandben.

– Köszönöm, Zadkiel – mondta az ifjú. – Mindenesetre őrületesen örvendetes. Talán azt is meg tudná jósolni, ki nyeri meg a Goodwood-kupát?

Ezután a fiatalember gyorsan visszavonult, hogy egy nagy kalapos fiatal hölgy elé siessen, aki éppen belépett a forgóajtón. Psmith kénytelen volt megállapítani, hogy ez nem az ő embere. Tulajdonképpen sajnálta, mert az ifjút rokonszenvesnek találta.

Minthogy Psmith az előcsarnoknak egy bizonyos pontján maradt, a közönség pedig folyton ide-oda hullámzott, mindig más és más alakok kerültek melléje; végül elhatározta, hogy megszólítja azt az egyént, akit az áramlat közvetlen melléje sodort. Az pedig egy barátságos tekintetű férfi volt, fehér kalapban, virágos mellényben, szeplős arccal. Éppen ilyen lehetett az, aki a levelet írta. Psmithnek az időjárásra vonatkozó megjegyzése azonnali élénk hatást váltott ki e személyből. Megfordult, és ragyogó nyájasság sugárzott gyönyörűen borotvált arcáról. Megragadta Psmith kezét, és szívből jövő örömmel szorította meg. Olyan ember benyomását keltette, aki barátra, mi több, régi barátra lelt.

– Drága öregem! – kiáltott fel. – Már vagy öt perce készülök rá, hogy megszólítsalak. Tudtam, hogy találkoztunk már valahol, csak azt nem tudtam, hol. Az arcod persze hallatlanul ismerősnek tűnt mindjárt. Ejnye! Nahát! De ilyet! És hogy vannak a többiek?

– Kik? – kérdezte Psmith udvariasan.

– Kik? hát a fiúk, barátocskám.

– Ja, a fiúk?

– A kedves, öreg fiúk – határozta meg a másik pontosabban. Vállon veregette Psmithet. – Azok voltak csak a szép idők, mi?

– Melyek?

– Azok az idők, amikor mind együtt voltunk!

– Ja, azok? – mondta Psmith.

A másik áradozására, mint felhő a nyári égboltra, bizonyos elbátortalanodás vetett árnyékot. De kitartott.

– Nem furcsa, hogy így találkozunk megint?!

– Kicsi a világ! – hagyta rá Psmith.

– Meghívnálak egy kis itókára – szólt a nyájasképű, azzal a valamelyest fokozódó feszültséggel, amely akkor szokott jelentkezni, mikor az ember a tulajdonképpeni tárgyra készül rátérni –, de ez az én szamár legényem ma egy penny nélkül bocsátott útnak. Elfelejtette ideadni a tárcámat. Rémesen hanyag. Kénytelen leszek kidobni a fickót.

– Kellemetlen – mondta Psmith.

– Pedig de szerettelek volna meghívni egy kis italra – mondta a másik bánatosan.

– Minden kimondott és leírt szók legszomorúbbika a „volna” – sóhajtott Psmith.

– Mondok valamit – szólt a nyájasképű lelkesülten –, kölcsönözz egy ötfontost, öregem. Ez volna a legjobb megoldás. És ma este, mihelyt hazaérek, megküldöm neked a lakásodra, vagy ahová akarod.

Psmith arcán gyöngéd, szomorú mosoly játszadozott.

– Távozz, pajtás – mondta halkan.

– Mi?

– Lógj el, öreg cimbora, lógj el.

A másik férfi arcán a sugárzó nyájasságot megadás váltotta fel.

– Szóval, nem lehet? – kérdezte.

– Nem lehet.

– De azért nincs abban semmi, hogy megpróbálta…! – érvelt a másik.

– Semmi a világon.

– Tudja – mondta bizalmasan a most már sokkal kevésbé nyájas férfiú –, maga olyan tökéletes baleknak latszik a monoklijával, hogy az ember óhatatlanul kísértésbe esik.

– Tökéletesen megértem.

– De nem haragszik?

– Szó sincs róla.

A fehér kalap eltűnt a forgóajtón át, Psmith pedig újra hozzákezdett a nyomozáshoz. Ezúttal egy középkorú, tubákszínű ruhába öltözött férfi ragadta meg a figyelmét, aki éppen most ért a közelébe.

– Holnap eső lesz Northumberlandben – szólt. Az ember kérdő tekintettel meredt rá.

– He? – mondta.

Psmith megismételte előbbi kijelentését.

– Ha? – kérdezte a másik.

Psmith kezdett kijönni rendületlen nyugalmából, mely olyan megbecsülést szerzett számára az emberek szemében. Arra az eshetőségre, hogy a keresett egyén süket lehet, nem gondolt. Ez mindenesetre újabb nehézségeket gördített a nyomozás útjába. Tovább akart menni, mikor egy kéz érintette a karját.

Psmith megfordult. A kéz – amely még mindig a kabátja ujjába kapaszkodott – egy nagyon jól öltözött, kissé idegesnek és hevesnek látszó fiatalemberhez tartozott. Psmith már előbb, várakozása folyamán is észrevette ezt a fiatalembert, aki nem messze állt tőle.

– Mondja, kérem – szólt a fiatalember fojtott, suttogó hangon –, jól hallottam, hogy ön azt mondta, holnap eső lesz Northumberlandben?

– Ha ön tizenkét mérföldnyi körzeten belül tartózkodott, mialatt azzal a süket ágyúval csevegtem az előbb, akkor bizonyára jól hallotta.

– Az jó a vetésnek – mondta a fiatalember. – Jöjjön, menjünk valahova, ahol nyugodtan beszélgethetünk.

2

– Ön tehát R. Psmith? – kérdezte a fiatalember, mikor az előcsarnok egy félreesőbb zugához értek, amely távol esett a tömegtől.

– Az vagyok.

– Hanem, ördög vigye az egészet, tudja-e, hogy nagyon elkésett? Azt mondtam, hogy pont tizenkettőkor legyen itt. Már majdnem tizenkét perccel múlt dél.

– Igazságtalanul neheztel rám – mondta Psmith. – Pont tizenkettőre értem ide. Azóta úgy állok itt, mint a Türelem szobra…

– Mint micsoda?

– Hagyjuk – szólt Psmith. – Nem fontos.

– Megkértem, hogy tűzzön ki egy rózsaszín krizantémot. Akkor megismertem volna.

– De hiszen kitűztem a rózsaszín krizantémot. És meg voltam róla győződve, hogy ez még a legszórakozottabb ember figyelmét is nehezen kerülheti el.

– Ez az izé? – A fiatalember megvetően nézett a virágdíszre. – Azt hittem, valami káposzta. Én arra a kis hogy is hívjákra gondoltam, amit általában gomblyukban hordanak az emberek.

– Talán szegfűre?

– Szegfű! Ez az!

Psmith levette a krizantémot, és a széke mögé dobta. Szemrehányó tekintetet vetett a fiatalemberre.

– Ha tanult volna növénytant az iskolában – mondta –, ez a tény sok keserűségnek vehette volna elejét.

Ki nem tudom mondani, micsoda lelki kínokat szenvedtem, mert kénytelen voltam végigmenni a városon e mögött a bokor mögött.

Mindazt a részvétet és lelkiismeret-furdalást, amit a másik e szavak nyomán érezhetett, egyszeriben elsöpörte az ijedség, amely akkor fogta el, amikor az órájára nézett. Freddie Threepwood rövid londoni tartózkodása alatt egy pillanatra sem feledkezett meg apja szigorú utasításáról, amely szerint a tizenkét óra ötvenes vonattal vissza kell mennie Market-Blandingsbe. Ha ezt lekésne, abból nagy kellemetlenség lenne otthon, márpedig ez volt az egyetlen dolog, amit Freddie okvetlen el akart kerülni az utóbbi időkben. Mint illedelmes fogoly a börtönben, azt remélte, hogy példás magaviseletéért le fogják szállítani a Blandings-kastélyban való tartózkodásának idejét.

– Szent isten! Most már csak öt percem van! Hamar le kell tárgyalni… Ezt az izét… ezt az üzletet… Azt a maga hirdetését.

– Ja, igen. A hirdetésem. Szóval érdekelte?

– Lehet annak hinni?

– Természetesen. Mi, Psmithek, nem csalunk. Freddie kétkedőén nézett rá.

– Tudja, egyáltalán nem olyannak látszik, amilyennek képzeltem.

– Milyen tekintetben nem felelek meg? – kérdezte Psmith.

– Nem mondhatnám, hogy nem felel meg. Csak… izé… nem is tudom. Hát különben, igen, ha akarja tudni, általában keményebb fajtának képzeltem. A hirdetésből következtetve, azt vártam, hogy valami elszánt, mindenre kész fickó, ezzel szemben magáról azt hinné az ember, hogy éppen a Buckingham-palotában tartandó kerti ünnepélyre készül.

– Ah! – szólt Psmith megértőén. – A ruházatom az oka, hogy kételyei támadtak irányomban. Ma délelőtt már másodszor idéz félreértést az öltözékem. Ne aggódjék. A nadrágom pompásan simul ugyan, de főleg azért, mert a zsebei üresek.

– Ön csakugyan szegény?

– Mint a templom egere.

– Akármi legyek, ha elhiszem.

– Esetleg ha visszafelé kefélném a cilinderemet egy percre? – ajánlotta előzékenyen Psmith. – Úgy talán jobb volna.

A másik pár pillanatig hallgatott. Bár nagyon sietett, és minden elmúlt pillanat közelebb hozta a percet, amikor ugrania kell, hogy a Paddington pályaudvarra rohanjon, nagyon nehezére esett, hogy rátérjen a tulajdonképpeni tárgyra.

– Nézze – szólalt meg végre –, mégiscsak el kell mondanom, miről van szó, az ördög vigye.

– Okosabbat nem is tehetne.

– A dolog így áll: nekem szükségem van ezer fontra…

– Őszintén sajnálom, hogy nem ajánlhatom fel az összeget magam. Valóban, épp az imént voltam kénytelen megtagadni egy csekély – mindössze ötfontos – kölcsönt egy úrtól, aki régi barátomnak mondta magát. De ismerek egy szolgálatkész, jóságos lelket, Alistair McDougall nevűt, aki szívesen…

– Úristen! Csak nem képzelte, hogy magát szándékozom megpumpolni?

– Ez a gondolat villant keresztül az agyamon.

– Ó, ördög vigye, dehogy. Nem, csakhogy… elég az hozzá, mint már mondtam, feltétlenül szeretnék hozzájutni ezer fonthoz…

– Akárcsak én! – mondta Psmith. – Két lélek, egyetlen gondolat! ön hogyan szándékozik hozzáfogni? Ami engem illet, be kell vallanom, hogy fogalmam sincs róla. Legnagyobb zavarban vagyok.

– Nézze, öregem – szólt Freddie panaszosan –, nem beszélhetne valamivel kevesebbet? Alig két percem van még.

– Bocsásson meg. Folytassa.

– Átkozottul nehéz elkezdeni a dolgot. Úgy értem, hogy egy kicsit bonyolultnak fogja találni, amíg meg nem tudja a lényeget… Nézze csak, a hirdetésben az volt, hogy bűnténytől sem riad vissza…

Psmith elgondolkozott.

– Hát, ha van valami értelme, és nem jönnek rá… nem húzódozom egy kis bűnténytől.

– Hát, nézze… nézze, kérem… tudniillik… mondja, hajlandó lenne ellopni a nagynéném gyémánt nyakékét?

Psmith föltette monokliját, és komoly arccal hajolt a másik felé.

– Ellopjam a nagynénje nyakékét? – kérdezte elnézően.

– Igen.

– Nem gondolja, hogy nagynénje ezt esetleg illetlenségnek minősítheti olyan egyén részéről, akit még csak be sem mutattak neki?

Hogy Freddie mit válaszolt volna ez ildomos kérdésre, sosem tudhatjuk meg, mert e pillanatban, miután idegesen az órájára pillantott – talán már huszadszor –, észrevette, hogy már csaknem öt perccel múlt fél egy Nagyot kiáltva ugrott fel.

– Mennem kell! Még lekésem azt az átkozott vonatot!

– Időközben pedig…? – kérdezte Psmith.

Ez az ismerős mondat – e szavak: „időközben pedig” legalább egyszer előfordultak minden filmben, amit Freddi életében látott – egy percre visszaterelte gondolatait a szőnyegen forgó ügyre. Freddie nem volt különösen éles elméjű, de annyit még neki is látnia kellett, hogy a tárgyalás éppen a legkedvezőbb pontnál maradt függőben. Ám mégis el kellett érnie a tizenkettő ötvenes vonatot.

– Írjon nekem és nyilatkozzék, hogyan vélekedik a dologról – lihegte Freddie, és szinte röpült az előcsarnokon át, mint egy fecske.

– Sajnos, a nevét és címét elfelejtette közölni velem – szólt Psmith, egyenletesen, könnyedén ügetve a másik nyomában.

Nagy sietsége ellenére is Freddie-t a sok filmből merített óvatossága visszatartotta attól, hogy a kívánt felvilágosítást megadja. Ha az ember kiszolgáltatja a nevét és címét, sosem tudhatja, mi sül ki belőle.

– Majd én írok – kiáltott, és egy autó után futott.

– Számláim fogom a perceket – mondta Psmith udvariasan.

– Hajtson, mint a veszett fene! – mondta Freddie a sofőrnek.

– Hová? – kérdezte az, nem minden ésszerűség híján.

– Mi? Ja, a Paddingtonhoz.

Az autó tovagördült, Psmith pedig, a hasznosan eltöltött délelőtt kellemes tudatában, egy percig elgondolkozva nézett utána. Ezután megengedte magának, hogy gondolatai, kellemes várakozással, az ebéd körül csoportosuljanak. Mert, bár a Billingsgate-piactól való elszakadásának első napját azzal ünnepelte meg, hogy későn kelt fel, és későn reggelizett, bensejében csakhamar érezhetővé vált az a nem is kellemetlen üresség, amely a léleknek néma déli harangszava.

3

Most az volt a kérdés, hol villásreggelizzék; alig egy percnyi gondolkodás után elhatározta, hogy a Piccadilly Circus környékén levő forgalmas, zajos vendéglőket mellőzni fogja. Egy ilyen délelőtt után, melyet részben Eve Hallidayvel, részint ama fiatalemberrel töltött, aki azt akarja, hogy lopja el a nagynénje nyakékét, olyan helyet kellett választania, ahol nyugodtan ülhet és elmélkedhetik. Az étkezésnek nyugodt, csendes, kolostori környezetben kell lefolynia, melyet nem szennyez be egy prímhegedűs, aki ide-oda vonaglik, és egy zenekar, amelynek szótárából teljesen hiányzik az a szó, hogy piano. Legmegfelelőbbnek ígérkezett egyik klubja.

Mikor még gazdagok voltak, Psmith apja, aki lelkes klubférfiú volt, fiát is beíratta egy sereg társaskörbe, úgyhogy most, bár bekövetkeztek a sovány esztendők, Psmith még mindig hat klub tagja volt, s a tagságok újév napjáig maradnak érvényben, amikor is újra esedékessé válik a tagdíjak befizetése. A klubok minden fajtája képviselve volt köztük, kezdve a leplezetlenül léha Parazita Klubtól a méltóságteljes Konzervatív Klubig. Psmith habozás nélkül az utóbbi mellett döntött, melyet mintha csak külön az ő jelenlegi hangulatára való tekintettel alapítottak volna.

Mindenki, aki ismeri a Konzervatív Klubot, gratulált volna e választáshoz. Egész Londonban nem akadt hasonló menedék olyan valaki számára, aki lelke vizsgálatába óhajt mélyedni, miközben testét pompásan elkészített ételekkel örvendezteti meg. A Parazitában is jó volt a koszt, azt meg kell adni, de ott az Ifjúság ülte farsangját, és könnyen megeshetett, hogy a lelke vizsgálatába elmerült, eltűnődő embert elmélkedésében megzavarja egy kenyérgalacsin, amit valamely jókedvű cimbora hajított át ügyesen a szomszéd asztaltól. Effajta szörnyűség nem történhetett meg a Konzervatív Klubban. A Konzervatív Klubnak hatezer-száztizenegy tagja van. E hatezer-száztizenegy tag közül némelyik tekintélyesebb, mint a többi, de azért valamennyien tekintélyesek, akár a régebbiek közé tartoznak, mint Emsworth grófja, aki 1888-ban iratkozott be mint vidéki tag, akár az újabbak közé, akik a legutóbbi választások eredményeképpen léptek be a klubba. Mindnyájan kopasz, tiszteletre méltó férfiak, akik mind úgy hatnak, mintha éppen a Citybe igyekeznének, hogy igazgatói üléseken elnököljenek, vagy mintha benéznének egy percre, miután személyesen tárgyaltak a miniszterelnökkel a Little Wabsley kerületbeli pótválasztások ügyében.

Azzal a nyugodt méltósággal, mely az érdem és tekintély eme várában kárpótlásszámba ment a fiatalságáért, Psmith felment a lépcsőn, bement a szárnyas ajtón, amelyet két libériás méltóság tárt ki előtte udvariasan, majd belépett az étterembe. Itt, miután kiválasztott egy asztalt a helyiség közepén, és egyszerű, ízletes ebédet rendelt, Eve Hallidayről kezdett gondolkozni. Mint Walderwick barátjának már említette, ez a hölgy igen mély hatást tett rá. Psmith kiragadta magát ábrándozásából, hogy megbirkózzék az ürüszelettel, mikor egy idegen test hirtelen és súlyosan nekivágódott az asztalának. Felpillantott, s egy magas, sovány, idősebb urat látott maga előtt, akinek tekintete rokonszenves és révedező volt, s aki azonnal mentegetőzni kezdett.

– Kedves uram, igazán végtelenül sajnálom. Remélem, nem okoztam kárt.

– Szó sincs róla – felelt Psmith udvariasan.

– Tudniillik elhagytam valahol a szemüvegemet. Anélkül pedig olyan vak vagyok, mint a denevér. Azt sem látom, hová lépek.

Egy barna hajú, hosszú fiatalember, aki az idősebb úr mellett állt, jelentőségteljesen köhintett. Nyugtalanul fészkelődött, és láthatóan szerette volna, ha a jelenet véget ér, hogy továbbmehessenek. Nyilván igen ideges volt. Durcásnak látszott.

Az idősebb úr bizonytalanul pislogott a köhögés irányába.

– Hogy? – kérdezte, mintha egy megjegyzésre válaszolt volna. – Igen, nagyon igaz, nagyon igaz, barátom. Ne álljak meg itt beszélgetni, mi? De bocsánatot kellett kérnem. Majdnem feldöntöttem ennek az úrnak az asztalát. A szemüvegem nélkül azt sem látom, hová lépek. Vak vagyok, akár a denevér. Mi! Hogy? Helyes, helyes.

Odébbállt, vígan csoszogva, míg társa továbbra is megőrizte arcán a durcás zárkózottság kifejezését. Psmith érdeklődve nézett utánuk.

– Meg tudná mondani – kérdezte a pincértől, aki éppen befutott a burgonyával –, ki volt ez?

A pincér követte Psmith tekintetét.

– A fiatal urat nem ismerem, uram. Biztosan vendég. Az öreg úr Lord Emsworth. Vidéken lakik, nem valami gyakran jár a klubba. Azt mondják, nagyon zárkózott ember. Szolgálhatok burgonyával, uram?

– Köszönöm – szólt Psmith.

A pincér elvonult, majd visszatért.

– Megnéztem a vendégkönyvet, uram. Az az úr, aki Lord Emsworthszel ebédel, Mr. Ralston McTodd.

– Köszönöm, barátom. Sajnálom, hogy fáradozott miattam.

– Szóra sem érdemes, uram. Psmith folytatta ebédjét.

4

A Lord Emsworth kíséretében levő fiatalember duzzogó magatartása pontosan tükrözte a meggyötört lelkében hullámzó indulatokat. Ralston McTodd, Saskatoon tehetséges ifjú dalnoka – „A legmélyebb emberi érzésekbe markol és hangja teljesen újszerű” (Montreali Napló), „Nagyon kellemes olvasmány” (Ipsilanti Herald) – egyáltalán nem élvezte ebédjét. A fontosság kellemes érzését, amit az a tény váltott ki belőle, hogy életében először egy valódi, eleven lorddal ül bizalmas kettesben egy asztalnál, tíz perc múlva már folyton fokozódó, ingerültséggel vegyes kétségbeesés váltotta fel. Mire a halat hozták, McTodd már ott tartott – ez nem túlzás –, hogy őszinte megkönnyebbülésére szolgált volna megragadni a vajascsészét, és mindenestül hozzávágni őlordsága kopasz fejéhez.

Ralston McTodd temperamentumos fiatalember volt. Szerette, ha ő a társaság központja, ha ő viheti a szót, szerette nézeteit hangoztatni, és szerette, ha érdeklődve, tisztelettel és áhítattal csüngenek a szaván. De a mostani ebéd folyamán – mely éppen befejeződött – oly méltányos kívánságai közül egyetlenegy sem teljesült.

Lord Emsworth kezdettől fogva magához ragadta a társalgás fonalát, és szelíd, de makacs kitartással védte minden támadás ellen. Mr. McTodd már öt ízben volt azon a ponton, hogy majdnem sikerült előhozakodnia egyik legjobb epigrammájával, de a rózsákról tartott előadás hömpölygő áradata mindannyiszor elsöpörte lehetőségeit. Hatodszorra végre mégis elsütötte, a maga sziporkázó tökéletességében, de a szemközt ülő vén szamár érzéketlenül átsiklott rajta, s rátért valami Angus McAllister nevű egyénnek – aki, úgy látszik, a főkertésze volt – szellemi és jellembeli fogyatékosságaira. Bár McTodd szerette a gyomrát, és nagyon méltányolta a jó konyhát, az ebéd ezúttal hamuvá vált a szájában, és néhány perc múlva Saskatoon elkeseredett, sebzett lelkű dalnoka sötét arccal vetette magát a dohányzóterem ablakában álló karosszékbe. Képünk éppen abban a pillanatban ábrázolja Mr. McToddot, amikor nagyon közel van ahhoz, hogy végképp kijöjjön a sodrából. Ha ez tovább is így megy, isten tudja, mire vetemedik. Egyelőre csak hátradől a székén, és fel van háborodva. Bágyadt reménykedéssel gondol arra, hogy egy szivar tán valamelyest megnyugtatná, és várja, hogy rendeljenek neki egyet.

Lord Emsworth nem látta vendége sötét tekintetét. Tulajdonképpen egyáltalán nem is látta Mr. McToddot, kezdve attól a pillanattól, amikor a klubba érkezésekor valaki, aki hangja után ítélve a főportás lehetett, közölte vele, hogy egy úr várja, majd fölvezette egy alaktalan folt elé, akiről kiderült, hogy ő a várt vendég. Szemüvegének elvesztése a szokásos hatással volt Lord Emsworthre: az egész világ valami ködös izé volt, melyben határozatlan formájú, homályos árnyékok úszkáltak, mint iszapos vízben a halak. Nem mintha ez nagy baj lett volna, hiszen Londonban volt, és Londonban úgy sincs soha semmi, amit érdemes lenne látni. Volt ugyan valami halvány elképzelése, hogy nagyjában kellemesebb volna, ha meglenne a szemüvege, s ez arra indította, hogy elszalajtson érte a hoteljába egy küldöncöt, egyébként azonban fogyatékos látása nem zavarta abban, hogy élvezze a helyzetet.

Ugyanis, ellentétben Mr. McTodd-dal, Lord Emsworth nagyon jól érezte magát. Úgy találta, hogy ez a fiatalember igen kellemes hallgató. Milyen odaadóan tud figyelni, sosem szól közbe, sosem tolja magát előtérbe, mint, sajnos, a mai fiatalemberek legnagyobb része. Lord Emsworth nem szívesen jött Londonba fölszedni ezt a poétát vagy kicsodát, de kénytelen volt beismerni, hogy a dolog jobban sikerült, mint várta. Nagyon kellemesen érintette McToddnak a virágok iránti hallgatag, de nyilvánvaló érdeklődése és az a néma, de meleg megértés, amit az Angus McAllister-ügyben tanúsított. Már örült neki, hogy vendégül láthatja Blandingsben. Milyen jó lesz, személyesen végigkalauzolja a kerteken, és bemutatja neki Angus McAllistert, miáltal majd ő is betekintést nyerhet az elvetemült főkertész szellemi tévelygéseinek sötét örvényeibe.

Ezalatt teljesen megfeledkezett arról, hogy megrendelje azt a szivart.

– Nagyobb kertekben, ahol bőven van hely – mondta Lord Emsworth, kényelmesen elhelyezkedve karosszékében és ott folytatva a társalgást, ahol az előbb abbamaradt –, föltétlenül kívánatos, hogy legyenek olyan részek vagy legalább egy rész, ahol nincsenek virágok, csak zöld bokrok és fák. Látom, hogy önnek is ez a véleménye.

Mr. McToddnak nem ez volt a véleménye. Az a felhördülés, amit Lord Emsworth az elragadtatott helyeslés kifejezésének tartott, Mr. McTodd szenvedő lelkének mélységeiből tört elő, és mint a költő oly gyönyörűen mondja: „egy szenvedélyes dohányos kínlódó jajkiáltása” volt. A dohányzás utáni vágy most csontja velejéig hatolt Mr. McToddnak; de minthogy az illemtudásnak valami halvány maradványa visszatartotta attól, hogy egyenesen kérje a szivart, mely után annyira sóvárgott, megpróbálta kerülő úton megközelíteni a célt.

– Az ember – folytatta Lord Emsworth – csak akkor tudja igazán élvezni a virágok pompáját, ha…

– Virágokról jut eszembe – mondta McTodd –, azt hallottam, hogy a dohányfüst jót tesz a rózsáknak.

–… ha egy darabig valami hűvös, zöld fasorban sétálgat, és azután érkezik a virággal beültetett részhez – mondta Lord Emsworth. – Ez bizonyára valamely tudatunkba nem kerülő optikai törvény hatása, aminek az az egyszerű magyarázata, hogy a szem…

– Némelyek azt mondják, hogy a dohányzás árt a szemnek. De én nem hiszem – mondotta hévvel McTodd.

–… betelvén a zöld színnel, fogékonyabbá válik a többi szín, különösen a piros iránt. Valószínűleg ez az oka, hogy a régi angol kertek tervezői olyan különös figyelmet szentelnek a taxusfáknak. Ha majd lejön Blandingsbe, kedvesem, megmutatom magának a mi híres taxusfasorunkat. És ha azt meglátja, akkor bízvást ön is arra a meggyőződésre jut, hogy Angus McAllister veszedelmes nézeteivel szemben elfoglalt álláspontomat illetően igazam van.

– Tegnap egy olyan klubban ebédeltem – mondta Mr. McTodd, a McToddok pompás kitartásával –, ahol a dohányzóban nem volt gyufa az asztalokon. Csak fidibusz. Az nagyon kényelmetlen.

– Angus McAllister – mondta Lord Emsworth – hivatásos kertész. Ennél többet nem is kell mondanom. Bizonyára ön is tudja, mint én, kedves barátom, milyenek a hivatásos kertészek, amint mohról van szó…

– Az volt ott a baj, hogyha az ember rá akart gyújtani az ebéd utáni szivarjára, föl kellett kelnie, és a terem másik végében levő gázégőhöz kellett vándorolnia.

–… a mohtól, valami rejtélyes oknál fogva, úgy látszik, feldühödnek. A moh fölébreszti legaljasabb szenvedélyeiket. A természet parancsoló szava, hogy egy taxusfasor mohaszőnyeggel legyen borítva. A blandingsi fasor mohás ösvénye pompás összhangban áll a fákkal és a füves kiszögellésekkel, és – képzelje – ez a lelketlen egyén, ez a Skócia szégyenfoltja, fel akarta ásni az egészet, azt akarta, hogy a százados fák alatt hengerelt, kavicsos sétány dísztelenkedjék! Azt már említettem, ugye, hogy a rózsák dolgában be kellett adnom a derekamat, manapság ritka az olyan főkertész, aki valamelyest érti a dolgát, az embernek alkalmazkodnia kell, de ez már sok volt. Hanem én azért barátságos és udvarias voltam. „Ahogy tetszik, McAllister”, így szóltam, „csak csinálja meg a kavics-sétányt, ha akarja. Mindössze egy kikötésem van: hogy csak a holttestemen keresztül kezdhet hozzá. Majd ha véremben fetrengek a fasor bejárata előtt, csakis akkor nyúlhat az én gyönyörű mohaszőnyegemhez. Ne felejtse el, McAllister”, mondtam még mindig egész nyájasan, „hogy itt nem egy glasgow-i külvárosi sétatérről van szó; amit maga akar csinálni, az merénylet az Egyesült Királyság egyik legszebb és legrégibb kertje ellen.” Mire ő visszataszító skót hangokat gurgulázott a torka mélyéből, és a dolog annyiban maradt… Engedje meg, kedvesem – mondta a lord, addig fészkelődve a karosszékében, míg a háta kényelmesen nem nyugodott a bőrtámlán –, engedje meg, hogy leírjam magának a blandingsi nagy taxusfasort. Ha az ember a nyugati oldalon megy be…

Mr. McTodd feladta a küzdelmet, és – lázadó szívében sötét elkeseredéssel – visszasüllyedt a dohány nélküli pokolba. A dohányzóterem most tele volt, és minden oldalról illatos, kék füstfelhők szálltak fel a komoly kis csoportok felől, amelyekben azt vitatták, hogy mit mondott Gladstone hetvennyolcban. McTodd, amint nézte őket, úgy érezte magát, mint a Paradicsomból kiűzött angyal. Már ott tartott, hogy hálásan fogadott volna el akármilyen vacak cigarettát, álmai Coronája helyett. De a sors még ezt a szegényes kárpótlást is megtagadta tőle.

Lord Emsworth tovább folytatta mondókáját. A nyugati oldalon belépve, most már jó mélyen benn volt a fasorban.

– Némelyik fának olyan az alakja, mint egy sakkfigura, némelyik ember formájú; némelyik olyan, mint valami szár nélküli gomba. Ezek ívelt lugasokat alkotnak. A legmagasabb… He? Mi az?

Lord Emsworth bizonytalanul hunyorogva nézett az előtte álló pincérre. Még egy perccel előbb száz-egynéhány mérföldnyire volt innen, és nem volt könnyű hirtelen tudomásul vennie, hogy most a Konzervatív Klub dohányzótermében van.

– He? Mi az?

– Egy küldönc hozta ezt lordságod számára.

Lord Emsworth kábultan pislogott az elébe tartott szemüvegtokra. Most kezdte érteni.

– Ó, köszönöm. Nagyon szépen köszönöm. A szemüvegem. Pompás! Köszönöm, köszönöm, köszönöm.

Kivette a szemüveget a tokjából, és feltette az orrára: abban a percben a világ valósággá vált, élesen és határozottan rajzolódott a szeme elé! Mintha ködből lépett volna ki.

– Nagyszerű! – mondta Lord Emsworth elégedetten.

Ekkor hirtelen és átszellemült arccal egyenesedett fel. A Konzervatív Klub alsó dohányzótenne az utcára nézett, és Lord Emsworth széke éppen a széles ablak előtt állt. Amint az ablak felé emelte szemüveggel felvértezett tekintetét, észrevette, most először, hogy az utca másik oldalán levő boltok sorában egy csinos, új virágkereskedés van. Mikor legutóbb a fővárosban járt, még nem volt ott ez az üzlet. Olyan elragadtatással bámult rá, mint egy kisfiú egy tál fagylaltra, amely váratlanul az égből szállt le, egyenesen az orra elé. És minden más iránt süket és vak volt. Nem is nézett a vendégére. Az igazat megvallva, e felfedezés mámorában teljesen megfeledkezett róla, hogy vendége van.

Egy virágüzlet, még a legkisebb is, mindig mágnesként hatott Lord Emsworthre. Ez pedig egész különösen nagy és lebilincselő üzlet volt. És Lord Emsworth lassan felemelkedve székéről, izgatottan „szimatolni” kezdett, mint a kutya, ha fácánt lát.

– De ilyet! – mormogta.

Ha az olvasó azzal az érdeklődéssel figyelte a lord rendkívülien szórakoztató társalgását, melyet az kétségkívül megérdemel, bizonyára észrevette, hogy gyakran esett szó benne rózsákról. A lord már az ebéd folyamán is tartott egy kis előadást a rózsakérdésről, de tekintve, hogy az olvasónak nem volt szerencséje az élvezetes lakománál jelen lenni, röviden vázolni fogjuk a helyzetet, hadd ítéljen a közönség őlordságának és a hajlíthatatlan McAllisternek ügyében. Íme a tényállás. A rózsák formáját illetően sok főkertész teljesen hamis, méltatlan eszményeknek hódol. Angus McAllister például ragaszkodott az ő főkertészi lelkületének megfelelő szépségideálhoz, és nem tűrhette, hogy a külső szirmok szélesebbek legyenek. A virág, azt tartotta Angus, legyen nagyon szoros és nagyon gömbölyű, akár egy tábornoki egyenruha. Lord Emsworth viszont egyáltalán nem helyeselte ezt a felfogást, szerinte a rózsa szabadon egymásra boruló belső szirmai ragyogó színpompájukkal elbűvölően hatnak, míg a külső, szélesebb szirmok könnyedén hullámos bársonya és gyengén fodrosodó széle… elég az hozzá, hogy Lord Emsworthnek úgy tetszett a rózsa, ha a szirmai lazák, Angus McAllister meg csak a szorosan egymáshoz simuló szirmokért lelkesedett, ezért aztán elkeseredett harc indult meg kettőjük között, amelyben őlordsága húzta a rövidebbet. E vereség azóta is foglalkoztatta, és a szemközti virágkereskedőben esetleges részvevő lelket sejtett, szövetségest, akivel nagyon jól megértenék egymást, és aki bizonyára szintén nagyon elítélné Angus McAllister skót önfejűségét. A felületes szemlélő nem tartotta volna Lord Emswortht fürge mozgásúnak; de tény, hogy most egykettőre kint volt a dohányzóteremből, lerepült a lépcsőn, mielőtt még McToddnak ideje lett volna a csodálkozástól leesett állát a helyére visszaigazítani. Egy perc múlva, amikor McTodd véletlenül kipillantott az ablakon, látta a lordot, amint átrohant a kocsiúton, és eltűnt a virágkereskedésben. Éppen ebben a kritikus percben jött le a lépcsőn Psmith, aki befejezvén ebédjét, bejött, hogy szép csendben megigyék egy csésze feketét. A terem meglehetősen népes volt, és Lord Emsworth üresen hagyott széke hívogatóan intett. Psmith odament.

– Szabad ez a szék, kérem? – kérdezte udvariasan. Annyira udvariasan, hogy Mr. McTodd válasza duplán nyersnek hangzott.

– Szabad! – vakkantotta McTodd.

Psmith leült. Kellemesen érezte magát, beszélgető kedvében volt.

– Tehát Lord Emsworth eltávozott?

– Ön talán barátja? – kérdezte McTodd olyan hangon, mely elárulta, hogy dühének céltáblájaképpen egy helyettes is megfelel.

– Csak látásból ismerem. Egyébként nem.

– A fene ott egye meg, ahol van – dörmögte McTodd leírhatatlan dühvel.

Psmith kérdő tekintettel nézett rá.

– Lehet, hogy tévedek – mondta –, de az ön magatartásában bizonyos elfojtott bosszúság nyomait vélem felfedezni. Valami baj van talán?

Mr. McTodd keserűen hördült fel.

– Ó, nem. Á, dehogy. Nincs semmi baj. Éppen csak annyi, hogy az a vén ürge meghívott ebédre, egész idő alatt az átkozott virágairól beszélt, nem hagyott szóhoz jutni, annyi tisztesség sem volt benne, hogy megkínáljon szivarral, most meg elszaladt, anélkül hogy csak egy szóval is mentegette volna magát, és eltűnt abban az üzletben, ott. Így még soha életemben meg nem sértett senki! – dühöngött McTodd.

– Nem a legeszményibb vendéglátó – ismerte be Psmith.

– És ha azt hiszi – mondta McTodd felemelkedve –, hogy ezek után elmegyek vele a vacak kastélyába, hát téved. Úgy volt, hogy ma este lemegyek vele. Ez a vén trotli még képes, és azt hiszi, hogy megyek. Ezek után! – McTodd bensejéből rémséges kacaj tört elő. – Hogyisne! Majd éppen én! Ilyen sértés után!… Ön talán menne? – kérdezte.

Psmith gondolkozott a dolog felett.

– Aligha.

– Mohát, mondhatom, hogy én sem – kiáltott Mr. McTodd. – Máris távozom, ebben a minutumban. És ha az az idült marha visszajönne, megmondhatja neki, hogy engem ugyan nem lát többé!

És Ralston McTodd, csak úgy forrva az érthető felháborodástól, méltóságteljesen és kemény, szigorú arccal az ajtó felé lépkedett. Az ajtón át a ruhatárba vonult kalapjáért és botjáért; aztán átvonult az előcsarnokon, miközben ajkai hangtalanul mozogtak, lement a lépcsőn, és eltűnt a sarkon, hogy egy trafikot keressen. Éppen ebben a percben fogott hozzá Lord Emsworth, hogy a rokonszenves virágkereskedőnek áttekinthető, világos jellemrajzot nyújtson Angus McAllisterről.

Psmith szomorúan csóválta fejét. Valóban sajnálatosak az emberi természetben rejlő gyarlóságok, íme, mennyire megzavarták egy érzékeny lélek ebéd utáni pihenését. Kávét rendelt, és úgy próbálta elfelejteni a kínos jelenetet, hogy Eve Hallidayre gondolt.

5

A virágkereskedő, a Konzervatív Klubbal szemközti üzlet tulajdonosa, nagyszerű fickó volt, a rózsakérdést illetően igen józanul gondolkodott, és a delphiniumról, achilleáról, coreopsisról, erybigiumról olyan tanulságos dolgokat tudott, hogy Lord Emsworth szívvel-lélekkel átadta magát a szellemet és lelket üdítő csevegésnek. Csak vagy negyedóra múlva jutott eszébe, hogy odaát, a dohányzóban egy vendéget hagyott, aki bizonyára úgy találja, hogy házigazdája kissé hanyag a vendégszeretet szent erényének gyakorlásában.

– Szent isten! Hát persze! – szólt őlordsága, ráeszmélve a valóságra.

De még ekkor sem tudta rászánni magát, hogy minden átmenet nélkül otthagyja az üzletet. Már kétszer is az ajtónál volt, de mind a kétszer visszacsoszogott, hogy megszagolja a virágokat, és közöljön valamit a clematisról, amit az előbb elfelejtett. Végre ismét kiszakította magát, és miután egy utolsó habozó, vágyakozó tekintetet vetett a boltra, átbotorkált az utca másik oldalára.

Mikor a dohányzóba ért, egy percre megállt az ajtóban, és széjjelnézett. Az előbb, mikor elment innen, az egész terem elmosódott ködgomoly volt a szemében, arra azonban emlékezett, hogy a középső ablak előtt ült, és minthogy ott összesen két szék volt, bizonyára az a magas, barna fiatalember az ő faképnél hagyott vendége, aki az egyik széken ül. Az, hogy ez itt cserepéldány lehet, eszébe sem jutott. Odaát a virágkereskedésben olyan kellemesen telt az idő, hogy azt hitte, legfeljebb egypár percet töltött ott. Arrafelé tartott, ahol a fiatalember ült. Valahogy az a bizonytalan benyomása volt, mintha vendége az ő távolléte alatt egy kicsit megnőtt volna, de aztán nem gondolt erre többet.

– Kedves barátom – mondta Lord Emsworth, miközben leült a másik székre –, igazán elnézését kell kérnem.

Psmith előtt világos volt, hogy társa félreértés áldozata, és más rendes, jóravaló fiatalember bizonyára tisztázta volna a helyzetet. Hogy ez Psmithnek még csak eszébe sem jutott, annak valamely vele született jellembeli fogyatékosság lehetett az oka. Ő úgy vette az életet, amilyen volt, és mentői furcsább volt, annál jobban tetszett neki. Érezte, hogy most mentegetőznie kellene, és szép csendesen kivonulnia a másik életéből. Ugyanakkor azonban a helyzet a szórakozás csábító lehetőségeivel kecsegtetett.

– Szóra sem érdemes – mondta könnyedén. – Szóra sem érdemes.

– Már egy pillanatig attól tartottam, hogy hátha, ami nagyon érthető lett volna, hátha megsértődik.

– Ugyan, dehogy!

– Nem lett volna szabad itthagynom. Rémes neveletlenség. De tudja, kedvesem, muszáj volt átszaladnom az utca másik oldalára.

– Mi sem természetesebb – mondta Psmith. – Csak mindig szaladjon át az utca másik oldalára. Ez a boldog és elégedett élet titka.

Lord Emsworth kicsit megrökönyödve nézett rá, és azon tűnődött, vajon jól hallotta-e a legutóbbi megjegyzést. De az ő elméje nem volt arra berendezkedve, hogy tartósan foglalkozzék egy problémával, és így nem gondolkozott tovább a dolgon.

– Micsoda gyönyörű rózsái vannak annak az embernek – mondta. – Igazán rendkívüli példányok.

– Csakugyan?

– Csak lett volna lent Blandingsben a hónap elején, kedvesem. Akkor voltak legszebbek a rózsáim. Igazán kár, hogy nem láthatta őket.

– Kétségkívül az én hibám volt.

– Persze, ön akkor nem volt Angliában.

– Ah! Ez mindent megmagyaráz.

– De azért sok virágot mutatok majd önnek, ha Blandingsben lesz. Remélem – szólt a lord, aki végre valami házigazdái hajlandóságot mutatott arra, hogy ha kicsit későn is, szóhoz engedje jutni a vendégét –, remélem, az én kertjeimről is ír majd egy verset? Igen?

Psmith hálás örömet érzett. A Billingsgate heringjei között átrobotolt hetek után mindig attól félt, hogy még a magánéletében is a halpiac légköre veszi körül. De íme, itt van egy teljesen elfogulatlan megfigyelő, aki egyenesen ránéz, és összetéveszti egy költővel; ez mégis azt mutatja, hogy mindannak ellenére, amin keresztülment, megjelenésében van valami feltűnően intelligens és halszerűtlen.

– Lehetséges – mondta. – Lehetséges.

– Ugye, mindenféle, amit lát, arra ihleti, hogy verseket írjon? – érdeklődött a lord, hősiesen ellenállva, a kísértésnek, hogy megint magához ragadja a társalgás fonalát. Nagyon nagy barátságot érzett e költő-ifjú iránt. Milyen derék dolog, hogy nem sértődött meg, és nem volt oda, hogy magára hagyták a dohányzóban.

– Igen, a szó szoros értelmében minden… kivéve a halakat.

– Halakat?

– Halakról még sosem írtam verset.

– Nem? – kérdezte a lord, és megint az volt az érzése, mintha egy csavar meglazult volna a társalgás gépezetében.

– Egyszer fejedelmi summát ajánlottak fel nekem – folytatta Psmith, most már vígan vitorlázva csapongó túlzásai rohanó árján –, hogy írjak egy balladát a Halkereskedők Lapjába, ezzel a címmel: Herbert, a ponty. De én szilárd maradtam. Visszautasítottam az ajánlatot.

– Csakugyan? – kérdezte Lord Emsworth.

– Végtére az embernek önérzete is van.

– Határozottan – mondta a lord.

– Persze az ügy nagyon kínos volt. A szerkesztő egészen le volt sújtva, amikor látta, hogy ez a visszautasítás végleges. De aztán elküldtem őt egy ajánlólevéllel John Drinkwaterhez, aki, azt hiszem, egészen elfogadható művecskét írt a kérdéses témáról.

Ebben a pillanatban, amikor Lord Emsworth már kezdett egy kicsit szédülni, és Psmith, akinek elméjére a társalgás mindig ösztönzően hatott, éppen azon a ponton volt, hogy még mélyebbre merüljön a könnyed gúny kellemes mélységeibe, egy pincér közeledett asztalukhoz.

– Egy hölgy keresi lordságodat.

– Hogy? Ja, igen. Persze, persze. Vártam is. Miss… mi is a neve? Miss Halliday – magyarázta Psmithnek –, aki lejön Blandingsbe, katalogizálni a könyvtárt. A titkárom, Baxter mondta neki, hogy jöjjön ide beszélni velem. Megbocsát egy percre, kedves barátom?

– Természetesen.

Amikor Lord Emsworth kiment, Psmithnek eszébe jutott, hogy elérkezett a perc, amikor vennie kell a kalapját, és szépen el kell tűnnie örökre a lord életéből. Csak így lehet elkerülni a kellemetlen helyzeteket és a kényelmetlen magyarázkodást. És Psmithnek az életben vezérelve volt kerülni a magyarázkodást. Lehet, hogy Lord Emsworth bizonyos fájdalmas csalódást érez, ha visszatérve a dohányzóba, azt látja, hogy költőbarátjáról le kell mondania, de mi az manapság, mikor annyi a költő, hogy az ember alig hajíthat el egy téglát valamely nyilvános helyen, anélkül hogy egy bús, ifjú dalnokot találna el vele? Psmithnek az volt a nézete a dologról, hogyha Lord Emsworth szeret költőkkel barátkozni, majd talál másikat egy percen belül. Ennélfogva fel is akart állni, de a jó ebéd nyomában járó lustaság arra késztette, hogy még egypár percig ülve maradjon kényelmes karosszékében.

Rágyújtott egy újabb cigarettára, és gondolatai – éppen, mint McTodd távozása után – álmodozva szálltak a fiatal leány felé, akivel Miss Clarkson állásközvetítő irodájában találkozott. Enyhe bánattal gondolt rá. Milyen szomorú, hogy két ilyen rokon lélek, mint ő meg a lány, csak azért találkozzék a londoni élet forgatagában, hogy újra elváljanak – valószínűleg örökre –, egyszerűen mert az illemszabályok nem engedik meg, hogy a férfi a véletlen megismerkedés után megkérdezhesse a hölgy nevét és címét, meghívhassa ebédre, és örök barátságot fogadjon neki. Psmith sóhajtott, és elgondolkozva bámult ki az ablakon. Mint már Walderwicknek is említette, az a kék szempár, az a vidám, kedves arc nagyon nagy hatást tett rá. Ki lehet ő? Hol lakik? És megadatik-e neki, hogy valamikor még viszontlátja?

Megadatott. Éppen, amikor ezt kérdezte magában, a klub lépcsőjén két alak haladt lefelé és megállt. Az egyik Lord Emsworth volt, kalap nélkül. A másik – akinek láttára Psmith egyébként rendesen működő szívét a torkában érezte dobogni – maga a leány volt, akiről ábrándozott. Ott állt kékszeműen, szőkén, derűsen és kimondhatatlanul bájosán.

Psmith majdnem olyan hevesen ugrott fel a székéről, mint az előbb McTodd. Az volt a szándéka, hogy azonnal csatlakozik hozzájuk. Úgy vágtatott keresztül a termen, hogy a helyiség vénjei rosszalló tekintettel néztek utána, és azon gondolkoztak, nem kéne-e jelentést tenni erről a bizottságnak.

Mire azonban kiért a ház elé, már nem talált ott senkit. A leány éppen akkor fordult be a sarkon, a Strand[1] irányába. Lord Emsworthnek pedig nyoma veszett. De Psmith az idők folyamán igen hasznos ismeretekre tett szert őlordsága szokásaira vonatkozóan, és így már tudta, hol kell őt keresnie. Tehát átment a másik oldalra, és belépett a virágkereskedésbe.

– Nos, kedves barátom – szólt őlordsága nyájasan, felfüggesztve a tulajdonossal való társalgást a delphiniumról –, el kell mennie? Ne feledkezzék meg róla, hogy a vonatunk pont ötkor indul a Paddingtonról. A jegyét Market-Blandingsig váltsa meg.

Psmith csak azért ment be az üzletbe, hogy megkérdezze a lordot, nem tudja-e véletlenül Miss Halliday címét, de őlordsága szavai olyan csábító lehetőségeket tártak elé, hogy azonnal felhagyott e szelíd tervével. Visszaemlékezett McTodd egyik megjegyzésére, amely szerint őt meghívták a Blandings-kastélyba, és arra is, hogy nem szándékozott eleget tenni a meghívásnak. Psmith úgy gondolta, hogy ha már a klubban McTodd helyett szerepelt, e jótékony működést Blandingsben is folytathatja. Emberbaráti szempontból tekintve, ennek az lenne az eredménye, hogy a lordot megkímélné egy nagy csalódástól; a saját, személyes szempontja pedig az volt, hogy a leánnyal csak úgy újíthatja fel az ismeretséget, ha elmegy Blandingsbe. Psmith sosem tartozott azok közé, akik félénken visszariadnak, ha a Kaland int, és most sem riadt vissza.

– Pont ötkor – szólt. – Ott leszek.

– Pompás – mondta őlordsága.

– Miss Halliday is velünk utazik?

– Hogy? Nem, ő egy vagy két nap múlva jön le.

– Előre is örülök hogy találkozhatom vele.

Az ajtó felé indult, a lord pedig búcsúzóul nyájasan mosolygott, és folytatta társalgását a virágkereskedővel.

[1] Egy londoni főutca

HETEDIK FEJEZET

BAXTER GYANAKSZIK

1

Az ötórás vonat hirtelen lökéssel megindult, és lassan kifelé haladt a Paddington pályaudvarról. A peron, amely mellett elsiklott, zsúfolva volt, mint ilyenkor mindig, de Ralston McToddnak híre sem volt: és Psmith, aki Lord Emsworthszel szemben ült az első osztályú szakasz egy sarokülésén, azt a boldog megelégedést érezte, amely olyankor tölti el az embert, ha valami kockázatos vállalkozása sikerül. Mostanáig valamelyest tartott tőle, hogy McTodd meggondolja magát, és egyszerre csak megjelenik, a cókmókjával együtt, ami persze zavart és kellemetlenséget okozott volna. Most azonban megnyugodott. A jövőt illetően nem voltak aggodalmai. Kisebb nehézségek bizonyára fel fognak merülni, de ezekre el volt készülve: egyetlen gondja jelenleg csak az volt, hogyan kerülhetné el őlordsága lábait, amelyek az egész kupét keresztül-kasul hálózták, mint a polip csápjai. A lordnak meglehetős hosszú lábai voltak, és ha kényelmesen akart ülni, mindig hátradőlt, minélfogva lábai, mint Apollyoné a Zarándokban, „az út egyik oldalától a másikig” értek. Kétségtelennek látszott, hogy egy több óráig tartó utazás alatt a lorddal való együttlét fárasztó lesz. Psmith egyelőre bírta, és udvarias érdeklődéssel hallgatta útitársa megjegyzéseit a blandingsi kertekre vonatkozóan. Lord Emsworth a vonatban, mely otthona felé vitte, úgy viselkedett, mint az istállója felé közeledő ló. Vágyakozóan nyerített, és hosszan és megilletődötten beszélt a rózsákról.

– Mire megérkezünk, azt hiszem, már sötét lesz – mondta sajnálkozva –, de holnap az lesz az első dolgom, hogy megmutatom önnek a kertet.

– Igazán nagyon fogok örülni – mondta Psmith.

– Remélem, kedves barátom – szólt a lord –, nem haragszik meg érte, de tudja, magáról senki sem gondolná, hogy költő. A külseje sem olyan, mint egy költőé, és az ördögbe is, a beszéde sem olyan, mint egy költőé.

– Hát hogyan kellene beszélnie egy költőnek?

– Tudja… hát például Miss Peavey… De persze, ön nem ismeri Miss Peaveyt… Miss Peavey költőnő, és valamelyik reggel, amint éppen egy fontos megbeszélésem volt McAllisterrel a gumók tárgyában, lecsapott rám, és megkérdezte, nem gondolom-e, hogy a harmat nem más, mint a tündérek könnye? Hallott már maga ilyen szamárságot?

– Nyilvánvalóan súlyos az eset. Miss Peavey a kastélyban tartózkodik?

– Tartózkodik! Édes fiam, ágyúval sem lehetne elkergetni. Mondhatom, Constance húgomnak ez az őrültsége, hogy telecsődíti a házat mindenféle írónépséggel, már kezd az idegeimre menni. Ki nem állhatom ezeket a költőket. Sosem is szenvedhettem őket.

– Jusson eszünkbe – szólt Psmith komolyan –, hogy azért a költők is Isten teremtményei.

– Szent isten! – kiáltott a lord ijedten. – Egészen megfeledkeztem róla, hogy ön is költő. Mit fog most gondolni rólam, kedves barátom! De, természetesen, amint már az előbb is mondottam, ön egészen más. Bevallom, mikor Constance közölte velem, hogy meghívja önt, nem voltam túlságosan elragadtatva, de most, hogy szerencsém lehetett személyesen megismerni…

A társalgás végre Psmith kívánságának megfelelő irányba terelődött. Sürgősen meg akarta tudni, miért hívták meg Blandingsbe McToddot, és azt is – ami még fontosabb –, hogy lesznek-e ott olyanok, akik ismerik a költőt látásból? Ez utóbbi körülménytől függött, vajon élvezni fogja-e egy vidéki főúri ház vendégszeretetét és Eve Halliday társaságát, vagy leszáll a vonatról a következő állomáson és elfelejt újra felszállni.

– Milyen kedves Lady Constance-től – kockáztatta meg –, hogy teljesen ismeretlenül meghívott Blandingsbe.

– Mindig ilyeneket csinál – mondta őlordsága. – Nála az nem számít, hogy soha életében nem látta önt. A könyveit olvasta, és nagyon tetszettek neki, és mikor hallotta, hogy Angliába jön, írt önnek.

– Értem – mondta Psmith megkönnyebbülten.

– Most már, persze, nem baj – mondta a lord kedvesen. – Amint már mondtam, maga egészen más… És hogy jutott eszébe, hogy olyan izéket írjon, olyan…

– Zöldségeket?

– A számból vette ki a szót, kedvesem… Azaz dehogy, nem, nem úgy értem… Én… én… Nagyszerűek, kétségkívül nagyszerűek… de…

– Értem.

– Constance megpróbált rávenni, hogy olvassam el azokat a dolgokat, de képtelen voltam. Elaludtam közben.

– Remélem, jól aludt.

– Hm… tudja, úgy áll a dolog, hogy azt hiszem, nem nekem valók. És semmi értelmet nem tudtam felfedezni bennük.

– Ha talán újra akarná olvasni – mondta Psmith készségesen –, van a táskámban egy teljes sorozat.

– Nem, nem, kedves barátom, köszönöm, nagyon köszönöm. Tudja, fiam, megerőltetem a szememet, ha a vonatban olvasok.

– Ah! Akkor talán inkább felolvassam?

– Nem, nem. – Őlordsága riadt arccal fogadta ezt az ajánlatot. – Tudja, kedvesem, én ha vonaton vagyok, kezdetben rendszerint elszunyókálok egy kicsit. Az nagyon üdítő és… izé… egyszóval az nagyon üdítő. Ugye, megengedi?

– Természetesen, ha úgy gondolja, hogy a verseim nélkül is el tud aludni.

– Nem veszi rossz néven?

– Szó sincs róla. Igaz, vajon fogok-e régi ismerősökkel találkozni Blandingsben?

– He? Nem, nem. Nem lesz ott más, csak mi magunk. Meg persze, a húgom és Miss Peavey. Az előbb azt mondta, úgy hiszem, hogy Miss Peavey-vel még nem találkozott.

– Nem volt szerencsém. De természetesen a legnagyobb örömmel nézek a találkozás elébe.

Lord Emsworth egy pillanatig meglepetve bámult rá, aztán úgy vetett véget a társalgásnak, hogy védekezőén behunyta a szemét. Psmith most átadhatta magát gondolatainak, amiben néhány perc múlva az zavarta meg, hogy erős rúgást érzett a sípcsontján, mert a lord, aki nyugtalan alvó volt, ide-oda dobálta hosszú lábait. Psmith az ülés másik végébe húzódott, levette táskáját a poggyásztartóról, és kivett belőle egy mályvaszín kötésű vékony könyvet. Miután egy pillanatig barátságtalanul szemlélte, találomra kinyitotta, és olvasni kezdte. Mikor a lordot a virágüzletben hagyta, első dolga volt, hogy kicsiny tőkéjének egy részén megvegye Ralston McTodd műveit, nehogy zavarba jöjjön, ha Blandingsben szóba kerülnének a versei. De amint belekukkantott a könyvbe, azonnal rájött, hogy a tartósabb tanulmányozás teljesen elrontaná ezt a kis vakációt. E mű nem tartozott a könnyű nyári olvasmányok közé.

Keresztül a Gyönyör sápadt paraboláján…

A fülke másik végéből hangzó gurgulázó hortyogás hirtelen félbeszakította ezzel a rejtelmes verssorral való küzdelmét. Észrevette, hogy a lord még előbbre csúszott az ülésen, és most nyitott szájjal aludt, olyan helyzetben, mintha minden tagja kificamodott volna. Ebben a pillanatban egy fütyülésszerű zaj után, újabb hortyogás tört elő őlordsága torkának mélységeiből.

Psmith fogta a könyvét, és kiment a folyosóra, azzal a szándékkal, hogy addig bolyong a vonaton, míg talál egy üres fülkét, ahol nyugodtan olvashat.

A két szomszédos fülkével nem volt szerencséje. Az egyiket egy idősebb úr foglalta el a vizslájával, a másikban egy pólyásbaba volt. A harmadik már biztatóbbnak látszott. Nem volt ugyan egészen üres, de csak egyetlen utas volt benne, az meg aludt. A legtávolabbi sarokban ült, hátradőlve, arcára nagy selyemkendőt borított, és lábát felrakta a szemben levő ülésre. Psmith látta, hogy ennek az embernek a társasága nem fogja őt zavarni McTodd műveinek tanulmányozásában. Leült hát, és folytatta az olvasást.

Keresztül a Gyönyör sápadt paraboláján…

Összeráncolta a homlokát. Ez olyan sor, amely egész biztosan rejtélyesnek tűnik Lady Constance előtt is, és bizonyára egyenesen hozzá, Psmithhez fog fordulni, hogy magyarázza meg. Azzal csak nem kezdheti el a szereplését, hogy bevallja: neki magának sincs fogalma, mit jelent. Megint hozzáfogott.

Keresztül a Gyönyör sápadt paraboláján…

Elmélkedésében olyanféle lárma zavarta meg, mintha három disznó hangosan csámcsogva táplálkoznék, villám és mennydörgés közepett. Psmith letette a könyvét, és méltatlankodva nézett a fülke másik oldalára. Úgy érezte, hogy ez már mégiscsak sok.

Az az ember a sarokban tovább horkolt.

Valami megoldást mindig lehet találni. Psmith csaknem azonnal rájött, mit tett volna Napóleon, hasonló válságos helyzetben. Az alvó ember mellett, az ülésen volt egy kis bőrönd, kemény, éles sarokkal. Psmith csendesen felkelt, és magához vette a bőröndöt, majd óvatosan feltette a poggyásztartó hálóba, az alvó ember gyomra fölé, aztán visszaült a helyére, és várta a fejleményeket.

Nem kellett soká várnia. A vonat, amely most a legnagyobb sebességgel rohant a tágas mezőkön át, időközönként hatalmasakat zökkent. Néhány perccel később – nyilván váltón haladt keresztül – hirtelen egész hosszában erős lökés vonult keresztül rajta. A bőrönd bizonytalanul himbálózni kezdett, majd rövid habozás után pontosan gazdája mellényének közepére zuhant. A selyem zsebkendő alól elfojtott nyögés hallatszott. Az utas hirtelen felült. A selyem zsebkendő lehullt, s Psmith kíváncsi tekintete előtt kibukkant alóla Freddie Threepwood arca.

2

– Huhh! – jegyezte meg Freddie. Levette a bőröndöt a rekeszizmáról, és masszírozni kezdte az ütés helyét. Ekkor egyszerre észrevette, hogy nincs egyedül, felpillantott, és meglátta Psmitht.

– Huhh! – mondta Freddie, és elképedve bámult Psmithre.

Beismerjük, hogy ez a párbeszéd, amelyet Freddie Threepwood folytat önmagával, csöppet sem szellemes.

Mentségéül szolgáljon, hogy megpróbáltatások érték, és hogy éppen az imént nagy ijedségen ment keresztül, kétszer egymás után. Az elsőből, amelyet a lezuhant bőrönd okozott, már magához tért, de a második úgyszólván megbénította. Mikor az álom köde eloszlott agyáról, és látta, hogy a vonaton, mely őt hazafelé viszi, alig néhány lábnyira tőle ül az az ember, személyesen, akivel a Piccadilly Hotel előcsarnokában összeesküvést szőtt, a vér megfagyott ereiben.

Már ott kezdődött a baj, mikor a tizenkét óra ötvenes vonatot lekéste. Ez nagyon nyugtalanította, mert nem felejtette el, hogy apjának igen szigorú kikötései voltak erre az útra vonatkozóan. De még ennél is jobban felizgatta az a körülmény, hogy egy másodperc híján az ötórás vonatot is lekéste. A délutánt ugyanis moziban töltötte, és a film varázsának hatása alatt teljesen megfeledkezett az időről, csak mikor a vásznon megjelent a „Vége” felirat, jutott eszébe, hogy az órájára nézzen. Őrülten vágtatva jutott ki a Paddington pályaudvarra, éppen mikor az Ötórás expressz indulóban volt. Nyomasztó, nyugtalan álomba merült, melyből a gyomrára mért erős ütés ébresztette fel, s rögtön ezután Psmith kísérteties képe tárult eléje, amint szemben ült vele a fülkében. Ilyen körülmények közt nem csoda, ha nem tudott mindjárt az ékesszólás magaslataira emelkedni.

Míg némán hápogott, Psmith megkezdte a társalgást.

– Mily elragadó, szerencsés véletlen! Azt hittem, már néhány óra előtt távozott a fővárosból.

Freddie még mindig úgy ült ott, mint egy szorongatott mormota, midőn egyszerre megszólalt egy hang a folyosóról.

– Á, hát itt van, kedves barátom!

Lord Emsworth az ajtóban állt, és nyájasan mosolygott. Az ő szundikálása sem tartott sokáig. Psmith távozása után néhány perccel felébresztette a szomszéd szakaszbeli vizsla, amely megunván gazdája társaságát, kutató körútra indult, talált is egy régi ismerőst őlordsága személyében, akinek az arcát olyan örömteli igyekezettel nyalogatta, hogy további alvásról szó sem lehetett.

Mikor a lord meglátta Freddie-t, nyájassága megdöbbenéssé változott.

– Frederick! Úgy emlékszem, azt ígérted, hogy a tizenkettő ötvenes vonattal egész biztosan hazamész!

– Lekéstem, papa – dörmögte Freddie zavartan. – Nem tehetek róla.

– Hm! – A lord már-már tovább folytatta volna a vitát, de tekintve, hogy egy idegen volt jelen, mégpedig az ő vendége, mégsem akart családi jelenetekbe bocsátkozni. – Önök ismerik egymást? – kérdezte.

– Még nem – felelte Psmith. – Csak egy perce, hogy találkoztunk.

– A fiam, Frederick – mondta Lord Emsworth körülbelül olyan hangon, mintha valami csigára hívta volna fel a figyelmet, amely virágai közé merészkedett. – Frederick, ez itt Mr. McTodd, a költő, aki vendégünk lesz Blandingsben.

Freddie meghökkenve kapta fel a fejét, és kinyitotta a száját. De mikor pillantása találkozott Psmith barátságos tekintetével, ajkai lezárultak, anélkül hogy szólt volna valamit.

– Ha kíván valamit esetleg, megtalál a szomszéd fülkében – mondta a lord Psmithnek. – Egy régi barátommal, George Willarddel találkoztam. Nem is láttam, mikor felszállt a vonatra. A kutyája bejött az én szakaszomba, és megnyalta az arcomat. Willard a szomszédom. Híres rózsatermelő. Minthogy önt úgy érdeklik a virágok, majd átviszem hozzá egyszer. Miért nem jön be hozzánk most?

– Ha nem venné rossz néven, inkább itt maradnék még, hogy megkezdjem az ismerkedést, amelyből, ezt biztosan érzem, nagy és tartós barátság fog kifejlődni. Meg vagyok róla győződve, hogy kedves fiával sok beszélnivalónk lesz.

– Helyes, barátom. Hát akkor majd teánál találkozunk, az étkezőkocsiban.

Lord Emsworth elcsoszogott, Psmith pedig felkelt, és becsukta az ajtót. Aztán visszaült, és látta Freddie meglehetősen kidülledő szemének meggyötört tekintetét.

– Hát ez mi? – kérdezte Freddie bágyadt hangon.

– Ha gondolja, hogy bármivel is segíthetek eloszlatni esetleges kellemetlen érzéseit – mondta Psmith előzékenyen –, forduljon hozzám. Mi bántja?

Freddie nagyot nyelt.

– Hát… az apám azt mondta, hogy az ön neve McTodd!

– Úgy van!

– Ön meg azt mondta, hogy Psmithnek hívják.

– Úgy is hívnak.

– Hát akkor az apám miért nevezi McToddnak?

– Azt hiszi, hogy az vagyok. Ártatlan kis tévedés, nem tudom, miért oszlatnám el ezt az ábrándját.

– De miért hiszi, hogy ön McTodd?

– Az hosszú história, unalmasnak fogja találni. De ha mindenáron hallani akarja…

Semmi sem múlta felül Freddie mélységes érdeklődését, amivel a Konzervatív Klub-béli találkozás történetét hallgatta.

– Azt akarja mondani – kérdezte, mikor az elbeszélés véget ért –, hogy Blandingsben annak a firkásznak a szerepét fogja játszani?

– Ez a tervem.

– De miért?

– Megvan rá az okom… Mr… Mr…, mi is a neve? Threepwood? Köszönöm. Tehát Mr. Threepwood, meg fog bocsátani, ha erre nem felelek. És most folytassuk érdekes beszélgetésünket, amely ma délelőtt, sajnos, félbeszakadt: miért kívánja, hogy ellopjam nagynénje nyakékét?

Freddie összerezzent. Útitársa vakmerősége annyira lebilincselte az érdeklődését, hogy a nyakékről teljesen megfeledkezett.

– Szent Jeromos! – kiáltott fel. – Hát persze!

– Még most sem magyarázta meg egész világosan.

– Ragyogó!

– Mi? A nyakék?

– Azt akartam mondani, hogy a dologban a legnehezebb lett volna megfelelő ürügyet találni, amelynek segítségével bejuthatott volna a kastélyba, és tessék, most majd egyszerűen mint költő fog megjelenni. Pompás!

– Ha az ön boldog lelkesedése nem ragadt rám azonnal – mondta Psmith, elnézően szemlélve Freddie-t a monokliján keresztül –, ezt tulajdonítsa annak az egyszerű ténynek, hogy halvány sejtelmem sincs róla, miről beszél. Nem adhatna útbaigazítást? Például, feltéve, hogy hajlandó lennék ellopni a nagynénje nyakékét, mit kellene csinálnom vele, miután már elloptam?

– Mit? Hát átnyújtani nekem!

– Aha! És ön mit csinálna vele?

– Átnyújtanám a nagybátyámnak.

– És ő kinek nyújtaná át?

– Na nézze, legjobb lesz, ha elmondom az egészet, elejétől fogva.

– Pompás ötlet.

A sebesen haladó vonat lármájának közepette nehézségekbe ütközött volna a hangos beszéd, ezért Freddie előrehajolt, annyira, hogy a szája majdnem Psmith füléhez ért.

– A dolog a következőképpen áll. Nagybátyám, az öreg Joe Keeble…

– Keeble? – kérdezte Psmith elgondolkozva. – Ismerősnek tűnik ez a név.

– Ne szakítson félbe, öregem. Joe bácsinak van egy mostohalánya, Phyllisnek hívják, ez nemrégiben meglógott hazulról, és hozzáment nőül egy Jackson nevű fickóhoz…

Psmith többé nem szakította félbe az elbeszélést, és mindinkább növekvő érdeklődéssel hallgatta. A végén megveregette útitársa vállát.

– Szóval ennek az ékszerrablásnak az a célja – mondta –, hogy a Jackson házaspár hozzájusson egy rendes otthonhoz. Jól értettem?

– Tökéletesen.

– Nem forog fenn az a veszély, már bocsásson meg ezért a feltevésért, hogy ön ragaszkodni fog a zsákmányhoz, és megtartja, hogy a megszokott életmódot folytathassa?

– Erről szó sincs, Joe bácsi ad nekem… őőőő… izé… ad nekem belőle egy kis részt. Egy icipici kis részt, tudja. A terv a következő. Maga elcsórja a nyakéket, és átnyújtja nekem. Én meg odacsúsztatom Joe bácsi kezébe, aki egyelőre elrejti valahova. Erre persze nagy felfordulás következik, de Joe bácsi megússza a dolgot, mert kijelenti Constance néninek, hogy majd vesz neki egy másik nyakéket. Joe bácsi kiszedeti a köveket az ékszerből, új foglalatba téteti őket, és odaadja Constance néninek. Ez az új nyakék, érti a dolgot? Majd pedig magához vesz egy húszezer fontról szóló csekket, ez ellen nem lesz kifogása Constance néninek, hiszen a pénz, természetesen, az új nyakékre kell, és az összegből valahol egy kis privát folyószámlát nyittat. Odaadja Phyllisnek a szükséges pénzt, és mindenki boldog lesz. Constance néni megkapja a nyakéket, Phyllis megkapja a pénzét, mindössze annyi történt, hogy Joe bácsi és Constance néni közös bankszámláján egy kis rés támadt. Most már érti?

– Értem. Bár egy kicsit nehéz volt számon tartani ezt a sok nyakéket. Valami tizenhetet számoltam meg, mialatt beszélt, de lehet, hogy tévedek. Igen, mindent értek, Threepwood pajtás, és kijelentem, hogy számíthat a segítségemre.

– Megteszi?

– Meg.

– Természetesen majd úgy intézkedem – mondta Freddie félszegen –, hogy megkapja a maga részét. Úgy értem, hogy…

Psmith elhárítóan intett.

– Kedves Threepwood pajtás, ne legyünk kicsinyesek. Én semmiféle díjazást nem fogadok el.

– Micsoda! De nézze, kérem…

– Mindazt a segítséget, ami tőlem telik, pusztán mint műkedvelő ajánlom fel. Nem akartam félbeszakítani az elbeszélését, különben már előbb megemlítettem volna, hogy Jackson gyermekkori pajtásom, és felesége, Phyllis, a napsugár, amely beragyogja sivár életemet. Már régen szerettem volna tenni valamit, hogy javítsak a sorsukon, és most boldog vagyok, hogy végre van rá alkalom.

– Úristen! Hát nem különös ez?

– Mi különös, Threepwood pajtás?

– Hogy ismeri Phyllist és a férjét.

– Bizony ez furcsa, de így van. Hány vasárnap estén osztották meg velem hideg vacsorájukat! Igazán hálás vagyok önnek, amiért alkalmat ad nekem, hogy visszafizessem a vendégszeretetüket. Köszönöm!

– Kérem, szívesen – mondta Freddie, akit ez az ékesszólás zavarba hozott.

– Ha ez a kis vállalkozás kudarccal végződnék is, az a gondolat, hogy a fiatal pár érdekében megtettem, amit csak tehettem, vigaszomul fog szolgálni, mialatt leülöm azt a kis időmet Wormwood Scrubbsban. Ez a tudat fel fog vidítani. A börtönőrök az ajtóm előtt csoportokba verődve hallgatják majd, hogyan énekelek a cellámban. Kedvenc patkányom, mikor előmászik, hogy megoszthassam vele reggelim maradványait, csodálkozva tapasztalja, hogy kócfosztás közben vígan fütyörészek. Vasárnaponként úgy fogom énekelni a zsoltárokat, hogy a káplán egészen fel lesz villanyozva. Mindez arra az esetre szól, ha rajtacsípnének. Azt mondtam: „ha” – szólt Psmith ünnepélyes tekintettel. – De nem szándékozom rajtacsípetni magamat. Mindeddig nem működtem ezen a téren, de valami azt súgja, hogy egészen jól megállóm majd a sarat. Hanem most, Threepwood pajtás, megbocsát, hozzá kell látnom a jó öreg McTodd költeményeinek tanulmányozásához, így, felületes olvasás után sehogy sem tudok rájönni, mi az értelmük. Talán ön érti véletlenül ezt a sort: „Keresztül a Gyönyör sápadt paraboláján”? Nem? Tartottam tőle. Hát akkor most pá, pá, Threepwood pajtás. Üljön szépen vissza a helyére, és mulasson jól, amennyire csak tud. Nekem minden erőmet össze kell szednem, minden erőmet.

Psmith feltette lábát a szemközti ülésre, kinyitotta a mályvaszínű könyvet, és olvasni kezdett. Freddie pedig, aki még mindig kábult volt egy kicsit, az ablak előtt elrohanó tájat nézte, míg szívében aggodalommal vegyes bizakodás lakozott.

3

A pályaudvar óráján már néhány perccel elmúlt kilenc, de azért még nem volt sötét este, mikor a vonat befutott Market-Blandings állomására, és kiszálltak belőle az előkelő utasok. A napszállta utáni aranyos fény még ott izzott az ég alján, mikor az autó, mely az utasok elé jött, végigrobogott a kétmérföldnyi országúton, amely a kastélyt a kisvárostól elválasztotta. A levegő illatos volt. Valahonnan távolból kolompszó hangzott: fehér nyulak szökdécseltek az ösvényen. Egyszer, néhány pillanatra, egy felriasztott őznyáj bukkant fel a fák között. A varázsos csendet csak Lord Emsworth fuvolázó hangja törte meg, akit a szeretett vidék látása azonnal jókedvre hangolt. Ellentétben fiával, Freddie-vel, aki csendesen ült a zugában, elmerülve reményeiben és aggályaiban. Lord Emsworthből Niagaraként zuhogott a szó, attól a perctől fogva, hogy bekanyarodtak a parkba. Magas tenor hangon beszélt, és izgatott gesztusokkal mutogatott Psmithnek tölgyeket, amelyeknek históriája volt, és rododendronokat, amelyeknek múltja volt. Amint a kastély felé közeledtek, és láthatóvá lettek a virágágyak, a társalgása csaknem lírai jelleget öltött, végül úgyszólván az öröm himnusza zengett belőle, amelyben felhangzott – a téma moll változataként – egy csomó rosszalló megjegyzés Angus McAllisterre vonatkozóan.

Beach, a komornyik, miután a kapu előtt gondosan kisegítette őket az autóból, jelentette, hogy Lady Constance és Miss Peavey a krikettpálya melletti lugasban éppen vacsora utáni feketéjüket isszák. És Psmith, akit őlordsága kalauzolt, néhány pillanat múlva kezet fogott egy feltűnően szép asszonnyal, akinek lényében, bár maga volt a nyájasság, Psmith érezte, hogy van valami félelmetes is. Esztétikai szempontból gyönyörűnek találta Lady Constance-t, de nem tagadhatta saját maga előtt sem, hogy – az adott körülmények között – szívesebben vette volna, ha a lady valamivel törékenyebb, valamivel gyöngébb lenne. Lady Constance olyan benyomást keltett az emberben, hogy ha valakinek választania kellett volna: lopjon-e tőle valamit, vagy rövid pálcával bolygasson-e meg egy darázsfészket, az utóbbit választotta volna.

– Hogy van, Mr. McTodd? – kérdezte a lady rendkívül szeretetreméltóan. – Úgy örülök, hogy mégis eljött.

Psmith szerette volna tudni, mit jelent az a „mégis”, de pillanatnyilag annyi mindenre kellett figyelme, hogy nem akart ilyen csekélységekkel foglalkozni. Tehát megszorította az elébe tartott kezet, és azt felelte, hogy ez nagyon kedves a lady tői.

– Most nagyon kevesen vagyunk – folytatta a lady –, de rövidesen egy csomó látogatónk érkezik. Jelenleg ön és Aileen az egyedüli vendégek. Ó, igaz, bocsánat, egészen elfelejtettem… Miss Peavey, Mr. McTodd.

A karcsú, hajlékony nő, aki e rövid diskurzus alatt nagy, mélabús szemét Psmithre függesztve, s szinte visszafojtott lélegzettel várt, most előrelépett. Megragadta Psmith kezét, a magáéban tartotta, és halk, lágy hangon, amely olyan volt, mint a sűrű tejszín, egyetlen áhítatos szót rebegett:

– Maitre!

– Tessék? – szólt Psmith. Megvolt benne az a képesség, hogy a legbonyolultabb helyzetekben is nyugodtan és méltóságteljesen viselkedjék, de Miss Peaveyvel szemben úgy érezte, hogy meginog az egyensúlya.

Miss Peavey gyakran hatott így a kevésbé erős lélekjelenléttel bíró emberekre, különösen olyan reggeleken, mikor az ilyen emberek nem voltak ellenállóképességük teljes birtokában. Ha ilyenkor benyitott egy vidéki úriház reggelizőszobájába, akkor az egyébként bátor férfiak – akik előző éjjel kissé későn feküdtek le – megijedtek és újságjuk mögé rejtőztek. Olyan nő volt, aki arról beszél a férfiúnak – miközben az csak a legnagyobb erőfeszítéssel tudja nyitva tartani a szemét, és főfájását erős teával próbálja csillapítani –, hogy ő reggel hatig ébren volt, és figyelte, hogyan tűnik el a harmat a fűszálakról, és hogy, ugye, a hajnali párafelhő tulajdonképpen a tündérkék menyasszonyi fátyla. Szép, nagy, mélabús szeme volt és álmodozó tekintete.

– Mester! – fordította le előzékenyen előbbi megszólítását Miss Peavey.

Psmith hirtelenében nem tudta, mit feleljen erre, hát megelégedett azzal, hogy nyájasan nézett rá a monokliján keresztül, és így Miss Peavey megint megragadta a beszéd fonalát.

– Milyen nagyszerű, hogy mégis eljött! Megint ez a „mégis”…

– Természetesen ismeri Miss Peavey írásait? – kérdezte Lady Constance, barátságosan mosolyogva két híres vendégére.

– Ki ne ismerné? – felelt Psmith udvariasan.

– Ó, igazán ismeri? – kérdezte Miss Peavey, és karcsú alakja a boldogságtól shimmyszerű rángásokban vonaglott. – Nem is mertem remélni, hogy ismeri a nevemet. Kanadában nem sok fogy a könyveimből.

– Ó, éppen elég – mondta Psmith. – Persze – tette hozzá atyai mosollyal –, egy ilyen fiatal országban az ön túlfinomult művészete nem hat a nagy tömegekre, ám az intelligens osztály kicsiny, de választékos körei annál inkább méltányolják.

– Bezzeg az ön csodálatos költeményeit az egész világon ismerik – mondta Miss Peavey. – Ó, Mr. McTodd, nem is tudja elképzelni, micsoda érzés az, hogy megismerkedhettem önnel! Ez olyan, mint valamely bűvösvarázsos gyermekkori álom teljesülése. Olyan, mint…

Itt Freddie Threepwood hirtelen közbevágott, bejelentvén, hogy benéz a házba egy kis szódás whiskyért. Minthogy mindeddig nem beszélt, megszólalása úgy hatott, mint egy síri hang. Miss Peavey összerezzent, mint a hirtelen felébresztett alvajáró, és Psmith végre kiszabadíthatta a kezét, amelyre már-már keresztet vetett.

Freddie távozása úgyszólván megtörte a varázst. Lord Emsworth, aki eddig mozdulatlanul állt, kifejezéstelen tekintettel, mint egy távoli neszre figyelő kutya, most megrázkódott és életre kelt.

– Megyek, megnézem a virágaimat – mondta.

– Ugyan Clarence! – mondta a lady. – Ahhoz már túlságosan sötét van.

– De legalább erezhetem az illatukat! – érvelt őlordsága.

Úgy látszott, hogy a társaság szétoszlik, mert a lord már indult is kifelé, de ekkor megjelent egy új jövevény, és így megint összeterelődtek.

– Ah, Baxter fiam – szólt Lord Emsworth. – Itt vagyunk, amint látja.

– Mr. Baxter – szólt Lady Constance –, be akarom mutatni Mr. McToddnak.

– Mr. McTodd! – mondta a titkár, és hangjában meglepetés volt.

– Igen, szerencsére mégis el tudott jönni.

– Ah – szólt a Kiváló Baxter.

Psmithnek úgy rémlett – de csak egy pillanatig –, hogy ez a szemüveges férfi különös, átható tekintettel nézte őt, mialatt kezet fogtak. Hanem aztán arra gondolt, hogy ez valószínűleg valami optikai csalódás volt, aminek oka a másik férfi szemüvegében rejlett. Akire Baxter ránézett a szemüvegén keresztül, az néha úgy érezte, hogy azok a szemek képesek áthatolni a hat hüvelyk vastagságú Harvey-acélon is. Psmith megállapította magában, hogy őt most alaposan megbámulták, aztán többé nem foglalkozott az esettel.

Ám Psmith részéről meggondolatlanság volt, hogy a Baxter-féle tekintetnek ilyen csekély jelentőséget tulajdonított. A kiváló titkár pillantásában gyanú volt. Határozatlan gyanú, de mégis gyanú. Baxter azok közé tartozott, akiknek fő jellemvonásuk, hogy gyanakszanak embertársaikra. Nem gyanúsította őket ilyen vagy olyan bűnökkel, egyszerűen gyanakodott rájuk.

Miss Peavey most megint az események középpontjába libbent. Baxter érkezésekor egy pillanatra a háttérbe vonult, de nem az a nő volt, aki sokáig szokott a háttérben maradni. Előlépett, és epedően, de határozottan egy hosszúkás könyvet nyomott Psmith kezébe.

– Megteszi nekem, Mr. McTodd – mondta kérő hangon –, hogy ír valami csekélységet az autogramgyűjteményembe? Van nálam töltőtoll.

Világosság lett a lugasban. A Kiváló Baxter, aki mindennek tudta a helyét, megtalálta a kapcsolót, és felcsavarta a villanyt. Ezt nem annyira Miss Peavey iránti szívességből tette, mint inkább azért, hogy jobban lássa a vendéget. A Kiváló Baxternek percről percre több kétsége volt a vendéget illetően.

– Na tessék! – örvendezett Miss Peavey a világításnak.

Psmith gondolatokba merülve ütögette az állat a töltőtollal.

Ezt előre láthatta volna. Kinek is lenne autogramgyűjteménye, ha nem Miss Peaveynek?

– Csak valami csekélységet…

Psmith nem habozott tovább. Szilárd kézzel írta: „Keresztül a Gyönyör sápadt paraboláján…”, alája pedig határozott vonásokkal: „Ralston McTodd”, és visszaadta a könyvet.

– Milyen különös! – sóhajtott Miss Peavey.

– Szabad megnézni! – szólt Baxter, és gyorsan Miss Peavey mellett termett.

– Milyen különös! – ismételte Miss Peavey. – Hogy éppen ezt a sort választotta! Van néhány rejtélyes sora, fel is tettem magamban, hogy meg fogom kérni, magyarázza meg őket, de különösen ezt: „Keresztül a Gyönyör sápadt paraboláján…”

– Nehéznek találja?

– Egy kicsit… be kell vallanom.

– Hogyne, persze – mondta Psmith megbocsátóan.

– Talán csakugyan homályos egy kicsit. Erről majd hosszasabban kell csevegnünk… majd később.

– Miért nem most? – kérdezte a Kiváló Baxter, szemüvegét villogtatva.

– Meglehetősen fáradt vagyok az úttól – jegyezte meg enyhe nehezteléssel Psmith. – Kimerültem. Mi művészek…

– Természetesen – mondta Miss Peavey, felháborodott pillantást vetve a titkárra. – Mr. Baxter nem érti az érzékeny, kifinomult költői lelket.

– Hát istenem, kicsit anyagias, ugye? – mondta Psmith elnézően. – Valamicskét nyers, nem? Mindjárt gondoltam. Mindjárt gondoltam.

– Ne keressük meg Lord Emswortht, Mr. McTodd? – kérdezte Miss Peavey, és gúnyos pillantással sújtotta a dühös Baxtert. – Éppen az előbb ment le. Biztosan a virágai között van. A virágok olyan gyönyörűek este.

– Igen – mondta Psmith. – És nappal is. Ha virágok között vagyok, valami isteni béke árad szét a lelkemben, és a rossz, a kegyetlen világ a messze távol ködébe vész. Ilyenkor olyan megenyhülés, olyan nyugalom tölti el bensőmet. Néha azt hiszem, Miss Peavey, hogy a virágok az ártatlan, holt kisgyermekek lelkei…

– Milyen gyönyörű gondolat, Mr. McTodd! – kiáltott fel elragadtatva Miss Peavey.

– Igen. El ne csórja. Utánnyomás tilos.

Eltűntek a homályban. Lady Constance Baxterhez fordult, aki összeráncolt homlokkal tűnődött valamin.

– Bájos, ugye?

– Tessék?

– Azt mondtam, hogy ugye, bájos ez a McTodd?

– Ó, nagyon.

– Egyáltalán nincs elkényeztetve.

– Egyáltalán nincs.

– Úgy örülök, hogy mégis el tudott jönni. A ma délutáni sürgönyének hangja, amiben lemondta a látogatást, olyan kurtának és visszavonhatatlannak tűnt.

– Nekem is ez volt a benyomásom.

– Mintha csak megsértődött volna valamiért, és elhatározta volna, hogy tudni sem akar rólunk.

Lady Constance megborzongott. Hűvös szellő kerekedett. Szorosabbra vonta köpenyét szép válla körül, és megindult a ház felé. Baxter nem kísérte el; amint a lady távozott, ő eloltotta a villanyt, és leült. Állat a tenyerébe támasztotta. Mélyen elgondolkozott.

NYOLCADIK FEJEZET

FREDDIE BAJBAN

1

– Miss Halliday – jelentette a Kiváló Baxter, miután kivette a levelet a borítékból, és gyors, kutató pillantással átfutotta – ma három óra tájban érkezik. A tizenkét óra ötvenes vonattal indul.

Letette a levelet a tányérja mellé; aztán leütötte egy tojás tetejét, és gyanakodva vizsgálta a belsejét, mintha azt remélte volna, hogy valami bűnös titkot fedezhet fel benne. Ugyanis éppen reggeli ideje volt, és a ház egész népe ott ült, elszórva, a hosszú asztal körül. Pirított szalonna kellemes illata lengedezett a teremben, mint az áldás.

Lord Emsworth felpillantott a magárjegyzékből, amelybe eddig el volt merülve. A reggelije élvezetében már néhány perc óta valami bizonytalan hiányérzet zavarta, és most rájött, hogy mi az.

– A kávém! – mondta, nem haragosan ugyan, de egy kicsit méltatlankodó hangon. – Kérem a kávémat! Miért nem kaptam kávét? Édes Constance-em, én nem kaptam kávét! Miért nem kaptam?

– Egészen biztosan tudom, hogy adtam neked kávét – mondta Lady Constance, aki az asztal másik végén trónolt.

– Hát akkor hol van? – kérdezte őlordsága panaszosán.

Baxter, aki közben, sajnálatára, kénytelen volt a tojást kifogástalannak minősíteni, szokása szerint ezúttal is megoldotta a nehéz problémát.

– Lordságod kávéja az árjegyzék mögött van, amit olvasott. Az árjegyzéket a csészének támasztotta.

– Igazán? Odatámasztottam? Csakugyan! Hallatlan! – Őlordsága meg enyhülten hörpintett az erősítő italból. – Miről is beszélt az előbb, fiam?

– Miss Hallidaytől kaptam levelet – mondta Baxter. – Azt írja, hogy tizenkettő ötvenkor indul a Paddington pályaudvarról, ami azt jelenti, hogy három óra tájban érkezik ide.

– Ki az a Miss Halliday? – kérdezte Miss Peavey halk, de átható hangon, és egy percre abbahagyta a halrizottó-evést.

– Pont ezt akartam kérdezni én is – mondta a lord. – Baxter fiam, ki az a Miss Halliday?

Baxter elfojtott egy sóhajt, és hozzá akart fogni, hogy felfrissítse gazdája emlékezőtehetségét, de Psmith megelőzte. Psmith a szokásos bágyadt előkelőséggel fogyasztotta a pirított kenyeret és a lekvárt, de mindeddig senkinek sem sikerült őt belevonni a társalgásba.

– Miss Halliday – mondta – régi és nagyrabecsült barátnőm. Mindig is reménykedtem, hogy hallok felőle.

E szavak igen sajátságos módon hatottak a társaság két tagjára.

Baxter úgy összerezzent, hogy csészéje tartalmának a fele kiömlött. Freddie pedig, aki mint egy pillangó, csapongott ide-oda a pohárszékre kirakott tálak között, és éppen a rántottából akart kivenni magának, egy jó nagy kanálnyit a szőnyegre pottyantott belőle, ezt Lady Constance vizslája egy perc múlva felfedezte, és bekebelezte a rántottat.

Psmith mindebből semmit sem vett észre, mert újra hozzáfogott a lekváros pirítóshoz. Így aztán nem látta azt a tekintetet, amelynél élesebb még nem lövellt Baxter szemüvegén keresztül.

– Régi barátnője? Igen? – szólt Lord Emsworth. – Persze, Baxter, most már emlékszem. Miss Halliday az a fiatal hölgy, aki azért jön, hogy katalogizálja a könyvtárat.

– Milyen élvezetes feladat! – turbékolt Miss Peavey. – Megdicsőült lángelmék leírott gondolatainak környezetében élni!

– Jó lenne, kedvesem, ha elébe menne – mondta a lord. – Úgy értem, az állomásra. A hölgy bizonyára örülni fog önnek.

– Éppen ajánlkozni akartam – mondta Psmith.

– Ámbár, hogy miért kell a könyvtárat katalogizálni – szólt őlordsága, visszatérve a kérdésre, mely még mindig bosszantotta, ha eszébe jutott –, sosem fogom megérteni… De hát…

Megitta a kávéját, és felállt az asztaltól. Egy napsugárkéve csábítóan csiklandozta kopasz fejét, és amint napsugarat érzett, nem tudott helyben maradni.

– A virágai közé megy, Lord Emsworth? – kérdezte Miss Peavey.

– He? Tessék? Igen. Igen, igen. Megyek, megnézem azokat a lobéliákat.

– Elkísérem, ha megengedi – mondta Psmith.

– He? Hogyne, hogyne.

– Mindig az volt a nézetem – mondta Psmith –, hogy nincs is annál egészségesebb, mint jól megnézni egy lobéliát közvetlen reggelizés után. Azt hiszem, ezt az orvosok is ajánlják.

– Helló – szólt Freddie gyorsan –, beszélhetnék önnel egypár szót később?

– Akár ezret is, ha parancsolja – felelt Psmith. – Majd megtalál valahol kint, a nagy, nyílt térségben, ahol a férfi valóban férfi.

Jóságosan rámosolygott az egész társaságra, és távozott.

– Milyen elragadó ember! – sóhajtott Miss Peavey. – Ugye, Mr. Baxter?

– Ó, nagyon – felelte ez, de a hangja nem volt szívből jövő.

– És milyen csodálatos lélek! Ott ragyog a lelke azon a gyönyörű homlokán, nem?

– Jó homloka van – mondta Lady Constance. – Csak ne viselne olyan rövid hajat. Ezzel a kurta hajjal olyan, mintha nem is költő volna. – Freddie ijedtében nagyot nyelt a rántottából.

– Hogyne volna költő! – mondta gyorsan.

– Na hallod, Freddie – mondta a lady bosszúsan –, azt hiszem, igazán nem szükséges, hogy ezt te mondd nekünk.

– Nem, nem, persze. Én csak azt akartam ezzel mondani, hogy a rövid haj nem jelent semmit.

– Tegnap beszéltem erről vele – szólt Miss Peavey –, azt mondta, hogy valószínűleg nemsokára még sokkal rövidebbre nyírt hajjal fog járni.

– Freddie! – kiáltott Lady Constance elkeseredve. – Mit csinálsz?

Freddie őméltósága előtt az abroszon barna teatócsa díszelgett. A hirtelen felindulás következtében ő is, mint pár perccel azelőtt a Kiváló Baxter, feldöntötte a csészéjét.

2

Psmith hamarosan beleunt abba, hogy őlordsága lobéliáit vizsgálgassa, és most a terasz kőfalán üldögélve, elmerengve cigarettázott, mikor Freddie rátalált.

– Ah, Threepwood pajtás – szólt Psmith –, isten hozta a Blandings-kastélyba! Ha jól emlékszem, az előbb olyasmit mondott, hogy beszélni szeretne velem?

Freddie idegesen körülnézett, aztán ő is felült a kőfalra.

– Nézze – szólt –, szeretném, ha nem mondana ilyeneket.

– Milyeneket, Threepwood pajtás?

– Amit annak a Peavey-nőnek mondott.

– Arra emlékszem, hogy tegnap délután igen élvezetesen elcsevegtünk Miss Peaveyvel, de arra már nem, hogy olyasmit mondtam, amiért szerény ábrázatomon a szégyen pírjának kéne lángolnia. Melyik megjegyzésem vívta ki az ön rosszallását?

– Melyik, hát az, hogy hamarosan még kurtábbra nyírt hajat fog viselni. Ha továbbra is ilyeneket szándékozik beszélni, ördögbe is, akkor már ki is dobolhatja az egész tervünket, és kész.

– Threepwood pajtás, az ön nemes felháborodása nem egészen jogosulatlan. De a következtetés hibás volt. Ha van bűnöm, az legföljebb annyi, hogy szerettem volna egy kicsit kihozni a sodrából ezt a furcsa nőszemélyt. Ez ugyan nem valami úri dolog, de nálam sokkal erősebb férfiak is csak nehezen tudnának ellenállni a kísértésnek. Hanem most, hogy felhívta rá a figyelmemet, nem fog többé megtörténni. A jövőben mérsékelni fogom a komédiázást. Ezért hát, Threepwood pajtás, félre a rosszkedvvel, hadd lássam arcán azt a vidám mosolyt tündökölni, amelyről már annyi szépet hallottam.

Ez a felszólítás nem oszlatta el Freddie borús hangulatát. Mogorván csapott tenyerével egy légyre, amely összeráncolt homlokán telepedett meg.

– Már kezdek nagyon ideges lenni.

– Küzdje le ezt a férfiatlan gyengeséget – unszolta Psmith. – Amennyire én meg tudom ítélni, minden nagyon jól megy.

– Én nem vagyok ebben olyan biztos. Azt hiszem, az a dög Baxter gyanakszik.

– Miből gondolja?

– Abból, ahogyan magára néz.

– Tudom, mire gondol, de én annak nem tulajdonítok jelentőséget. Amennyire rövid ittidőzésem alatt meggyőződhettem, mindenkire és mindenre pontosan ugyanúgy néz. Például tegnap ebédnél láttam, amint bizalmatlan, szúró tekintettel mered egy tányér levesre, amelynél pedig ártatlanabb még nem került egyetlen asztalra sem. De aztán leplezetlen jó étvággyal kanalazta föl. Önök valószínűleg félreértik azt a tekintetet, amivel engem néz. Lehet az csodálat is.

– Nahát, nekem nem tetszik.

– Esztétikai szempontból nekem sem. De ezeket a dolgokat férfiasan el kell viselnünk. Ne felejtsük el: Baxternek nem annyira hibája, mint inkább szerencsétlensége, hogy olyan, mint egy gyomorbajos gyík.

Freddie-t nem lehetett megnyugtatni. Kedvetlensége fokozódott.

– És nemcsak Baxterrel van baj.

– Hát még mi bántja?

– Valami furcsa levegő van az egész házban. – Közelebb hajolt Psmithhez, és sápadtan suttogta: – Tudja, azt hiszem, az új szobalány detektív!

Psmith türelmesen nézett rá.

– Miféle új szobalány, Threepwood pajtás? Elmémet állandóan mély és rendkívüli dolgok foglalkoztatják, s így csak ritkán jutok hozzá, hogy különösebb figyelmet szenteljek a háziszemélyzetnek. Hát van egy új szobalány?

– Van. Susan a neve.

– Susan? Susan? Jól hangzik. Rendes, előírásos szobalánynév.

– Mondja – kérdezte Freddie komolyan –, látott már maga igazi szobalányt, aki az íróasztal alatt is söpör?

– Hát ez söpört?

– Rajtakaptam ma reggel a szobámban. – De nem túlzás azt hinni, hogy detektív? Miért volna detektív?

– Egész rakás filmet láttam, ahol a komorna vagy a szobalány detektív volt. Kellemetlen érzés.

– Szerencsére – mondta Psmith – nincs rá szükség, hogy továbbra is kétségben maradjunk. Van egy csalhatatlan módszerem, amelynek segítségével megbizonyosodhatik, hogy helyes-e a feltevése.

– Mi az?

– Csókolja meg.

– Csókoljam meg?!

– Úgy van. Menjen oda hozzá, és mondja neki: „Susan, maga nagyon csinos lány”…

– De nem csinos.

– Az ügy érdekében tegyünk úgy, mintha csinos volna. Tehát menjen oda hozzá, és mondja neki: „Susan, maga nagyon csinos lány. Mit szólna, ha megcsókolnám?” Ha Susan detektív, azt fogja felelni: „Micsoda merészség, uram!” Vagy esetleg egyszerűen: „Uram!” Míg ha valódi szobalány, mint én hiszem, akkor csak vihogni fog, és azt mondja: „Ne izéljen már, uram”, – Érti a különbséget?

– Maga honnan tudja ezt?

– A nagymamám tanított rá, Threepwood pajtás. Ha ez a bizonytalanság valóban ennyire kikezdte az ön életkedvét, azt tanácsolnám, hogy minél előbb járjon utána az igazságnak.

– Majd gondolkozom rajta – mondta Freddie kételkedő hangon. Ezután egy darabig csöndben maradt, aminek Psmith nagyon örült. Ahhoz, hogy nyugodtan élvezhesse a napsütést és Angus McAllister virágainak illatát, egyáltalán nem volt szüksége Freddie fecsegésére. De az rövid idő múlva ismét megszólalt. Aggodalom helyett ezúttal valami zavarféle érzett a beszédén.

– Izé…

– Csupa fül vagyok, Threepwood pajtás – mondta Psmith előzékenyen.

– Izé… én tulajdonképpen egészen másról akartam beszélni. Izé… mondja… ön csakugyan régi barátja Miss Hallidaynek?

– Természetesen. Miért?

– Izé… – Freddie arcán rózsás pír ömlött el. – Izé… akkor szeretném, ha szólna neki az érdekemben egy-két jó szót.

– Egy-két jó szót?

– Szerelmes vagyok bele, na!

– Nemes érzelem – jegyezte meg Psmith lovagiasan. – És mióta, ha szabad kérdeznem?

– Már hónapok óta, de ő rám se néz.

– Kedvezőtlen jel!

– Nem veszi komolyan az embert. Tudja, kinevet, valahányszor megkérem a kezét! Ön mit tenne az én helyemben?

– Beszüntetném a megkéréseket.

– Azt nem bírom megtenni.

– Ugyan, ugyan – mondta Psmith szigorúan. – Jobban mondva: ejnye, ejnye. Egyszerűen mondogassa magában egypárszor: „Ezentúl mindig csak ebéd után fogom megkérni”. Ha ez sikerült, igazán gyerekjáték lesz elérnie, hogy a délután folyamán se kérje meg. Így aztán szép lassan, fokozatosan egészen leszokik róla, meglátja. Ha egyszer legyőzte magában a reggeli után jelentkező rohamot, a többi már sokkal könnyebb lesz.

– Azt hiszem, Miss Hallidaynek az a véleménye rólam, hogy csélcsap pillangó vagyok – mondta aggodalmasan Freddie, aki nem figyelt oda Psmith fejtegetéseire.

Psmith felállt és nyújtózkodott.

– Csak tudnám, miért mondják a pillangóra, hogy csélcsap? – mondta. – Ezt már százszor is hallottam, de sosem tudtam megérteni… Kétségkívül nagyon érdekes és tanulságos lenne alaposabban foglalkozni ezzel a problémával, de én most elmegyek, Threepwood pajtás.

– Jól van, de izé… hát megteszi?

– Mit?

– Fog vele beszélni az érdekemben?

– Ha csevegésünk során szóba kerül az ön személye, a legnagyobb örömmel fogok ki terjeszkedni az ön kiváló tulajdonságainak méltatására – mondta Psmith.

Ezután eltűnt a bokrok mögött, éppen jókor, mert így elkerülte a közeledő Miss Peaveyt, aki egy pillanattal később lecsapott Freddie-re, és nem is tágított mellőle, egészen ebédig.

3

A tizenkét ötvenes vonat csikorogva fékezett, és megállt a market-blandingsi állomáson. Psmith, aki a várakozás unalmát azzal próbálta elűzni, hogy keservesen szerzett pénzét a savanyúcukros automatába dobálta, most megfordult, és vizsgálódva figyelte az érkezőket. Eve Halliday egy harmadik osztályú fülkéből szállt ki.

– Isten hozta a mi kis falunkba, Miss Halliday – szólt Psmith, és odalépett a lányhoz.

Eve leplezetlen csodálkozással nézett rá.

– Hát maga hogy kerül ide? – kérdezte.

– Lord Emsworth olyan kedves volt, és azt ajánlotta, hogy miután mi olyan régi, jó barátok vagyunk, jöjjek ki maga elé a vonathoz.

– Mi olyan régi barátok vagyunk?

– Természetesen. Vagy már elfelejtette a londoni szép napokat?

– Én csak egy napról tudok.

– Igen, de gondolja meg, hogy hányszor találkoztunk azon a napon!

– Maga a kastélyban lakik?

– Igen. Sőt mi több, az egész társaságnak én vagyok a lelke. Van valami poggyásza?

– Rendszerint poggyásszal indulok neki egy egyhónapos tartózkodásnak. Ott lesz valahol hátul.

– Mindjárt utánanézek. A kocsi kint vár. Talán üljön fel, rögtön jövök én is. Hogy pedig ne találja az időt túlságosan hosszúnak: íme, parancsoljon. Savanyúcukor. Kitűnő. És, úgy tudom, rendkívül egészséges. Direkt magának vettem.

Pár perc múlva, miután intézkedett, hogy a poggyászt a kastélyba szállítsák, Psmith előkerült az állomás épületéből. Eve-et kint találta, amint elragadtatva szemlélte Market-Blandings szépségeit.

– Milyen gyönyörű, régi fészek! – mondta, mikor a kocsi megindult. – Szinte szeretnék itt élni.

– A kastélyban való rövid tartózkodásom alatt én is gyakran gondoltam ezt – mondta Psmith. – Ez az a fajta hely, ahol az ember szívesen telepednék le, hogy békés visszavonultságban éldegéljen, és szép, hosszú szakállt növesszen. – Ünnepélyes, hódolatteljes tekintettel nézett Eve-re. – A nők csodálatosak – szólt aztán.

– Miért csodálatosak?

– Eszembe jutott a megérkezése. Órák hosszat utazott, és mikor kiszállt a vonatból, olyan ragyogó és üde volt – ha szabad hasonlattal élnem –, mint egy rózsa. Hogy csinálta ezt? Mikor én megérkeztem, tetőtől talpig alluviális lerakódás borított, csak nemrégiben sikerült valahogy tisztára sikálnom magamat.

– Mikor érkezett?

– Aznap este, hogy magával találkoztam.

– Milyen különös. Már úgy értem, az, hogy itt van. Gondolkoztam rajta, vajon látom-e még valaha. – Eve elpirult, és kissé zavartan folytatta: – Úgy értem, mégis furcsa, hogy mindig együvé kerülünk.

– Bizonyára a végzet akarata – mondta Psmith. – Remélem, ez nem veszi el a kedvét ettől a látogatástól?

– Ó, dehogy.

– Ha a második szót valamivel határozottabban mondta volna, mindenesetre több örömöm lett volna benne – szólt Psmith halkan, – Bocsásson meg, hogy bírálom a hangsúlyozását, de bizonyára belátja, mennyivel jobban hangzott volna így: Ó, dehogy l

Eve nevetett.

– Hát jól van – mondta. – Ó, dehogy!

– Így már sokkal jobb – mondta Psmith. – Sokkal jobb.

Látta már, hogy a Freddie Threepwoodra vonatkozó dicshimnuszt nagyon nehéz lesz beleszőni ebbe a beszélgetésbe.

– Nagyon örülök, hogy itt van – folytatta Eve a társalgást rövid szünet után. – Mert bevallom, kicsit ideges vagyok.

– Miért?

– Először vagyok ilyenféle helyen.

A kocsi befordult a nagy kőkapun, és simán gördült fel a kanyargós kocsifelhajtón. Jobbról a fasoron keresztül előtűnt a kastély nagyobb része, amint szürkén, tekintélyesen meredt az ég felé. Mögötte, a tó színén csillogva verődtek vissza a délutáni nap sugarai.

– Nagyon előkelőek errefelé?

– Csöppet sem. Mi itt a Blandings-kastélyban, nagyon közvetlen emberek vagyunk. Járunk-kelünk, egyszerűen, keresetlenül, mindenkihez van egy jó szavunk. Csak nem Lord Emsworthtől ijedt meg?

– Dehogy, a lord aranyos bácsi. Freddie-t meg jól ismerem.

Psmith bólintott. Ha egyszer Eve jól ismeri Freddie-t, akkor persze szükségtelen beszélni róla. Ennélfogva nem is beszélt róla.

– Régen ismeri Lord Emswortht? – kérdezte Eve.

– Aznap láttam először, mikor magával találkoztam.

– Szent isten! – bámult Eve. – És mégis meghívta magát a kastélyba?

Psmith végigsimította mellényét.

– Furcsa, belátom. A dolognak valószínűleg az a magyarázata, hogy valami rendkívüli, bűvös vonzóerő áradhat belőlem. Észrevette?

– Nem!

– Nem? – kérdezte Psmith csodálkozva. – Ah – folytatta elnézően –, nem tesz semmit, előbb-utóbb maga is rá fog jönni, váratlanul, mintha villámcsapás érné, vagy valami ehhez hasonló.

– Milyen szörnyen önhitt!

– Egyáltalán nem. Önhitt? Nem, nem. A siker nem tett elbizakodottá.

– Voltak sikerei?

– Soha. – A kocsi megállt. – Itt szállunk ki – mondta Psmith, és kinyitotta az ajtót.

– Itt? Miért?

– Mert ha a házig mennénk, elkerülhetetlenül lecsapna magára bizonyos Baxter nevű egyén, és mindjárt munkába is állítaná. Ezért azt ajánlom, sétáljuk körül a parkot, azután lemegyünk a tóra egy kicsit csónakázni. Nagyon jól fogja érezni magát.

– Úgy látom, kész tervei vannak jövőmre vonatkozóan.

– Úgy van – felelte Psmith nyomatékkal, és monoklis szeméből olyan hódolat és rajongás sugárzott Eve felé, hogy az óvatosan visszahúzódott, és igyekezett hűvösen viselkedni.

– Sajnos, nem érek rá a park körül kóborolni – mondta tartózkodóan. – Ideje, hogy Mr. Baxtert lássam.

– Baxter nem tartozik a táj szépségei közé – mondta Psmith. – Éppen elég, ha olyankor látja őt, amikor kénytelen vele. Ez itt a park nyugati része, agy a déli, mindenesetre valamelyik része. Figyelje csak, milyen kecsesen csipegetik a füvet az őzek. Oliver Cromwell is járt itt, 1550-ben.

– Nincs időm…

– Bal felől magunk mögött hagyva a parkot, az északi épülethez közeledünk. Ezeket a kökörcsineket Egyiptomból hozta a kilencedik Earl.

– Lehet, de én mégsem megyek a tóhoz – mondta Eve lázadozva.

– A tó nagyon meg fogja nyerni a tetszését. A varangyok a régi, híres blandingsi tenyészetből valók. A vízibogarakkal együtt még Erzsébet királynő uralkodása alatt telepítették ide őket. A szúnyogvadászat jogát Lord Esmworth, mint földesúr, persze fenntartja magának.

Eve Önérzetes és büszke lány volt, s mint ilyen, nagyon bosszankodott, hogy valaki, aki végül is csaknem idegen az ő számára, így rendelkezik felette, és előírja, mit tegyen. De azért valahogy nehezen tudott volna ellenállást kifejteni ezzel a nyugodt határozottsággal szemben. Csaknem alázatosan haladt a férfi mellett bokrokon, mezőkön át, bársonyos réteken, pompázó virágágyak mellett, és mialatt szeme elragadtatással fogadta be a sok szépséget, felháborodása is elpárolgott. Halkan felsóhajtott. Ha Market-Blandings olyan hely, ahol boldogan laknék az ember, akkor a Blandings-kastély maga a paradicsom.

– Itt látjuk magunk előtt a híres taxusfasort – mondta Psmith. – Úgy is mint idegenvezető, kijelenthetem, hogy ha most befordulunk a következő kanyarnál, rendkívüli látványban lesz része.

Lett is. Amint befordultak, egy évszázados fa lombjai alatt áthaladva, zöld tisztás tárult szemük elé, melyet a ferdén tűző napsugarak enyhe fényfoltokkal tarkáztak. A tisztás közepén állt Freddie Threepwood őméltósága, és egy fiatal nőt ölelgetett, aki öltözékéről ítélve szobalány lehetett.

4

E váratlan találkozás okozta megdöbbenésből valamennyiük közül Psmith tért magához legelsőnek, Freddie őméltósága pedig legutolsónak. Ez a boldogtalan ifjú, amint felemelte a fejét, és szeme találkozott Eve meglepett pillantásával, megkövültén állt egy helyben, tátott szájjal, míg a lány el nem tűnt Psmith kíséretében, akinek fiatal barátjára vetett tekintetében olyan tökéletesen vegyült a meglepetés, a fájdalom és a szemrehányás, hogy nehéz lett volna eldönteni, melyik volt az uralkodó kifejezés. A szemlélő mindössze annyit állapíthatott volna meg bizonyossággal, hogy Psmith nemesebb érzései kemény megrázkódtatást szenvedtek.

– Kínos jelenet – mondta Eve-nek, amint a ház felé vezette. – De mindig igyekeznünk kell, hogy megőrizzük jóhiszeműségünket. Lehet, hogy Freddie csak egy legyet akart kivenni a lány szeméből, vagy judora tanította.

Kutatóan nézett Eve-re.

– Sokkal kevésbé felháborodottnak látszik, mint várni lehetett volna – mondta. – Ez szelíd, mondhatjuk úgy is: angyali természetre vall, és csak megerősít amúgy is elismerő véleményemben.

– Köszönöm.

– Nincs mit. Tudja, nem hiszem, hogy az ilyesmi rendes szokása Threepwood pajtásnak. Valószínűleg szokta ő másképp is eltölteni a szabad idejét. Gondolja ezt meg, mielőtt ítélkeznék felette. Jusson eszébe, hogy fiatalság bohóság, és így tovább.

– Egyáltalán nincs szándékomban ítélkezni felette. Csöppet sem érdekel, mivel foglalkozik Mr. Threepwood, akár a szabad idejében, akár egyébkor.

– Ezzel szemben az ön személye rendkívül érdekli őt. Elfelejtettem megemlíteni: szerelmes magába. Meg is kért rá, hogy ezt mondjam meg, ha a társalgás esetleg ebbe az irányba terelődnék.

– Tudom, hogy szeret – mondta Eve panaszosán. – És ez nem érinti önt kellemesen?

– Rémesen unom Freddie-t.

– Nagyon helyes felfogás! – mondta Psmith nyájasan. – Örömmel hallom. Hát jó, akkor ne beszéljünk többet Freddie-ről, majd igyekszem más témát találni, amely érdekelni és szórakoztatni fogja… Most a főépülethez közeledünk. Nem vagyok szakértő az építőművészet terén, és így nem tudom elmondani a homlokzatról mindazt, amit szeretnék, de azt láthatja, itt van egy homlokzat, mégpedig véleményem szerint nagyszerű. Egy kanyargós, kavicsos sétány vezet oda…

– Megyek, jelentkezem Mr. Baxternél – mondta Eve határozottan. – Ez igazán nem járja. Nem szabad azzal töltenem az időt, hogy itt kószálok a kastély körül.

Psmith udvariasan meghajolt.

– Mi sem könnyebb. Az a széles, nyitott ablak ott a könyvtár ablaka. Biztos, hogy Baxter pajtás bent van, és robotol a régi okmányok között.

– Igen, de csak nem fogok bekiabálni neki!

– Persze hogy nem. Arra nincs is szükség. Bízza csak rám. – Lehajolt és a terasz fala mellől felkapott egy jókora virágcserepet, azután, mielőtt Eve megakadályozhatta volna, könnyedén behajította az ablakon. A bentről kihallatszó tompa zuhanás és az azt követő éles felkiáltás elégedett mosolyt csalt Psmith ünnepélyes arcára. – Bent van. Mindjárt gondoltam. Ah, Baxter – szólt nyájasan, amint az ablak keretében hirtelen megjelent egy szemüveges arc –, mit szól, milyen szép, napos délutánunk van? Mi újság?

A Kiváló Baxter lélegzet után kapkodott.

– Most éppen olyan, mint az Áldott Hajadon, amint a Menny aranykorlátja mögül letekint – mondta Psmith vidáman. – Baxter, bemutatom önt Miss Hallidaynek. Szerencsésen megérkezett, meglehetősen fárasztó utazás után. Miss Halliday nagyon fog önnek tetszeni. Ha nekem könyvtáram volna, álmomban sem kívánnék nála udvariasabb, előzékenyebb, tehetségesebb könyvtárosnőt.

A Kiváló Baxtert nem hatotta meg ez az ékesszólás. Elméjét nyilvánvalóan más dolgok foglalkoztatták.

– Maga dobta be azt a virágcserepet? – kérdezte fagyosan.

– Később bizonyára szeretne hosszasabban elbeszélgetni Miss Hallidayvel – mondta Psmith –, hogy tájékoztassa a reá váró kötelességek felől. Eddig a kastély környékét mutattam meg neki, most pedig le fogom vinni a tóhoz csónakázni. De aztán, tudom, hogy ezt bízvást megígérhetem Miss Halliday nevében, teljesen rendelkezésére fog állni.

– Maga dobta be azt a virágcserepet?

– Meg vagyok győződve, hogy nagyon meg lesz elégedve Miss Hallidayvel. Majd meglátja – mondta Psmith melegen –, milyen készséges segítőt, milyen fáradhatatlan munkást nyer benne.

– Maga dob…?

– Most azonban – szólt Psmith –, sajnos el kell sietnem. Mikor Miss Halliday elé mentem az állomásra, legjobb ruhámat vettem fel, hogy kedvező benyomást keltsek benne. De csónakázáshoz inkább valami egyszerűbb, világos flanellöltöny való. Csak pár percig fog tartam az egész – mondta Eve-hez fordulva. – Találkozzunk talán a csónakháznál?

– Nem megyek magával csónakázni.

– A csónakháznál. Mondjuk hat és egy negyed perc múlva – mondta Psmith barátságos mosollyal, és vágtatott be a házba, mint valami hosszú lábú préricsikó.

Eve ott maradt, és nem tudta, nevessen-e vagy bosszankodjék. A Kiváló Baxter még mindig dühösen hajolt ki a könyvtár ablakán, így nehéz volt rendes beszélgetésbe fogni. Eve törte a fejét, mit mondjon, hogy az előbbi jelenetet kellemesebb mederbe terelje, mikor a kérdést egyszeriben megoldotta Lord Emsworth megjelenése, aki gereblyével a kezében csoszogott elő a bokrok közül. Egy percig szemlélgette Eve-t, aztán kezdett emlékezni. Sugárzó arccal lépett elő.

– Á, hát megjött Miss… Miss… ejnye, attól tartok, hogy elfelejtettem a nevét. Egyébként kitűnő memóriám van, de nevekre sehogy sem tudok emlékezni… Miss Halliday! Persze, persze, Baxter fiam – szólt, mikor meglátta a titkárt az ablakban –, ez itt Miss Halliday.

– Mr. McTodd már bemutatott Miss Hallidaynek – szólt savanyúan a Kiváló.

– Úgy? Nagyon kedves tőle. Nagyon kedves tőle. De hol van? – kérdezte őlordsága bizonytalan tekintettel nézve körül.

– Bement a házba – mondta Baxter hidegen. – Miután előbb hozzám vágott egy virágcserepet.

– Mit csinált?

– Hozzám vágott egy virágcserepet – mondta Baxter, és dühösen visszavonult.

Lord Emsworth a nyitott ablakra bámult, aztán Eve-hez fordult felvilágosításért.

– Miért vágott Baxter egy virágcserepet McToddhoz? – kérdezte. – És – folytatta, egy ennél is lényegbevágóbb kérdést érintve – honnan a csodából szedett elő egy virágcserepet? Hisz a könyvtárban nincsenek virágcserepek!

Eve-nek is volt kérdeznivalója.

– Az előbb azt mondta Lord Emsworth, hogy azt az urat McToddnak hívják?

– Nem, nem, Baxternek. Ez Baxter volt, a titkárom.

– De én arról beszélek, aki kijött elém a vonathoz.

– Baxter nem ment ön elé a vonathoz. Aki a vonathoz ment ön elé – mondta a lord, lassan szótagolva, mert a nők olyan könnyen összezavarnak mindent –, az McTodd volt. Itt lakik nálunk. Constance hívta meg, és be kell vallanom, hogy mikor erről értesültem, nem voltam elragadtatva a dologtól. Általában nem szeretem a költőket. De ez más, mint azok a költők, akiket ismerek. Egészen más. És – mondta a lord meglehetős hévvel – határozottan tiltakozom az ellen, hogy Baxter virágcserepeket vagdosson hozzá! Nem tűröm, hogy Baxter virágcserepeket hajigáljon a vendégeimhez! – mondta élesen, mert Lord Emsworth, ha egyebekben néha határozatlannak mutatkozott is, vendégszeretet tekintetében igen szilárdan ragaszkodott a családjában uralkodó hagyományokhoz.

– Mr. McTodd tehát költő? – kérdezte Eve szívdobogva.

– He? Igen, igen. Minden jel arra mutat. Kanadai költő. Amint látszik, vannak költők odaát. És – kérdezte őlordsága, aki mindig méltányos gondolkodású volt – miért ne volnának? Egy olyan szépen fejlődő országban. Én jártam is ott 98-ban. Vagy – tette hozzá eltűnődve, miközben sáros kezével végigsimította állat, vastag, barna foltot hagyván rajta – talán 99-ben? Nem tudom biztosan. Ugyanis dátumokra nem jól emlékszem… Elnézését kérem, Miss… Miss… Halliday, persze… elnézését kérem: most mennem kell. Beszélnem kell McAllisterrel, a főkertészemmel. Konok ember. Skót. Fáradjon be a házba, Constance húgom majd ad önnek egy csésze teát. Nem tudom, hány óra van, de azt hiszem, közeleg az uzsonnaidő. Én sosem teázom.

– Mr. McTodd csónakázni hívott a tóra.

– Mi? A tóra? A tóra? – kérdezte őlordsága csodálkozva, mintha az egész környéken a tó volna a legkevésbé alkalmas hely arra, hogy csónakázzanak rajta. Aztán felderült az arca. – Ja, persze, igen, a tóra. Azt hiszem, a tó tetszeni fog önnek. Magam is meg szoktam fürödni benne naponta, reggeli előtt. Úgy találom, hogy nagyon jót tesz az egészségnek és az étvágynak. Beleugróm, úszom vagy ötven yardnyit, aztán kijövök. – Lord Emsworth felfüggesztette a társalgást, hogy megnézze az óráját. – Tyűha, mennem kell. McAllister már teljes tíz perce vár rám. Hát ajánlom magamat, Miss… öööö… ajánlom magam.

Lord Emsworth ellebegett, és arcán bizonyos elszántság tükröződött, mint mindig, ha McAllisterrel készült találkozni; ilyen tekintete van a komor harcosnak, mikor a kardjára méltó ellenfél vár reá.

5

Eve szemében hideg tekintet csillant meg, amint lassan a csónakház felé tartott. Imént nyert értesülése nagyon megdöbbentette, és most gondolkozni próbált a dolgokon. Mikor Miss Clarksontól hallotta, hogy volt iskolatársnőjének McTodd-dal való házassága milyen szerencsétlenül végződött, ő anélkül hogy a részleteket ismerte volna, azonnal hűségesen Cynthia pártjára állt, könyörtelenül és habozás nélkül elítélve az ismeretlen McToddot. Cynthiát évek óta nem látta, és barátságuk úgyszólván elévült, de ha Eve egyszer megszeretett valakit, vonzalma tartós volt, és túlélte a válást is. Cynthiát az iskolában megszerette, aki tehát Cynthiát megbántotta, az iránt ő, Eve, mást, mint haragot, nem tudott érezni. Félig lehunyt szemmel nézte a csillámló vizet, és elhatározta, hogy hideg és visszautasító lesz, ha az a szörnyeteg megérkezik. Mikor lépéseket hallott, és hátrafordulva meglátta Psmitht, amint ragyogó flanellöltönyében, sugárzó arccal sietett felé, akkor jutott eszébe először, hogy talán nem egyedül a férfi volt a hibás. Igaz, hogy csak rövid ideje ismerte Psmitht, de máris meglehetős élénken érdeklődött iránta, és sehogy sem akarózott elhinnie róla, hogy olyan kérges szívű gazember. Elhatározta, hogy felfüggeszti az ítéletét, amíg a tó közepére érnek, ahol zavartalanul megvitathatják az ügyet.

– Egy kicsit elkéstem – mondta Psmith, amint odaért. – Freddie barátunk tartóztatott fel. Bejött a szobámba, és elkezdett saját magáról beszélni, pont akkor, mikor a nyakkendőm megkötésével voltam elfoglalva, pedig ehhez a kényes feladathoz minden lélekjelenlétemre szükségem volt. Az előbbi kínos jelenet, úgy látszik, meglehetősen nyomja a lelkét. – Psmith besegítette Eve-et a csónakba, és evezni kezdett. – Én vigasztaltam, ahogy csak tudtam, mondtam, hogy ön most valószínűleg még jobb véleménnyel van felőle. Hogy a nők imádják az erős, nyers, féktelen férfiakat. Tőlem telhetőén igyekeztem meggyőzni barátunkat, hogy ő erős, nyers, féktelen férfi, aztán eljöttem. Persze lehet, hogy azóta megint visszasüllyedt a kétségbeesésbe; ennélfogva, ha esetleg egy tetemet lát majd himbálózni a vízen, az valószínűleg Freddie-é lesz.

– Sose aggódjék Freddie-ért.

– Én ugyan nem, ha egyszer maga nem aggódik – mondta Psmith készségesen. – Nagyon helyes; ha tehát megpillantunk egy vízihullát, nem törődünk vele. Lehet, hogy tévedek – mondta aztán előrehajolva, az evezőnek támaszkodva –, de úgy veszem észre, hogy tűnődik valamin. Ha megmondja, hogy miről van szó, minden igyekezetemmel segítek eloszlatni akármifajta kis kellemetlenséget, ami nyugtalanítja. Mi a baja?

E nyílt kérdés után Eve számára nehéz feladat volt egyenesen a tárgyra térni. Habozott egy percig, ujjait a vízbe merítette.

– Csak most tudtam meg a nevét, Mr. McTodd – mondta végre.

Psmith bólintott.

– Az mindig így szokott lenni – mondta. – E földi élet útjait róván, összekerülünk egy-egy halandó társunkkal, beszélgetünk egy darabig, aztán elválunk. És eszünkbe sem jut nyíltan és férfiasan megkérdezni tőle, mi a neve? Felebarátaink neveivel kapcsolatban valami sajátságos, tartózkodó álláspontot foglalunk el. Mintha attól félnénk, hogy valami borzalmas titokra bukkanunk, így gondolkozunk: „Lehet, hogy e rokonszenves idegent Snooksnak, vagy pláne Bugginsnak hívják. Jobb meg sem kérdezni.” De az én esetemben…

– Engem nagyon megdöbbentett.

– Nahát! Ezt nem tudom megérteni. Szerintem „McTodd” nem rossz név. Van benne valami skót erő. Nem gondolja? Mintha A tó hölgyében vagy Az utolsó bárd dalában fordulna elő. Nem érzi, hogy bizonyos vadregényes zamat árad belőle?

– Meg kell mondanom önnek, Mr. McTodd – szólt Eve –, hogy én együtt jártam iskolába Cynthiával.

Psmith nem tartozott amaz ifjak közé, akik egyhamar zavarba jönnek, de ez a kijelentés olyanféle ijedt megütközést keltett benne, amilyent álmában szokott az ember érezni. Ez a kedves leány nyilvánvalóan meg volt győződve róla, hogy ő most valami komoly, sőt jelentőségteljes dolgot mondott. Psmith azonban el sem tudta képzelni, mi lehet az értelme.

– Úgy? Cynthiával? Az nagyon mulatságos lehetett. Ez az ártatlan megjegyzés szemmel láthatóan a lehető legrosszabb hatást váltotta ki Eve-ből.

– Ugyan kérem, ne beszéljen ilyen kötekedő, gunyoros hangon! – mondta. – Ez olyan közönséges.

Psmithnek nem volt mondanivalója, hát hallgatott, és a csónak tovább haladt. Eve könnyedén elpirult, mert rendkívül zavarban volt. Társa ünnepélyes tekintetében volt valami, aminek láttára nehezére esett folytatni a mondanivalóját. De aztán szokott bátorságával, amely egyik fő jellemvonása volt, a kitűzött cél felé tartott.

– Utóvégre, akármit érez most szegény Cynthia iránt, valamikor csak szerette, másképpen miért vette volna feleségül?

Psmith felelet helyett újra nekilátott az evezésnek, és e meglepő szavak hallatára olyan heves mozdulattal merítette meg a bal oldali lapátot, hogy jó félliternyi vizet zúdított Eve ölébe. Mentegetőzni kezdett.

– Ó, ne törődjék ezzel – mondta a leány türelmetlenül. – Nem fontos… Mr. McTodd – szólt újra, és a hangjában gyöngédség volt –, szeretném, ha elmondaná nekem, mi volt a baj maguk között?

Psmith hallgatagon bámult a csónak fenekére. Azzal az érzéssel küszködött, hogy őt sérelem érte. Igaz, hogy annak idején a Konzervatív Klubban lefolyt rövid csevegésük során nem kérdezte meg McToddot, vajon agglegény-e vagy sem, de véleménye szerint annak az embernek illett volna valami célzást tennie arra, hogy nős. Az is igaz, hogy Mr. McTodd nem kérte őt meg, hogy szerepeljen helyette a Blandings-kastélyban. Mégis, Psmith határozottan úgy érezte, hogy oka van a megbántódásra. Psmithnek szabályosan működő észjárása volt. Úgy tervezte, hogy az Eve és közötte fennálló kellemes kapcsolatot továbbra is fenntartja, igyekezve, hogy az mindennap kellemesebbé váljék, hogy végre a kellő időben elérje azt a fokot, amikor kezét és szívét a leány lába elé helyezheti. Mert abban egy pillanatig sem kételkedett, hogy e leányokkal túlzsúfolt földtekén páratlanul áll Eve Halliday. És most felbukkant a semmiből ez az átkozott Cynthia, hogy közéjük álljon. Udvarolni a leánynak, a háttérben egy feleséggel, ez még egy ilyen, tekintélyes adag önbizalommal megáldott fiatalember előtt is körülményesnek tűnt.

Eve félremagyarázta ezt a hallgatást.

– Most bizonyára azt gondolja, hogy mi közöm hozzá.

Psmith megrezzent.

– Nem, nem. Szó sincs róla.

– Nézze, én úgy szeretem Cynthiát, és… magát is szeretem.

Most először mosolygott. A zavar kezdett elmúlni.

– Ez az egész – mondta. – Magát is szeretem. Márpedig biztos, hogy ha csakugyan az a fajta ember, akinek gondoltam, mikor először hallottam erről a dologról, nem szeretném. Az, aki elmondta nekem az esetet, úgy tüntette fel, mintha egyedül maga volna hibás. Az volt a benyomásom, hogy maga rossz volt Cynthiához. És mikor Lord Emsworthtől megtudtam, hogy kicsoda, első érzésem az volt, hogy gyűlölöm magát. Azt hiszem, ha akkor került volna a szemem elé, nagyon kiállhatatlan lettem volna magához. De elkésett, és így volt időm gondolkozni a dolog felett. Aztán eszembe jutott, hogy hozzám milyen kedves volt, és valahogy úgy éreztem, hogy… hogy tulajdonképpen bizonyára jóravaló ember, és az is eszembe jutott, hogy hátha tud valami magyarázatot adni. És arra gondoltam, hogy… talán… amennyiben megengedné, hogy beleavatkozzam a magánügyeibe… és amennyiben még nincs késő… talán tudok segíteni valahogy… hogy megint összekerüljenek, tudja…

Itt abbahagyta, kissé zavartan, mert most, hogy ezt elmondta, érezte, hogy előbbi félénksége visszatér. Bármilyen régi barátnője is Cynthiának, bizonyára kiállhatatlanul tolakodónak tűnik ez a beavatkozás. És mikor látta a férfi fájdalmas tekintetét, nagyon megbánta, hogy szólt. Természetesen azt hitte róla, hogy megsértődött.

De tévedett. Psmith magában megújuló rajongással adózott mindama kiváló tulajdonságoknak, amelyeket már akkor megérzett Eve-ben – több méternyi távolságból, a Parazita Klub dohányzójának ablakából –, mielőtt megismerkedett vele. A fájdalmas tekintet oka pedig az volt, hogy – miután az imént volt ideje a kérdéssel foglalkozni – elhatározta: ezzel a Cynthiával egyszer s mindenkorra végez. És ez az elhatározás – noha csak egy idegenről volt szó – szerinte fájdalmas tekintetet követelt. Tehát fájdalmasan tekintett.

– Az már, sajnos, lehetetlen – mondta komolyan. – Jellemző önre, hogy felajánlotta, és én ki sem tudom mondani, milyen hálás vagyok a jóságáért, de már nem békülhetek ki Cynthiával. Késő. Mi ugyanis elváltunk.

Egy pillanatig arra is gondolt, hogy kivégzi az asszonyt, valami gyilkos kórt küldve rá, aztán mégis ellenállt a kísértésnek, mert tartott az esetleges bonyodalmaktól. Arra azonban sziklaszilárdan el volt szánva, hogy holmi kibékülésről szó sem lehet.

Zavartan látta, hogy Eve csodálkozva mered rá.

– Elváltak? Hát az hogy lehet? Hiszen pár nappal ezelőtt még együtt voltak Londonban Cynthiával!

Psmith immár nem csodálta, hogy Mr. McToddnak kellemetlenségei voltak a feleségével. Az a nő valóságos istencsapása.

– Ezt a kifejezést inkább lelki, mint jogi értelemben használtam – mondta. – Igaz, hogy nem bíróság mondta ki a válást, de mi azért végérvényesen elszakadtunk egymástól. – Eve bánatos tekintetét látva, gyorsan folytatta: – Vannak dolgok – mondta –, amelyek fölött egy férfi, bármilyen elnéző is, nem térhet napirendre. A szerelem, Miss Halliday, kényes palánta. Buzgó gondozást, gyöngéd ápolást igényel. Ami semmi esetre sem úgy értendő, hogy az ember reggeli közben a pirított szalonnát az ura fejéhez vágja.

– Micsoda?! – kiáltott Eve, a meglepetéstől szinte sikítva.

– Tányérostul! – mondta Psmith szomorúan. Eve kék szeme kerekre nyílt.

– És ezt Cynthia tette!

– Nem is egyszer. Reggelenként félelmetes dührohamai voltak. Megtörtént, hogy a macskát egyetlen rúgással röpítette a szoba másik végébe. És mindezt azért, mert nem adtak be gombát!

– De… hát ezt nem hihetem!

– Jöjjön át Kanadába, megmutatom a macskát.

– Ezt Cynthia tette!… Cynthia… aki mindig olyan kedves, szelíd kis teremtés volt…

– Az iskolában, ugye?

– Igen.

– Ja, az még akkor volt, mielőtt rákapott az italra – mondta Psmith.

Psmith kezdte magát jobban érezni. Egy röpke pillanatig ugyan arra is gondolt, hogy talán kissé túl keményen bánt el a távollevő Cynthiával, de aztán legyőzte magában e férfiatlan gyöngeséget. Szükséges volt, hogy Cynthia, a jó ügy érdekében, szenvedjen. Psmith máris úgy látta, hogy Eve szeméből a kezdődő részvét angyali tekintete sugárzik felé, márpedig a részvét, a legkiválóbb szakértők szerint, egyike a legértékesebb érzéseknek, amiket egy udvarló az imádott hölgy szívében kelthet.

– Iszik! – mondta Eve, és megborzongott.

– Kanada egyik „száraz” államában éltünk, és mint hasonló esetekben olyan gyakran megtörténik, ez volt mindennek az oka. Attól a perctől fogva, hogy Cynthia saját pálinkafőzőt helyezett üzembe, gyorsan csúszott a lejtőn mind lejjebb. Láttam én már őt az otthon készült pálinka hatása alatt őrjöngve, pusztító ciklonként keresztül-kasul száguldani a házban… Fáj, hogy így kell beszélnem valakiről, aki egyszer a barátnője volt – mondta Psmith halk, remegő hangon. – De ezt csakis magának mondtam el. A világ, persze, azt hiszi, hogy házasságunk felbomlásában egyedül én vagyok bűnös. Volt rá gondom, hogy ezt higgyék. A világ véleményével igazán keveset törődöm. De a magáéval… az más. Nem szeretném, ha rosszat gondolna felőlem, Miss Halliday. Én nem egykönnyen barátkozom, zárkózott ember vagyok, de mikor megismerkedtünk, mindjárt olyanforma érzésem volt, hogy mi jó barátok lehetnénk.

Eve szívélyesen nyújtotta a kezét.

– Természetesen! – mondta.

Psmith megfogta a felé nyújtott kezet, és jóval tovább tartotta, mint föltétlenül szükséges lett volna.

– Köszönöm! – mondta. – Köszönöm!

A csónak orrát partnak fordította, és lassan evezett visszafelé.

– Sokat szenvedtem – mondta komolyan, miközben Eve-et a partra segítette. – De ha magával jó barátságban lehetek, talán sikerül felejtenem.

Csendesen mentek a kanyargó ösvényen a kastély felé.

6

Öt perc múlva, amint Psmith cigarettázva ült a szobájában, és álmodozva bámult ki a távoli dombok felé, belépett Freddie Threepwood, becsukta az ajtót maga mögött, az ágyhoz tántorgott, és mélyen, csukladozó hangon felnyögött. Psmith, akit ily durván felriasztottak kellemes ábrándozásából, megfordult, és neheztelve pillantott a bánatos ifjúra.

– Majd máskor, Threepwood pajtás, amikor csak tetszik – mondta udvariasan, de határozottan. – Most nem. Nem vagyok abban a hangulatban.

– Mi? – kérdezte Freddie szórakozottan.

– Azt mondtam, hogy bármikor máskor a legnagyobb elragadtatással fogom élvezni állathangutánzó művészetét, de most nem. E pillanatban erősen foglalkoztatnak a magam gondolatai, és nyíltan bevallom, hogy jelenlétét többé-kevésbé fölöslegesnek érzem. El vagyok merülve tündéri álmokban, és az ön személye meglehetős kiábrándítóan hat rám.

Freddie tönkretette a frizuráját azzal, hogy lázasan kapkodott a hajához.

– Csak ne beszélne annyit! Én még életemben nem láttam ilyen fickót, aki ennyit beszél!

Miután jobboldalt már összekócolta a frizuráját, újra nekiment az ujjaival és baloldalt is összekócolta.

– Tudja, mit mondok? – folytatta. – Azt hiszem, jó lesz, ha minél hamarább meglóg innen.

Felállt az ágyról, és az ablak felé indult, majd Psmith füléhez hajolva, ezt suttogta:

– Mindennek vége!

Psmith kissé finnyásan húzódott arrább, de azért valamivel több érdeklődéssel tekintett az ifjúra. Mikor látta, milyen sötét, kétségbeesett arccal támolygott be Freddie, és hallotta tompa nyögését, attól tartott, hogy az újra boldogtalan szerelméről akar beszélni, noha ez a tárgy már teljességgel ki volt merítve. De, úgy látszik, ezúttal komolyabb dologról volt szó.

– Nem értem, Threepwood pajtás – szólt. – Legutóbb, mikor szerencsém volt önnel beszélni, úgy tájékoztatott, hogy az a Susan, vagy mi a neve, csak vihogott, mikor ön megölelte, és azt mondta: „Ugyan, ne izéljen már, uram!” Vagyis ezek szerint Susan nem detektív. Hát akkor mi történt, hogy így fel van indulva?

– Baxter!

– Mit csinált Baxter?

– Csak éppen azt, hogy részletesen elmesélte nekem az egész cirkuszt, úgy, ahogy van – mondta Freddie izgatottan. Olyan erősen ragadta meg Psmith karját, hogy a kitűnő ifjú halkan feljajdult, majd kisimította ruhaujján a szorítás nyomán keletkezett gyűrődést.

– Hallgasson ide – folytatta Freddie. – Éppen most beszéltem azzal a nyavalyás fráterrel. A könyvtár előtt mentem el, ő pedig kikandikált az ajtón, és behúzott. És bújjék belé az ördög, alig beszélt két szót, már tisztában voltam vele, hogy átlátott az egész terven, mégpedig attól a perctől fogva, hogy maga ide betette a lábát. Bár azt, hogy én is benne vagyok a dologban, úgy látszik, nem tudja, hála istennek.

– Hát persze hogy nem, ha egyszer önt tette meg bizalmasává. Mellesleg, nem értem, miért? Vajon miért éppen önnel közli a titkait?

– Olyanformán képzelem, hogy valami őrségfélét akar szervezni, ért engem? Rengeteget járt a szája, hogy miután az egész kastélyban egyedül mi ketten – ő meg én – vagyunk erős férfiak, készülnünk kell, hogy lefülelhessük magát, ha valami bajt akar csinálni.

– Aha, értem. Most még csak azt mondja meg, honnan merítette kiváló barátunk ama gyanúját, hogy én nem vagyok az, akinek látszom? Mindeddig hízelegtem magamnak, hogy ez a kis megtévesztés tökéletesen sikerült.

– Hát először is, McTodd, az igazi, fene essék belé, sürgönyzött, hogy nem jön. Így aztán Baxter mindjárt az elején kezdte furcsállni a dolgot, amikor maga frissen és vidáman berobogott.

– Ah! Szóval ezért mondták mind, hogy mennyire örülnek, amiért „mégis” eljöttem. Ez eleinte, bevallhatom, érthetetlen volt előttem.

– Aztán meg maga fogta magát, és írt annak a Peavey-szörnyetegnek az autogramkönyvébe.

– Miért, az hiba volt?

– Az elképzelhető legnagyobb baklövés volt, díjat nyerhetett volna vele – mondta Freddie hevesen. – Baxter elraktároz minden ideérkező levelet, így a többi közt McTodd levelét is megőrizte. Azt, amelyikben megírja, hogy elfogadja a kastélyba szóló meghívást. Namármost, Baxter összehasonlította az ő kézírását azzal, amit maga írt be a Peavey albumába, és a két írás, persze, egy megveszekedett jottányit sem hasonlít. Ez aztán megadta a kegyelemdöfést.

Psmith újabb cigarettára gyújtott, és tűnődve szívta. Érezte, hogy taktikai hibát követett el, amikor nem számolt eléggé a Kiváló ellenséges indulatával.

– Mit gondol, van valami sejtelme arról, hogy miért jöttem a kastélyba?

– Valami sejtelme? Az első szava az volt, hogy biztosan Connie néni nyakékét akarja megkaparintani. Az istennyila csapjon belé!

– Hát akkor miért nem intézkedett máig sem? Hisz akkor már régen le kellett volna lepleznie engem, annyi ember előtt, amennyit csak össze tud csődíteni. Mi ez a tartózkodás a mi lángelmejű Baxter barátunk részéről?

Freddie arcát a lovagias felháborodás pírja festette bíborszínűre.

– Azt is megmondta nekem.

– Úgy látszik, Baxter pajtásnak nincsenek titkai ön előtt. És ez nagyon egészséges is, ez a nyílt szellem. Szóval, miért várt a nagy ágyúval?

– Azt mondta, hogy maga bizonyára nem fog belekezdeni egyedül a dologba. Hanem megvárja, míg megjön a cinkostársa. És mit gondol, kit képzel az a pokolfajzat a maga cinkostársának? Miss Hallidayt! Ördög vinné.

Psmith némán, elgondolkozva cigarettázott.

– Na persze, ha már így áll a dolog – mondotta Freddie –, azt hiszem, nem sok értelme van tovább folytatni az ügyet. Jobb, ha elszelel, nem igaz? Én a maga helyében még ma ellógnék, a poggyászt meg utánam küldetném.

Psmith eldobta a cigarettáját, és kinyújtózkodott.

– Threepwood pajtás – szólt rosszallóan –, ön olyasmit ajánl, ami részemről gyöngeség és gyávaság lenne. Megengedem, hogy a kilátások határozottan rózsásabbak lennének, ha Baxter nem volna köztünk, de a tervet mindenképpen végre kell hajtanunk. Annyi előnyünk mindenesetre van szemüveges barátunkkal szemben, hogy mi tudjuk, hogy ő gyanakszik rám, de ő nem tudja, hogy mi tudjuk. Azt hiszem, hogy egy kis szerencsével és ügyességgel még szépen megcsinálhatjuk a dolgot.

KILENCEDIK FEJEZET

PSMITH INAST VESZ FEL

1

A kastély előtti réten, nagy cédrusfa illatos, árnyas lombjai alól nézett ki Psmith a virágágyakra, melyek vidáman pompáztak a délutáni napsütésben. Aztán visszanézett Eve-re, és minden vonása hitetlenséget fejezett ki.

– Bizonyára nem jól értettem az előbb. Csak nem szándékszik komolyan dolgozni egy ilyen délutánon? – kérdezte, és szemrehányás rezgett a hangjában.

– Muszáj. A lelkiismeretem parancsolja. Nem azért adnak nekem ilyen szép fizetést, hogy itt üldögéljek a kerti széken.

– De hiszen csak tegnap érkezett.

– Úgy van, tehát már tegnap kellett volna dolgoznom.

– Ez aztán igazi rabszolgaság – mondta Psmith. – Miután mindenki elment, és magunkra hagytak bennünket, azt reméltem, hogy egy kellemes, tanulságos délutánt töltünk majd együtt e nemes fa árnyékában, és mindenféléről beszélgetünk. Hát nem lehet?

– Nem. Szerencse, hogy nem magára vár a katalogizálás munkája. Soha el nem készülne.

– Miért is kellene elkészülnie, hogy a gazdája szavaival éljek. A lord számtalanszor mondta a fülem hallatára, hogy a könyvtár hosszú éveken át nagyon jól megvolt katalogizálás nélkül, miért ne lehetne meg ezután is?

– Hiába próbál csábítani. Semmit sem szeretnék jobban, mint itt barangolni, akár órákig, de mit szólna hozzá Mr. Baxter, ha visszajön?

– Mióta itt vagyok, napról napra világosabban látom, hogy Baxter barátunk az emberiség átka – mondta Psmith kedvetlenül. – Maga hogy van vele?

– Nem nagyon szeretem.

– Én sem. Látja, az ízléseknek ilyen találkozásán szoktak alapulni az életre szóló kapcsolatok. Üljön le, és tárgyaljuk meg a Baxter-kérdést.

Eve nevetett.

– Nem ülök le. Egész idő alatt azon mesterkedik, hogy itt marasztaljon, és hogy elhanyagoljam a kötelességemet. Pedig most már igazán mennem kell. Nem is képzeli, mennyi munka vár rám.

– Egész délutánomat elrontja.

– Dehogyis rontom. Hiszen van könyve. Mi a címe? Psmith felkapta a rikító fedelű könyvet, és egy pillantást vetett rá.

– A hiányzó lábujj. Threepwood pajtástól kaptam kölcsön. Neki dús raktára van az effajta művekből. Legközelebb majd biztosan megkéri magát, hogy az ő könyvtárát is katalogizálja.

– Egész érdekes lehet.

– Ah, de mire tanít? Mennyi időre szándékozik bezárkózni abba a kellemetlen illatú könyvtárba?

– Körülbelül egy órára.

– Hát akkor számítok a társaságára, ha végzett. Megint körülmehetünk a tavon.

– Jó. Majd kijövök, és megkeresem magát, ha végeztem.

Psmith utánanézett, amíg el nem tűnt a házban, aztán visszaült a nyugvószékre, a cédrusfa alá. A magányosság nyomasztóan nehezedett reá. Ott volt A hiányzó lábujj, de nem kért belőle, teljesen átadta magát a merengésnek.

A Blandings-kastély bóbiskolt a nyári hőségben, mint Csipkerózsika vára. Lakói kivonultak belőle, röviddel ebéd után, amikor is Lord Emsworth, Lady Constance, Mr. Keeble, Miss Peavey és a Kiváló Baxter elindultak a nagy autón a szomszédos Bridgefordba, nyomukban pedig Freddie robogott csinos kétüléses kocsiján. Psmith, akinek szintén velük kellett volna mennie, visszautasította a meghívást, azzal az ürüggyel, hogy verset akar írni. Csak nagyon mérsékelten érdekelte a délutáni program, amely szerint őlordsága leleplezi a boldogult Hartley Reddishnek, a shropshire-beli Bridgeford és Shifley kerületek éveken át volt képviselőjének síremlékét. Még az a kilátás sem tudta elcsalni a kastélyból, hogy őlordságát szónokolni hallhatja.

De mikor visszautasította a meghívást – amely cselekedetével egyébként kihívta Lord Emsworth és Freddie rosszul leplezett irigykedését, ez utóbbinak ugyanis szintén nem volt semmi kedve az egészhez –, abban a hiszemben volt, hogy magányát majd Eve is megosztja. Ám a leány megátalkodott lelkiismeretességén és kóros munkaszeretetén megtört minden igyekezete.

Psmith egy darabig még duzzogott, de a délután álmos, békés csendje lassanként lecsillapította. A virágok között szorgoskodó méhek és a napsugárban cikázó egykét pillangó kivételével az egész természet délutáni álmát aludta. Egy távoli pázsiton dolgozó munkás kaszájának dallamos suhogása még hangsúlyozottabbá tette a csendet. Vörös biciklijén sürgönykihordó fiú érkezett a kapu elé, és láthatólag hiába fáradozott, hogy érintkezésbe jusson a szolgaszemélyzettel, amiből Psmith arra következtetett, hogy Beach, a komornyik, felhasználván az uraság távollétét, visszavonult valahová, hogy szundikáljon. Végre előkerült egy szobaleány, átvette a sürgönyt, a bicikli tovagördült, eltűnt; a csend és nyugalom megint teljes volt.

Az efféle légköri hatások alól a legkiválóbb elmék sem tudják kivonni magukat. Psmith szeme lecsukódott, kinyílt, újra lecsukódott. Röviddel ezután egyenletes lélegzése, amit időnként horkolás tett változatossá, beleolvadt a nyári délután csendjébe.

A cédrus árnyéka már észrevehetően megnyúlt, mikor Psmith fölébredt, azzal a hirtelen rándulással, amely a nyugvószékben való alvás végét rendszerint jelezni szokta. Órájára pillantva meggyőződött, hogy majdnem öt óra, ezt a tényt az egyik szobaleány megjelenése is – aki az előbb a sürgönyt vette át – megerősítette.

– A teáját bevittem a hallba, uram.

– Ennél nemesebben és irgalmasabban nem is cselekedhetett volna – mondta Psmith, és miután tagjai törődöttségét masszázs útján próbálta enyhíteni, bement a házba. Eszébe jutott, hogy Eve bármilyen szorgalmas munkás is, talán szintén lejön.

Hiú remény. A tálcán egyetlen csésze búslakodott. Eve vagy nem hódolt a nőknél szokásos teázó szenvedélynek, vagy odafent itta meg a teáját a könyvtárban. Psmith, miközben olyasfajta szomorúságot érzett, mint amilyet a szorgoskodó méhek látványa keltett benne, nekilátott magányos uzsonnájának, és elkeseredve találgatta, vajon miféle beteges elfajultság késztet némely leányt arra, hogy dolgozzék, mikor úgysem látja senki.

Egyébként jól érezte magát a kellemes, hűvös hallban. A kastély tárva-nyitva álló kapuján át láthatta a napfényben fürdő réteket. A bal oldali, zöld posztóval bevont ajtón keresztül, amely a cselédség lakosztályába vezetett, időnként hangos vihogás hallatszott be, de ettől eltekintve, mintha csak egyedül lett volna a világon. Megint elmerült ábrándjaiba, és a jelek szerint alighanem megesett volna vele az a szégyen, hogy másodszor is elalszik egy és ugyanazon délután folyamán, mikor a nyitott ajtóban hirtelen megjelent egy idegen egyén. Fekete alakja élesen rajzolódott az arany fényű háttérre.

Psmith tudatán, mint a villamos áram, heves ijedség cikázott keresztül, úgyhogy megmerevedett, mint valami vad, ha meglepik az erdők mélyén, mégpedig azért, mert hirtelenjében azt hitte, hogy az újonnan jött nem más, mint a helybeli lelkész, akinek csodálatos csevegőkészségéről idejövetele másnapján alkalma volt meggyőződni. Még egy pillantás az idegenre megnyugtatta, hogy aggodalma túlzott volt. Ez nem a lelkész. Ezt az embert ő még sosem látta; csinos, karcsú fiatalember volt, barna, értelmes arcú, aki most hunyorogva állt a hall félhomályában, mert a szeme még nem szokott el az erős napfénytől. Psmith megkönnyebbülten felállt, és az idegen felé lépett.

– Helló! – mondta az ismeretlen. – Nem is láttam, hogy van itt valaki. A kinti napsütés után itt benn olyan sötét van.

– Igen, itt kellemes félhomály van – hagyta helyben Psmith.

– Lord Emsworth itt van valahol?

– Sajnos nincs itt. Elment az egész háznépével együtt Bridgefordba, ha jól emlékszem: Hartley Reddish képviselő úr sírkőavatására. Segítségére lehetek valamiben?

– Hát kérem, én ide vendégségbe jöttem. – Úgy?

– Lady Constance hívott meg, hogy jöjjek el, mihelyt Angliába érkezem.

– Ah! Akkor tehát ön külföldről jött?

– Kanadából.

Psmith gyengén összerezzent. Egyáltalán nem tartotta kívánatosnak, hogy a Blandings-kastélyban tartózkodók létszáma olyanvalakivel növekedjék, aki ismerős Kanadában. Lelki nyugalmát semmi sem bolygatná meg annyira, mint az olyan ember társasága, aki e szépen fejlődő országról óhajtana csevegni vele.

– Ó, Kanadából? – mondta.

– Sürgönyöztem is – folytatta a másik –, de a sürgöny, úgy látszik, csak akkor érkezett, mikor már mindenki elment. A, biztosan az az én sürgönyöm, ott, azon az asztalon. Gyalog jöttem az állomásról. – Céltalanul ténfergett a hallban, az ismeretlen házba érkezettek szokása szerint. Egyik asztalnál megállt, annál, amelyiknél Miss Peavey szokta ebéd utáni kávéját elfogyasztani. Felvett róla egy könyvet, és elégedetten fölnevetett.

– Egyik kis munkám – mondta.

– Egyik kis micsodája? – kérdezte Psmith.

– Ez a könyv. Szennyvirágok. Én írtam.

– Ön írta?

– Én. Nevem McTodd. Ralston McTodd. Bizonyára hallott már rólam.

2

Aki olyan kényes feladatra vállalkozott, mint Psmith a Blandings-kastélyban, annak szükségképpen állandóan résen kell lennie. Attól a perctől fogva, hogy a Paddington pályaudvaron beszállt az ötórás vonatba, tehát amióta e kalandja tulajdonképpen elkezdődött, Psmith olyan óvatosan viselkedett, mint aki az őserdő sűrűjében bolyong, és minden oldalról váratlan veszedelmek érhetik. Éppen ezért, bár a karcsú fiatalember nyugodt kijelentése kétségtelenül megdöbbentette, a lélekjelenlétét nem veszítette el. Sőt fokozott eréllyel lépett a tettek mezejére. Először is könnyedén az asztalhoz lépett, amelyen a sürgöny feküdt, Lord Emsworth megérkezésére várva, majd ügyesen zsebébe csúsztatta a borítékot. Feltétlenül kívánatosnak érezte, hogy ameddig ő a kastély vendégszeretetét élvezi, semmi esetre se heverjenek az asztalokon McTodd aláírású sürgönyök. Ezek után odaállt a fiatalember elé.

– Lám, lám – mondta nyugodtan, szigorúan. Rendkívüli hálát érzett a jóságos gondviselés iránt, hogy ez a találkozás olyan időben folyt le, amikor rajta kívül senki sem tartózkodott a házban.

– Ön tehát Ralston McTodd, e költemények szerzője?

– Úgy van.

– Akkor – szólt Psmith metsző hangon – talán volna szíves megmondani, mi az, hogy a „Gyönyör sápadt parabolája”?

– Hm… micsoda? – szólt az idegen, és a hangja nagyon erőtlen lett. Viselkedésében most feltűnő idegesség mutatkozott.

– És itt van egy másik – mondta Psmith. – „A… a…”, várjon egy percig, mindjárt eszembe jut. Igen. „A sziszegő szagos szótlanság szava szájon szédít.” Lenne szíves talán ezt megmagyarázni?

– Én… én… De hát miről beszél?

Psmith kinyújtotta hosszú karját, és csaknem szeretettel veregette vállon az ismeretlent.

– Szerencséje, hogy velem találkozott, mielőtt a többiek szeme elé került volna – mondta. – Belefogott ebbe a kis kalandba, anélkül hogy előbb alaposan tájékozódott volna. A többiek az első percben rájöttek volna a szemfényvesztésre.

– Hogy érti ezt… szemfényvesztés? Nem tudom, miről beszél.

Psmith szemrehányóan emelte fel a mutatóujját.

– Nézze, fiam, azt is mindjárt közölhetem magával, hogy az igazi McTodd nekem régi jó barátom. Alig néhány nap előtt folytattam vele igen élvezetes társalgást.

– Ó, hogy az ördög…! – szólt a fiatalember. Erőtlenül roskadt egy székre, és mélységes, leplezetlen kétségbeeséssel törölgette a homlokát.

Egy darabig csend volt.

– Mit fog most csinálni? – kérdezte a látogató, felemelve verejtékes arcát, mely sápadtan világított a félhomályban.

– Semmit, kedves… mellesleg mi a neve?

– Cootes.

– Semmit, kedves Cootes barátom. Semmit a világon. Szabadságában áll innen útnak indulni, amikor csak tetszik. Sőt, mentői hamarabb megy, annál jobban fogok örülni.

– Hallja! Ez istenuccse szép magától.

– Ugyan, ugyan. Szóra sem érdemes.

– Maga egy fő-fő…

– Ó, hagyja, hagyja – szakította félbe szerényen Psmith. – De mielőtt elmegy, szeretnék egy-két dolgot hallani. Úgy hiszem, idejövetelének az volt a célja, hogy közelebbi ismeretséget kössön Lady Constance nyakékével? Ugye?

– Igen.

– Mindjárt sejtettem. De miből gondolta, hogy az igazi McToddot nem fogja itt találni?

– Ó, az rendben van. Hisz együtt jöttem át vele Kanadából. Folyton azzal volt tele a szája, hogy őt ide meghívták, és megtudtam tőle, hogy itt senki se ismeri személyesen, látásból. Aztán egy délután találkoztam vele Londonban, a Strandén, egész ki volt kelve magából. Éktelenül dühös volt. Azt mondta, megtévesztették, és nem jönne már ide akkor sem, ha térden csúszva könyörögnének neki. Nem tudtam kisütni, mi lehet az oka, de úgy látszik, Lord Emsworth bántotta meg. Nekem azt mondta, hogy megy egyenesen Párizsba.

– És el is ment?

– Hát persze. Magam kísértem ki a Charing Cross pályaudvarra. Ezért mertem idejönni helyette. Persze, az is az én átkozott pechem, hogy az első ember, akibe belebotlom, pont az ő barátja. Honnan sejthettem volna, hogy ideát is vannak barátai? Nekem azt mondta, hogy még sosem volt Angliában.

– Ja, Cootes pajtás – mondta Psmith –, az életben szükséges, hogy különbséget tudjunk tenni a Valószínűtlen és a Lehetetlen közt. Csakugyan valószínűtlen volt, hogy ebben az isten háta mögötti zugban McTodd valamelyik barátjára fog bukkanni; ön azonban egész tervét arra a föltevésre alapította, hogy ez lehetetlen. És mi az eredmény? Az alvilágban már suttogják: „Szegény jó Cootes, nagy bakot lőtt.”

– Jó, ne dörzsölje már az orrom alá.

– Csak a javát akarom ezzel. Őszintén remélem, hogy megszívlelte a leckét, és tanult belőle. Ki tudja, ez talán pályájának fordulópontja lesz? Évek múlva, mint ősz hajú, jómódú magánzó, aki tekintélyes vagyonnal vonult vissza a görbe utakról, majd visszagondol erre a mai élményére, és rájön, hogy ez volt a Sikerhez vezető út kezdete. Ezt hangsúlyozni is fogja, mikor majd meginterjúvolják a Betörök Képes Hetilapja számára, hogy nyilatkozzék a Hogyan kezdtem című cikkben… De, utakról beszélve, eszembe jut, hogy jó lenne, ha minél hamarabb rálépne arra az útra, amelyik a vasútállomáshoz vezet. Most már bármely percben betoppanhatnak a háziak.

– Igaza van – helyeselt a látogató.

– Meghiszem azt – mondta Psmith. – Meghiszem azt. Mindjárt jobban fogja érezni magát, mihelyt kinn lesz innen. Mázsás teher fog legördülni a lelkéről. Égy kis friss levegő, és arcára újból visszatérnek a rózsák. Kitalál innen?

Az ajtóig kísérte a fiatalembert, és barátságos lökéssel útnak indította. Aztán mérföldes lépésekkel szaladt fel a könyvtárba Eve-hez.

A market-blandingsi állomáson körülbelül ebben a percben szállt le Miss Peavey a vonatról, amely egy félóra előtt indult Bridgefordból. A forró napsütésben való ácsorgástól megfájdult a feje, lemondott hát az élvezetről, hogy Lord Emsworth beszédét meghallgassa, és elcsípve egy alkalmas vonatot, szépen visszaruccant azzal a szándékkal, hogy lefekszik és pihen. De mire Market-Blandingsbe ért, sokkal jobban érezte magát, a hőség is alábbhagyott már, úgyhogy gyalog indult el a kastély felé, egészen felüdülve a nyugat felől lengedező hűs szellőtől. Majdnem ugyanabban a pillanatban ért ki a városból, mikor az elkeseredett Mr. Cootes kilépett a kastély nagy kapuján.

3

Amint Mr. Cootes ballagott vissza Market-Blandings városa felé, buzgó kísértet gyanánt követte őt a szürke mélabú, amelyet még a gyönyörű alkonyat sem volt képes eloszlatni, s amelynek oka a kudarc lesújtó hatása volt: hogyne csüggedne el az ember, mikor legvérmesebb reményei foszlanak semmivé, noha a siker már-már teljesnek látszott. Hasonlóan a legtöbb szakmájabélihez, hol jobban ment a dolga, hol lecsúszott, de ezúttal azt hitte, hogy a Szerencse istenasszonya végre tálcán hozta elébe a ragyogó alkalmat. Ha egyszer befészkelte magát a kastélyba, ezerféle lehetőség kínálkozott volna, hogy megszerezze Lady Constance nyakékét, és ehhez látszólag nem kellett egyebet tennie, mint besétálni, bemutatkozni és élvezni a hírneves vendégnek kijáró fogadtatást. Mr. Cootes búsan cammogott a market-blandingsi országutat szegélyező poros bokrok között, és megízlelte azoknak a keserűségét, akiknek a tervei már századszor szenvedtek hajótörést.

De ez még nem volt minden. Meghiúsult reményei miatt érzett bánatát növelte az emlékezés kínja. Nemcsak a Jelen keserítette, a Múlt is feltámadt, hogy gyötörje. A szomorúság koronája a boldogabb időkre való emlékezés, és Cootes most éppen ezt tette. Az embernek leginkább ilyen percekben volna szüksége egy nő gyöngédségére, márpedig Mr. Cootes elveszítette az egyetlen nőt, aki előtt kiönthette volna a szívét, az egyetlen nőt, aki megértéssel és rokonszenvvel hallgatta volna.

Mi Mr. Cootesszal pályafutásának olyan szakában ismerkedtünk meg, mikor szárazföldön működött: ám az ő igazi eleme nem ez volt. Néhány hónappal ezelőttig foglalkozása a mély vizekhez kötötte. Vérében volt a tenger sós illata. Pontosabban: hivatásszerűen űzte a hamiskártyázást az óceánjárókon. Ebben az időben érte a szerelem és szakítás. Több mint három éven át dolgozott a legteljesebb egyetértésben a hölggyel, akit, bár utazási célokra egy egész sereg névvel rendelkezett, közvetlen környezete Lizzie Smooth néven ismert. Cootes bonyolította le a boltot, Lizzie volt a felhajtó, és ez az üzleti társasviszony olyan példás volt, amilyent ritkán látni a mai bizalmatlan, cinikus világban. E barátságból fokonként mind mélyebb és szentebb érzés keletkezett, és már meg is állapodtak benne, hogy mihelyt New Yorkba érnek, Mr. Cootes – föltéve, hogy még szabadlábon lesz – azonnal megszerzi a városházán a házassági engedélyt, mikor egyszerre csak összevesztek. Összevesztek végérvényesen és visszavonhatatlanul valami csekélységen, ahogyan ez már szerelmesek között dívik. Legutóbbi útjukon valami szarvasmarha-milliomostól nyert sovány összegen való osztozkodás körül összekülönböztek, s ez megsemmisítette gyönyörű álmukat. Egyik szó követte a másikat, s az utolsó szó természetesen a hölgy ajkáról hangzott el. Ez a New York-i kikötőben történt, és a nő eltűnt Cootes életéből. Vele együtt szerencséje is elhagyta. A legközelebbi útján sajnálatos félreértések merültek fel közte és egy ingerlékeny közép-amerikai gentleman között, amennyiben ez utóbbit bosszantotta – és nem is ok nélkül –, hogy szerinte Mr. Cootes szabályellenes arányban osztja ki a királyokat és az ászokat, és nemtetszését oly módon juttatta kifejezésre, hogy leharapta Mr. Cootes jobb mutatóujjának első ízét, miáltal derékban tört ketté egy ragyogó karriert. Mert Mr. Cootes főleg a jobb mutatóujja segítségével vitte véghez káprázatos teljesítményeit a kártyajáték terén.

Fájdalommal gondolt most elvesztett Lizzie-jére, és arra, hogy mi minden történhetett volna. Bűnbánóan ismerte be, hogy mindig Lizzie volt a cég esze. Ő, Cootes, mindenesetre rendelkezett bizonyos kézügyességgel, de a finomabb munkák felelősségét mindig Lizzie vállalta. Ha most is jóban lettek volna – ezt szilárdan hitte –, Lizzie bizonyára kitalált volna valamit, hogy ledöntse az akadályokat, amelyek lehetetlenné tették Lady Constance nyakékének megszerzését. Cootes alázatos, bűnbánó hangulatban folytatta útját Market-Blandings felé.

4

Ezalatt Miss Peavey, mint tudjuk, lassan mendegélt Market-Blandings felől a kastély irányába, nagyon kellemesnek és üdítőnek találva sétáját. Ne felejtsük el, voltak percek, amikor házigazdái és a többiek némileg fárasztóan hatottak Miss Peavey-re, aki most örült, hogy egyedül lehet. Fejfájása egészen elmúlt, élvezte az alkony enyhe fuvallatát. Finom rajzú orrlyukai jólesően szívták magukba a bokrok illatát. Madárdal hangzott a lombok közül. Miss Peavey szívét úgy megragadta az édes, mélabús hangulat varázsa, hogy ő maga is énekelni kezdett. Halkan elmerengve, lágyan, mint a pirkadatot köszöntő pacsirta, dalolta Miss Peavey:

…Lesz maga juszt is az enyém…

Az utolsó sornál hirtelen abbahagyta. Észrevette, hogy immár nincs egyedül. Az úton egy férfi jött felé, elgondolkozva, mint akinek titkos bánat nyomja a lelkét. E férfiú láttára Miss Peavey egy pillanatig összeszorult torokkal, izgatottan kapkodott lélegzet után.

– Jaj… – mondta.

De a következő percben teljesen visszanyerte a nyugalmát. Félrevezette egy véletlen hasonlatosság. Nem láthatta a férfi arcát, mert az lehajtotta a fejét, de hát hogyan is volna lehetséges…

Mikor aztán egészen közel ért a férfihoz, aki most felemelte a fejét, Miss Peavey szeme előtt az egész shropshire-i grófság váratlanul táncolni kezdett, a fák le és fel ugrándoztak, a bokrok shimmyt jártak, és valahonnan e bomlottan keringő, örvénylő tájrészlet közepéből egy hang kiáltott:

– Liz!

– Eddie! – hüledezett Miss Peavey, és lehuppant a fűre. – Nahát! – mondta Miss Peavey.

Shropshire végre megint egy helyben állott. Miss Peavey kerekre nyílt szemmel bámult a férfira.

– Hát hallottak ilyet? – szólt.

Még egyszer végigfuttatta tekintetét a férfin, tetőtől talpig.

– Akármi legyek, ha ez nem tiszta csoda! – mondotta. E kijelentés után felemelkedett a helyéről, mert már valamelyest összeszedte magát, és hozzálátott, hogy újra felvegye az elejtett fonalat.

– Honnan pottyantál ide, Ed?

A hangjából csak szeretet áradt. Tekintete egy anyáé volt, aki rég nem látott gyermekét nézegeti. Ami elmúlt, elmúlt, most új korszak kezdődött. A múltban, igaz, kénytelen volt ezt az embert utolsó csirkefogónak minősíteni, aki alávaló ravaszságával a legöregebb rókát is lepipálta, most azonban, a váratlan találkozás örömében, feledve volt minden. Ez itt Eddie Cootes, szeretett régi cimborája, aki, íme, visszajött oly hosszú idő után, s Lizzie csak most ébredt tudatára, mennyire hiányzott az életéből eddig, örömsikollyal ugrott a nyakába.

Mr. Cootes, aki a becsülésnek ilyetén megnyilvánulására nem volt elkészülve, kissé megtántorodott, de aztán összeszedte magát annyira, hogy a régi hévvel tudta viszonozni az ölelést. A meleg üdvözlés elbűvölte, de meg is lepte.

A hölgy búcsúszavai még élénken éltek az emlékezetében, és sehogy sem tudta megérteni, hogy a nők ilyen hamar felejtenek, és hogy egy értelmes leány valamely elképzelt sérelem miatti felháborodásában egy férfit málépofájú sviháknak titulált ugyan, de azért szíve mélyén a régi szeretettel és melegséggel vonzódik hozzá. Gyöngéden megcsókolta Miss Peaveyt.

– Liz – mondta lelkesen –, akármi legyek, szebb vagy, mint valaha.

– Te csak hallgass – mondta Liz szemérmesen. – De honnan pottyantál ide, Ed? – kérdezte megint. – Tudod-e, mikor megláttalak az úton jönni, majd elájultam. Nem hihettem, hogy te vagy az, itt, ilyen messze a tengertől. Hogy kerülsz te szárazföldre? Pihenni jöttél, vagy már nem is dolgozol a hajókon?

– Nem bizony, Liz – mondta Mr. Cootes szomorúan. – Abba kellett hagynom.

Megmutatta csonka ujját, s elpanaszolta az egész históriát.

Liz részvéte balzsamként hatott sebzett lelkére.

– Hja, a hivatással járó veszélyek… – mondta Cootes bánatosan, és visszahúzta a kezét, hogy átölelhesse Liz karcsú derekát. – De hát ez végképp bedöfött nekem. Még egy-kétszer próbálkoztam ugyan, de a kártyák sehogy sem akartak engedelmeskedni, hát abbahagytam. Ah, Liz – mondta elérzékenyülve –, elhiheted nekem, mióta elhagytál, egy csöpp szerencsém sincs. Valóságos átok van rajtam. Ha pénteki napon, tizenharmadikán, átmásztam volna egy létra alatt, és fekete macskával találkoztam volna, és egy tükröt zúztam volna össze a hátán, akkor sem lehettem volna pechesebb.

– Ó, szegény fiú!

Mr. Cootes sötéten bólogatott.

– Szomorú, de így van. Például, ma délután is… De ne beszéljünk az én bajomról. Mit csinálsz most, Liz?

– Hogy én? Ó, én itt lakom. Mr. Cootes megijedt.

– Csak nem mentél férjhez? – kiáltotta aggodalmasan.

– Nem! – felelte Miss Peavey élénken, és gyöngéden nézett a férfira. – És gondolom, tudod, hogy miért nem, Ed?

– Úgy érted, hogy… hogy nem felejtettél el?

– Mintha valaha is el tudnálak felejteni, Eddie!

– De én úgy emlékszem… egy pillanatra, csak úgy futólag eszembe jutott, hogy mikor legutóbb találkoztunk, mintha egy egész icipicit nehezteltél volna a te Eddie-dre…

Ez volt az első célzás, amely a múltak kellemetlenségeire vonatkozott, s melynek nyomán enyhe pír borította el Miss Peavey bársonyos arcát.

– Ugyan, kérlek! – mondta. – Másnapra már el is felejtettem az egészet. Akkoriban bolondul viselkedtem, belátom, de ha másnap reggel felhívtál volna…

Csönd volt, mind a ketten eltűnődtek a múltakon.

– Itt lakói, de mivel foglalkozol? – kérdezte Cootes a jelentőségteljes szünet után. – Nyugalomba vonultál?

– Nem, kérem tisztelettel. Nagy fába vágtam a fejszémet. Csak: ördög vigye, kérdés, vajon sikerül-e majd egyedül nyélbe ütni a dolgot – mondta Miss Peavey aggodalmasan. – Ó, Eddie, bárcsak megint együtt dolgozhatnánk, mint a régi jó időkben.

– Miről van szó?

– Gyémántok, Eddie. Egy nyakék. Évek óta nem láttam jobb köveket. Százezer ficcs, mint egy krajcár.

E sajátságos véletlen éles felkiáltást csalt Mr. Cootes ajkára.

– Egy nyakék!

– Várj csak, Ed, hadd mondjam el az egész szószt. Ó, ha tudnád, milyen jólesik végre megint a jó öreg Egyesült Államok nyelvén beszélni. Olyan megkönnyebbülés, mint mikor az ember levetheti a szűk cipőjét. Mert most nyakig vagyok a főúri modorban. Előkelőség, érzelmesség. Rázom a rongyot: értek hozzá, emlékezhetsz. Mindjárt aztán, hogy kettőnk között az a kis szóváltás esett, arra gondoltam, hogy megint körútra megyek a jó öreg Atlanticon, ez már a szokás hatalma volt, vagy mi. Elég az hozzá, csakugyan útnak is indultam, és alig két nappal azután, hogy New Yorkot el hagytuk, puhára főztem ezt a hölgyeményt, aki az említett nyakék tulajdonosa. Direkt belém bolondult…

– Nem csodálom – mormogta Mr. Cootes odaadóan.

– Ne szakíts félbe – mondta Miss Peavey, és hálásan pofon legyintette a férfit. – Hol is tartottam? Ja igen. Ez a Lady Constance Keeble, akit említettem, ez…

– Micsoda?

– Most meg mi baj?

– Lady Constance Keeble?

– Az a neve. Lord Emsworth húga, és egy nagy házban lakik, arra, az út végében. Blandings-kastélynak hívják a házat. Hát szóval ez a lady egyszerűen képtelen volt tőlem megválni, és vele jöttem, és mióta csak megérkeztünk, sülve-főve együtt vagyunk. Most vendégségben vagyok a kastélyban.

Mr. Cootes ajkairól mély sóhajtás szakadt le.

– Hát ez hasonlít hozzád! – kiáltott. – Milyen szerencséd van! így bekerülni egyenesen a kastélyba! Tán zeneszóval fogadtak és piros szőnyeget is teregettek a lábad elé, hogy sétálj be! Tudod, Liz, szentül hiszem, hogy ha kútba pottyannál is, feljönnél a vödörrel. Valóságos eleven lópatkó vagy, én mondom. Hallgass ide, Mondok valamit. Tudod, mit csináltam én ma délután? Csak megpróbáltam körülnézni abban az átkozott kastélyban, és két perc múlva már kinn is voltam.

– Micsoda! Te, Ed?

– Én hát. Nem te vagy az egyetlen, aki hallott azokról a kövekről.

– Ó, Ed! – keserű csalódás rezgett Miss Peavey hangjában. – Bárcsak meg tudtad volna csinálni! Te meg én újra együtt. Még rágondolni is fáj. Mit találtál ki, hogy bejuss?

Mr. Cootes bánatában annyira megfeledkezett magáról, hogy undorral köpött egy arra haladó békára. De még ezt az egyszerű vállalkozását sem koronázta siker. Elhibázta a békát, mely hideg megvetéssel pillantott rá, és visszavonult a fű közé.

– Én? – mondta Cootes. – Azt hittem, simán fog menni. Megismerkedtem egy alakkal, aki meg volt híva a kastélyba, de meggondolta magát, és elhatározta, hogy mégsem megy. Hát, gondoltam, mi lenne, ha én mennék helyette. Az illető egy McTodd nevű pasas volt, valami költő, és az egész bagázsból senki sem látta még, kivéve az öregembert, az nem lát senkit, olyan vaksi, és…

– Ed Cootes, csak nem hitted komolyan, hogy bejutsz a kastélyba, ha azt állítod, hogy te vagy Ralston McTodd?

– Dehogynem hittem. Miért ne hittem volna? Nem nézett ki ebből semmi rossz. Sőt ellenkezőleg. Erre kisül, hogy a legelső pofa, akivel odabent találkozom, személyes ismerőse McToddnak! Pár szót beszélgettünk és felhagytam a dologgal.

Miss Peavey közbeszólt:

– De Ed, Ed! Hová tetted az eszedet? McTodd e pillanatban a kastélyban van!

– Hogy lehet az?

– Bizony. Már jó pár napja. Hosszú, sovány pasi, monoklival.

Mr. Cootesszal forgott a világ. Nem értette az egészet.

– Szó sem lehet róla! McTodd egyáltalán nem olyan magas, és nem is sovány, ami azt illeti. És monoklit sem viselt soha, míg én vele voltam. Ez… Tyű! Nézzük csak! – kiáltotta hirtelen. – Liz! Hány férfitagja van a bagázsnak odabent?

– Lord Emsworthön kívül csak négy. A megyebálra sokan fognak lejönni, de egyelőre csak ezek vannak. Itt van Lord Emsworth fia, Freddie…

– Hogy néz ki?

– Olyan gigerliféle, simára nyalt szőke hajjal. Aztán itt van Keeble. Alacsony, piros arcú.

– És?

– És Baxter. A lord titkára. Szemüveget hord.

– Ez az egész?

– Ez, nem számítva azt a McToddot meg a komornyikot.

Mr. Cootes nagyot csapott a combjára. Arcáról eltűnt a derűs, barátságos kifejezés, ami a Psmithszel való beszélgetés alatt honolt rajta, és vonásain sötét rosszindulat tükröződött.

– És én hagytam, hogy kitessékeljen, mint egy tilosba tévedt báránykát! – mormogta összeszorított fogai között. – Meg kell veszni!

– Miről beszélsz, Ed?

– És még meg is köszöntem neki! Megköszöntem neki! – nyögte Cootes, és vonaglott a dühtől. – Megköszöntem, hogy elengedett!

– Eddie, miket beszélsz?

– Hallgass ide, Liz! – Mr. Cootes nagy erőfeszítéssel uralkodott indulatain. – Betoppantam abba a házba, találkoztam azzal a monoklis fickóval, azt mondta, ő jól ismeri McToddot: én nem vagyok az. És abból, amiket te mondasz, kiderül, hogy ez csak az a lókötő lehetett, aki McToddnak adja ki magát! Nem érted még? Ez a drágalátos mákvirág biztosan éppen olyan körülmények között kezdett a dologhoz, mint én. Valahogy megismerkedett McTodd-dal, megtudta, hogy nem jön a kastélyba, hát lejött helyette ő, úgy mint én. Csakhogy ő előbb jött, a ménkő üsse meg. Hát ki lehet ezt bírni?!

Miss Peavey a meglepetéstől egy pillanatra megnémult. De aztán megszólalt.

– Ó, az a meszelőnyél! – mondta. – Nekem elejétől fogva az volt az érzésem, hogy ezzel az alakkal valami nincs egészen rendben. Jé!… Nahát!… Egész biztosan ő is a nyakék miatt jött!

– Persze hogy a nyakék miatt! – mondta Cootes türelmetlenül. – Mi másért jött volna, mit gondolsz? Talán a levegőváltozás miatt?

– De Ed! Mondd! Hát engeded, hogy magához kaparintsa?!

– Hogy én engedem-e? – ismételte Mr. Cootes, akit a balga kérdés ingerültté tett. – Kelts majd fel éjszaka, és kérdezd meg.

– De hát mit fogsz csinálni?

– Csinálni! Csinálni! Megmondom, mit fogok csinálni… – Itt megállt, és a szemében tükröződő komor elszántság mintha kezdett volna alábbhagyni. – Mondd, hát mi a csodát csinálhatok? – folytatta aztán valamivel bizonytalanabbul.

– Nem nyersz vele semmit, ha felvilágosítod a többieket, hogy ez szélhámos. Azzal neki vége lenne, de te nem juthatsz közelebb a célhoz.

– Nem.

– Várj egy percig, gondolkozom.

Hallgattak. Miss Peavey összeráncolt homlokkal ült.

– Mi lenne, ha…? – kockáztatta meg Mr. Cootes.

– Fogd be a szád.

Mr. Cootes befogta. Múltak a percek.

– Megvan – jelentette ki Miss Peavey. – Ez az alak rémséges jóban van Lady Constance-szel. Rajtaütsz, mikor egyedül van, és ráparancsolsz, hogy hívasson meg téged a kastélyba, mint a barátját.

– Mindjárt tudtam, hogy te ki fogsz sütni valamit, Liz – mondta Mr. Cootes csaknem alázatosan. – Mindig ilyen bámulatos voltál. De hogyan találkozzam vele egyedül?

– Azt is megmondom. Majd én hívom, hogy sétáljon egyet velem. Tudod, nem lehetne azt mondani éppen, hogy bolondul értem, de ha én utána vetem magam, nemigen szökik meg előlem. Lemegyünk a parkba. Te a bokrok között leszel, majd megmutatom, hol. Én visszaküldöm a sálamért vagy valamiért, és közben továbbsétálok. Mikor visszajön, elhalad a rejtekhelyed mellett, te meg ráugrasz.

– Liz – mondta Mr. Cootes elbűvölten –, nincs teneked párod, mikor valami furfangosat kell kispekulálni.

– De mit csinálsz, ha egyszerűen földhöz vág?

Mr. Cootes baljóslatúan nevetett, és öltönye redői közül csinos kis revolvert szedett elő.

– Az nem vág engem földhöz! – jelentette ki.

5

– Ugye, különös? – mondta Miss Peavey. – Ha nem fáj a fejem, és nem jövök vissza korábban, sosem került volna sor erre a kis beszélgetésre!

Gyöngéd őziketekintettel nézett fel Psmithre, amint együtt indultak a széles, kavicsos sétányon. Finom, félénk teremtésnek látszott most.

– Nem – mondta Psmith.

A válasz nem volt valami áradozó, de Psmith nem is érzett különösebb elragadtatást. Arra nem is gondolt volna, hogy Miss Peavey visszatérhet Bridgefordból, mielőtt a főhadtest megérkezik. Saját szavaival élve: összetévesztette a valószínűtlent a lehetetlennel. Az eredmény pedig az volt, hogy el sem menekülhetett, mikor Miss Peavey lecsapott rá, amint kerti székén ülve Eve Hallidayre gondolt, aki a tóról való visszatérésük után újabb lelkiismeretességi rohamában visszament a könyvtárba, hogy vacsora előtt még egy órát dolgozzék. Arról, hogy visszautasítsa Miss Peaveyt – aki arra kérte, kísérje le őt az útra megnézni, nem jönnek-e a többiek –, szó sem lehetett. Tehát vele ment, de nem szívesen. Minden pillanat, amit ezzel a növel töltött, megerősítette abban a véleményében, hogy Miss Peavey valóságos átok.

– Pedig – folytatta Miss Peavey – én már úgy vágytam egy kellemes, hosszú beszélgetésre. Egész idő alatt éreztem, hogy nem tudtam olyan közel férkőzni önhöz, mint szerettem volna.

– Na igen, ha egyszer a többiek mindig itt vannak.

– Természetesen úgy értettem, hogy lelkileg.

– Csakis.

– Úgy szerettem volna önnel az ön csodálatos költeményeiről beszélni. Hisz mióta itt van, még csak említést sem tett a műveiről!

– Aha, tudja, szándékosan igyekszem távol tartani magamat ezektől a dolgoktól.

– Igazán? Miért?

– Az orvosom azt mondta, hogy túlságosan megerőltettem magamat. Azt mondta, válasszak: teljes pihenés, vagy az őrültekháza.

– Ha így áll a dolog, akkor természetesen álmodnia sem szabad arról, hogy dolgozzék! És Lord Emsworthnek mégis azt mondta, hogy itthon marad ma délután, mert verset akar írni…

– Igaz – mondta Psmith –, igaz. De ön tudja, mi a művészet. Kérlelhetetlen zsarnok. Megszállt az ihlet, s kénytelen voltam engedelmeskedni. De most aztán bágyadt is vagyok, nagyon bágyadt.

– Ó, te hórihorgas meszelőnyél! – mondta Miss Peavey. De nem hangosan.

Továbbmentek.

– Tulajdonképpen – szólt Psmith újabb ihlettől megszállva –, nem is tudom, nem lenne-e jobb, ha visszamennék és pihennék.

Miss Peavey a bokrokat figyelte, tőlük vagy tizenkét méternyire. Gyengén rezegtek, mintha valamely idegen testet rejtenének. Miss Peavey, aki hajlott a türelmetlenségre, elhatározta, hogy megmondja Cootesnak: ha még arra sem képes, hogy egy bokor mögé bújva ne fészkelődjék, mint a rühes malac, akkor jobb, ha felhagy jelenlegi hivatásával, és a jövőben kocsonyázott angolna árusításával foglalkozik. Azonban nem hagyhatjuk említés nélkül, hogy Miss Peavey ezúttal igazságtalan volt régi jó barátja iránt.

Olyan mozdulatlanul állt az, akár egy szobor, de egy perccel ezelőtt valami kellemetlen nagy bogár pottyant a nyaka és a gallérja közé, márpedig az ilyesmi a legkitűnőbb vadászok türelmét is próbára teszi.

– Jaj, kérem, ne menjen még be – szólt Miss Peavey. – Olyan csodaszép az este! Figyelje csak a szellő susogását a lombok közt. Oly andalító, mint valami távoli hárfa. Azt hiszem, most súgja titkait a madaraknak…

Psmith nem óhajtotta követni a hölgy magasan szárnyaló képzeletét, és így némán haladtak el a bokrok mellett.

Amint valamivel távolabb jutottak, Miss Peavey szíve, úgy látszik, meglágyult.

– Mr. McTodd, ön olyan fáradtnak látszik – mondta aggodalmasan. – Tartok tőle, hogy túlbecsülte az erejét. Talán mégis legjobb lesz, ha visszamegy és lefekszik.

– Gondolja?

– Biztos vagyok benne. Én majd elsétálok a kapuig, és megnézem, jön-e már az autó.

– De így itthagyni önt…

– Ó, nem baj – mondta Miss Peavey jólelkűen. Psmith úgy érezte magát, mint a hosszú időre elítélt fogoly, akit közvetlen a börtönbe érkezése után váratlanul szabadon bocsátottak, és indult visszafelé. Hátrapillantva látta, hogy Miss Peavey eltűnik az egyik kanyarban. Megállt, hogy cigarettára gyújtson. Éppen elhajította a gyufát és elégedetten továbbment, mikor a háta mögött megszólalt egy hang: – Hé! –, és a bokrok közül Mr. Cootes jól ismert alakja lépett elő.

– Látja ezt? – kérdezte Mr. Cootes, és felemelte a revolverét.

– Valóban, Mr. Cootes, látom. De ha kérdeznem szabad: minek ez?

– Arra az esetre, ha valami csintalanságot akarna elkövetni – mondta Mr. Cootes. És fegyverét visszahelyezve egyik keze ügyébe eső zsebébe, buzgón kezdte csapkodni hátát a két lapockája közötti részen. Ugyanakkor meglehetős hévvel vonaglott, hajladozott.

– Csak azért állított meg, a revolverét nekem szegezve, hogy végignézzem svédtorna-gyakorlatait? – kérdezte Psmith.

Mr. Cootes egy pillanatig szünetelt.

– Valami bogár vagy mifene mászkál a hátamon – magyarázta röviden.

– Ah? Hát akkor, miután ily szomorú pillanatban természetesen egyedül óhajt maradni, barátságos istenhozzádot mondok önnek, és továbbmegyek.

– Nem megy!

– Nem? – mondta Psmith megadón. – Lehet, hogy igaza van. – Mr. Cootes újra elővette a revolverét. – Így hát fel kell tennem, hogy beszélnivalója van velem. Csak rajta, öregem, ki vele, mi nyomja a begyét.

Égy szerencsés ütés, úgy látszik, végzett Mr. Cootes bogarával, úgyhogy most már teljes figyelmét a szóban forgó ügynek szentelhette. Meglehetős barátságtalanul meredt Psmithre.

– Megcsíptek, Bill!

– Az én nevem nem Bill – mondta Psmith.

– Nem ám – mordult fel Cootes, ezúttal leplezetlen dühvel. – De nem is McTodd.

Psmith elgondolkozva nézett Cootesra. Ez váratlan bonyodalom volt, melyből – ezt kénytelen volt beismerni – e pillanatban nem látott kivezető utat. Mr. Cootes végleg elintézte a bogarát, most már módjában állott, hogy csakis Psmithszel foglalkozzék, és félreérthetetlenül rosszindulatú pillantásokkal méregette a makulátlan ifjút.

– Ne sétáljunk tovább? – ajánlotta Psmith. – A testmozgás elősegíti a gondolkozást. E pillanatban, be kell vallanom, olyan témát érintett, amely bizonyos mértékben zavaróan hat rám. Gondosan áttekintvén az ügyet, azt hiszem, Cootes pajtás, hogy a következő lépés önt illeti. Mit ajánlana ön?

– Én – mondta Mr. Cootes fanyarul – a legszívesebben kitekerném a nyakát.

– Nem kételkedem benne. De…

– Gólt szeretnék rúgni a kobakjába.

Ezeket az utópisztikus ábrándokat Psmith egy elhárító kézlegyintéssel leintette.

– Teljesen meg tudom érteni – mondta udvariasan. – De maradjunk a lehetőségek világában: mit szándékozik most tenni? Természetesen leleplezhet a házigazdám előtt, de nem látom, mi haszna lenne belőle?

– Tudom. De azért ne felejtse, hogy ez itt van a kezem ügyében, ha valami csintalanságon töri az eszét.

– Milyen kitartóan foglalkoztatja önt ez az eshetőség, Cootes pajtás. Úgy látszik, ez a rögeszméje. Biztosíthatom, hogy nincsenek ilyen szándékaim. De visszatérve a fődologra: mit fog most csinálni?

Közben elérkeztek a főkapu előtti térségre, ahol a folyamszerű sétány kavics-tóvá szélesedett.

– Be kell juttatnia engem ebbe a bagázsba – mondta Cootes.

– Tartottam tőle, hogy ilyesmit fog ajánlani – bólintott Psmith. –. Tekintve különleges helyzetemet, természetesen nem tehetek mást, mint azt, hogy igyekszem teljesíteni a kívánságát. Amilyen szigorú bíráló ön, mindenfajta kísérletet, amely odairányulna, hogy ne teljesítsem a kérését, bizonyára „csintalanság”-nak minősítene. De hogyan juttassam be a „bagázs”-ba?

– Mondja, hogy a barátja vagyok, és kérje őket, hogy hívjanak meg.

Psmith a fejét rázta.

– Ez nem tartozik a legjobb ötletei közé, Cootes pajtás. Tapintatból nem beszélek róla, hogy a jó hírem elkerülhetetlenül odavan abban a pillanatban, amint azt hiszik, hogy ön nekem barátom. Mindössze annyit óhajtok megjegyezni, hogy mivel magam is csak vendég vagyok e szép angol úriházban, nemigen hívogathatom ide a cimboráimat meghatározatlan tartamú vendégeskedésre. Nem, valami mást kell kitalálnunk… Mindenáron maradni akar? Biztos benne? Jó, jó, jó, én csak kérdeztem… Gondolkozzunk…

A rododendronokon keresztül egy tekintélyes, magas alak vált láthatóvá, amint méltóságteljes léptekkel haladt a hátsó épületszárny felé. Beach volt az, a komornyik, aki most érkezett vissza kellemes sétájáról, amelyet gazdái távollétében megengedett volt magának.

Az ő láttára Psmithnek kitűnő ötlete támadt a fenyegető probléma megoldására vonatkozóan.

– Ó, Beach! – kiáltott.

– Uram? – hangzott a válasz. Rövid szünet következett, amely alatt a komornyik elővitorlázott. Levette szalmakalapját, amit sétája alkalmával viselt, és komoly, de nem barátságtalan tekintettel nézett Psmithre. Mint a vidéki úriházak életének alapos, hozzáértő kritikusa, már régen kegyeibe fogadta Psmitht. Azóta, hogy Lady Constance először ajánlotta fel a kastély vendégszeretetét az irodalmi és művészvilág tagjainak, Beachben mély megdöbbenést keltettek e különc fajta egyes képviselői, akik kócos fürtjeikét rázva pompáztak rosszul szabott estélyi öltözetükben a vezénylete alatt álló ebédlőasztalnál. Psmith kellemes meglepetés volt a számára.

– Sajnálom, hogy zavarnom kell, Beach.

– Szóra sem érdemes, uram.

– Ez itt – mutatott Psmith Cootesra, aki óvatos, gyanakvó tekintettel figyelte a történendőket, készenlétbe helyezkedve az esetleges csintalanság legcsekélyebb jelére is – a legényem. Az inasom, tudja? Most érkezett meg a városból. Annak idején otthon kellett hagynom, hogy beteg nagynénjét ápolja. Jobban érezte magát a nagynénje, amikor eljött, Cootes? – kérdezte Psmith leereszkedően.

Mr. Cootes ezt a kérdést, igen helyesen, úgy fogta fel, mint tájékozódást, hogy mi a véleménye a helyzet felől, és elhatározta, hogy belemegy a dologba. Igaz ugyan, hogy ennél magasabb rangban remélt a kastélyba jutni, de vén róka volt már ő, csak bent legyen egyszer, akkor minden jó.

– Igen, uram – felelte.

– Pompás – mondta Psmith. – Pompás. Hát Beach, akkor lesz szíves elhelyezni Cootest.

– Igen, uram – mondta a komornyik helyeslőén és barátságosan. Psmithre vonatkozó egyetlen kifogása tárgytalanná vált; eddig kissé rosszallta, hogy ilyen kiváló ízléssel öltözködő úriember személyzet nélkül indult látogatóba olyan helyre, mint a Blandings-kastély. De most minden meg volt bocsátva. Cootes mellé lépett, és a hátulsó épületszárny felé vezette. Eltűntek a rododendronok mögött.

Alig mentek el, Psmithnek hirtelen eszébe jutott valami, amint újra a hűvös hallban ült. Megnyomta a csengőt. Furcsa, gondolta magában, hogy megfeledkezhetik néha az ember a legfontosabbról. Így vesztenek csatát a tábornokok.

– Uram? – szólt Beach, belépve a zöldposztós ajtón.

– Sajnálom, hogy megint zavarnom kell, Beach.

– Szóra sem érdemes, uram.

– Remélem, jól fogja elhelyezni Cootest. Remélem, tetszeni fog magának. Ha közelebbről megismeri, meglátja, milyen megnyerő egyéniség.

– Kellemes fiatalembernek látszik, uram.

– Ah, igaz is, Beach. Megkérdezhetné tőle, magával hozta-e a városból a revolveremet?

– Igen, uram – felelt Beach, aki egy Lewis-féle ágyút sem méltatott volna arra, hogy meglepetést áruljon el felette.

– Úgy emlékszem, a zsebéből láttam kikandikálni. Hozza ide nekem, igen?

– Hozom, uram.

Beach visszavonult, s egy perc múlva újra megjelent. Kezében ezüsttálca volt, amelyen illedelmesen pihent a halált hozó fegyver.

– A revolver, uram – szólt Beach.

– Köszönöm – bólintott Psmith.

6

Néhány perccel azután, hogy a komornyik galambtipegésszerű lépteivel eltűnt a zöldposztós ajtó mögött, Psmith azzal az érzéssel dőlt hátra a székében, hogy aki valamit véghezvitt, megérdemli az éjszakai nyugodalmat. Nem mintha azt hitte volna, hogy olyan kitartó ellenfelet, mint Cootes, teljesen leszerelt azzal az egyszerű ténnyel, hogy elvette revolverét; azonban tagadhatatlanul kellemes és biztonságos érzés volt, hogy a revolvert a maga zsebében tudta. Mr. Cootesszal való ismeretsége során is meggyőződött róla, hogy olyan emberrel áll szemben, akinél egy revolver nincs a legjobb helyen.

Eddig jutott az elmélkedésben, mikor parancsoló hang riasztotta fel:

– Hé!

Psmith ismerősei között mindössze egyetlen ember volt, aki ilyen módon szokta kezdeni a társalgást. Tehát nem is lepődött meg, mikor Mr. Cootest pillantotta meg maga mellett.

– Hé!

– Jó, jó, Cootes pajtás – mondta Psmith bizonyos szigorral a hangjában –, az első kiáltását is hallottam. Ha megengedi, figyelmeztetem: le kéne szoknia arról, hogy a legképtelenebb helyekről bukkan elő, és azt kiabálja: „Hé!” Egy inas vár, amíg csöngetnek neki. Én legalább úgy képzelem. Be kell vallanom, hogy mindeddig nem volt inasom.

– Most sem volna, ha rajtam állana. Psmith felhúzta a szemöldökét.

– Miért ez a kényeskedés? – kérdezte csodálkozva. – Nem szeret inas lenni?

– Nem.

– Igazán meglep. Azt hittem, dalolva fog ide-oda járni a házban. Gondolja meg, hogy állása révén állandóan Beach barátunk közelében lehet, akinél pompásabb társaságot elképzelni sem tudnék.

– Az a vén majom – mondta Cootes savanyúan. – Nincs még valami, ami úgy untatna, mint mikor egy fickó folytonosan a vacak gyomráról papol.

– Tessék?

– Ennek a szörnyeteg Beachnek – magyarázta Cootes – valami baja van a gyomra bélésivel, és ha meg nem lógok mellőle, még most is arról prédikálna.

– Na hallja, ha egyszer abban sem talál semmi szórakoztatót és fölemelőt, hogy Beach barátunk személyesen tájékoztatja a gyomorügyei felöl, akkor igazán nehéz feladat lehet kiérdemelni az ön megelégedését. Hát szóval akkor csak azért jött ide, és azért zavart meg álmodozásomban, hogy megértésre és részvétre leljen nálam?

Mr. Cootes szikrázó szemmel nézett rá.

– Azért jöttem, hogy megmondjam: fenemód furfangos fickó maga!

– Ez nagyon kedves öntől – mondta Psmith meghatottan. – Hízelgő bók, amely nem hagy érzéketlenül.

– És milyen egyszerűen, simán kaparintotta meg a pisztolyomat, mi?

– Ha már megemlíti, hát: igen – mondta Psmith szerényen.

– És most, ugye, azt hiszi, hogy szépen megelőz engem, és szépen elillan a nyakékkel, mi? Hát ide hallgasson! Ahhoz, hogy engem falhoz állítson, sokkal, de sokkal korábban kéne fölkelnie egy ilyen nyavalyás paszulykórónak, mint maga.

– Úgy veszem észre – szólt Psmith megbántva –, mintha bizonyos ellenségeskedés férkőzött volna a hangjába. Lehetünk mi üzleti ellenfelek gyűlölködés nélkül is. Látja, én milyen türelmes és elnéző vagyok.

– Mert ha meg is kaparintaná, hova rejti? Mi? Márpedig elhiheti, el kell rejteni. Hát mondok valamit. Én az inasa vagyok, ugye? Ennélfogva akkor mehetek a szobájába takarítani, mikor nekem tetszik, igaz-e? Persze hogy igaz. És én annyit mondok, Bill…

– Ön végzetes tévedés áldozata: engem nem hívnak Billnek.

– És én annyit mondok, Bill, hogyha az a nyakék el találna tűnni, és nem én tüntettem el, olyan nagytakarítást csapok a szobájában, hogy belegárgyul! Érti? Hát jó lesz ezen gondolkozni. Érti?

Ezzel Cootes sötét arccal kivonult a hallból.

Psmithnek mindeddig nem voltak határozott tervei arra vonatkozóan, hogy amennyiben sikerül megszereznie a nyakéket, hova fogja rejteni. Mindenesetre szándékában volt elrejteni valahova, amíg az első izgalom kissé alábbhagy, de csak most jött rá, milyen nehéz lesz jó rejtekhelyet találnia a hálószobáján kívül. Valóban, Mr. Cootes igen helyesen jegyezte meg: ezen jó lesz gondolkozni. Úgy is tett, vagy tíz percig egyfolytában, amely idő elteltével támadt is egy ötlete. Felállt a székről, és csöngetett.

– Ah, Beach – mondta barátságosan, amint a zöldposztós ajtó kinyílt –, megint elnézését kérem, amiért zavarom. Folyton csengetek, ugye?

– Nem tesz semmit, uram – felelte a komornyik atyai hangon. – De ha a csengetés az inasnak szólt, attól tartok, hogy e pillanatban nem tudnám előkeríteni. Néhány perce váratlanul eltávozott tőlem. Nem tudtam, hogy átöltözködés előtt is szüksége lesz rá uraságodnak, másképpen visszatartottam volna.

– Nem baj. Magát akartam látni, Beach, aggódom magáért. Hallom a legényemtől, hogy a gyomra nincs egészen rendben.

– Bizony, uram – mondta Beach, és egykedvű tekintete egyszeriben izgatottan felcsillant. Könnyedén megremegett, mint a harci mén a trombitaszó hallatára. – Bizony, nincs rendben a gyomrom.

– Mondja el a panaszait.

– Igazán, uram… – szabadkozott Beach.

– Na, az én kedvemért – unszolta Psmith.

– Igazán, uram, végtelenül kegyes, hogy így érdeklődik… Rendszerint úgy kezdődik, hogy étkezés után húsz-harminc perccel a gyomor jobb oldalán éles, szúró fájdalmat érzek. A többi tünetei…

Psmith udvariasan érdeklődő tekintettel hallgatta ezt a beszámolót – amely körülbelül úgy hangzott, mint egy szemtanú előadása a San Franciscó-i földrengésről –, magában azonban azt kívánta, bárcsak rövidebbre fogná a mondókáját Beach. De hát egyszer minden véget ér. A legkanyargósabb folyam is beleömlik végül a tengerbe, és a komornyik is befejezte elbeszélését.

– Park-féle pepszin – mondta Psmith gyorsan.

– Tessék?

– Ez az, amire magának szüksége van. Park-féle pepszinre. Az egykettőre rendbe hozza a gyomrát.

– Fel fogom jegyezni, uram. Ennek a szernek létezéséről mindeddig nem volt tudomásom. És méltóztassék megengedni – mondta Beach üveges, de rajongó tekintetet vetve jótevőjére –, hogy köszönetet mondjak a jóságáért.

– Nincs miért, Beach, nincs miért. Ja, Beach – szólt, amint a komornyik az ajtó felé igyekezett –, most jut eszembe. Még valami mást is akartam magának mondani.

– Parancsoljon, uram.

– Gondoltam, talán előbb magával beszélem meg az ügyet, mielőtt Lady Constance-nek megemlíteném. A dolog úgy áll, Beach, hogy engem nyom valami.

– Valóban, uram? Az előbb elfelejtettem megemlíteni a gyomorbajom tünetei között, hogy gyakran tompa nyomást érzek.

– Az kellemetlen. De ha nem veszi rossz néven, tekintsünk el egy pillanatra a gyomorbajától és tüneteitől. Mikor azt mondom, hogy engem nyom valami, azt, természetesen, képletesen értem. Irt maga már verset, Beach?

– Nem, uram.

– Ah! Akkor hát valószínűleg kissé nehéz lesz megértenie az érzéseimet. Tudja, arról van szó, hogy odaát Kanadában megszoktam, hogy csak a legteljesebb magányban tudok dolgozni. Emlékszik talán arra a versemre, amely a Szennyvirágok című kötetemben van, s így kezdődik: „Keresztül a Gyönyör sápadt paraboláján…”?

– Sajnos, uram…

– Elkerülte a figyelmét? Pech. Próbálja majd megszerezni alkalmilag. Élvezni fogja. Hát látja, ezt a verset egy elhagyott kunyhóban írtam Saskatchewan sziklái között, sok mérföldnyi távolban minden emberi lakhelytől. Én ilyen vagyok, Beach. Nekem szükségem van a nagy, nyílt mezőségek munkára serkentő fuvallatára. Ha emberek között vagyok, az ihlet lankad, elszáll. Tudja, hogy van az, mikor ismerősök vannak a közelben. Éppen, mikor az ember kezébe veszi a tollat, és belekezdene egy remekműbe, betoppan valaki, ráül az íróasztalra, és elkezd saját magáról beszélni. Mindig, mikor az ember már szépen belejönne a dologba, megzavarja valami külső körülmény és a Múzsa aludni megy. Ért engem, ugye?

– Igen, uram – mondta Beach, kissé hüledezve.

– Na látja, ezért a magamfajta emberre nézve a Blandings-kastélyban való életnek is megvannak a hátrányai. Olyan hely kell nekem, ahol egyedül lehetek, Beach, egyedül álmaimmal és látomásaimmal. Egy kis fészek, az Idő szirtjeire tapadva… Vagyis, más szóval, nem tudna itt a közelben valami üresen álló kis kunyhót, ahol meghúzódhatom, ha közéig az ihlet, és nem kell félnem, hogy bárki is megzavarhat?

– Egy kis kunyhót, uram?

– Égy kis kunyhót. Az ajtaja vadrózsával legyen befuttatva, a lombok között a vén hold ezüst fénye reszkessen. Egy kis kunyhót, Beach, ahol elmélkedhetem, ahol magamra zárhatom az ajtót, és nem kell tudnom a világ létezéséről. Most, hogy a kastély tele lesz a megyebálra érkező vendégekkel, föltétlenül szükséges, hogy legyen hová menekülnöm. Másképpen egy jó csomó felbecsülhetetlen értékű költemény vesz el örökre a világ számára.

– Egy kis kunyhót kíván, uram – tapogatózott óvatosan Beach –, ahol nyugodtan lehet verset írni?

– Beach, magának olyan éles a szimatja, akár egy leopárdé. Talán tud egy ilyen kunyhót?

– Volna egy lakatlan erdészkunyhó a nyugati erdőben, de az rendkívül egyszerű hely, uram.

– Ha még olyan egyszerű is, nekem jó lesz. Mit gondol, megsértődnék-e Lady Constance, ha arra kérném, adja nekem azt a kis házat néhány napra?

– Úgy gondolom, hogy a lady nyugodtan fogadná a kérését, uram. Megszokta ő már, hogy… nem szokatlan előtte… hogy… Csak annyit mondok, uram, hogy volt nálunk múlt nyáron vendégségben egy irodalmi úriember, akinek az volt az óhaja, hogy mindennap, reggeli előtt napfürdőzhessen a kertben. Meztelenül, uram. És a ladynek nem volt ellene kifogása, mindössze engem utasított, hogy figyelmeztessem a női személyzetet, így hát…

– Szóval, ilyen szerény kívánság, mint az enyém, nem fog szívgörcsöt okozni? Nagyszerű! Maga nem is tudja, mit jelent az nekem, hogy lesz egy saját kis menedékhelyem, ahová visszavonulhatok, és egyedül lehetek!

– El tudom képzelni, hogy rendkívül megnyugtató lehet, uram.

– Hát akkor szóvá is teszem a dolgot, mihelyt Lady Constance hazaérkezik.

– Helyes, uram.

– Még egyszer hangsúlyozni kívánom, Beach, hogy tanácsával és segítségével nagyon lekötelezett. Tudtam, hogy nem fogok csalódni magában.

– Szóra sem érdemes, uram. Nagyon örülök, hogy segítségére lehettem, uram.

– És Beach…

– Uram?

– Még egyet. Fog most találkozni Cootesszal, az inasommal?

– Igen, uram.

– Akkor tán lenne szíves egyet döfni a bordái közé…

– Tessék? – kiáltott Beach, ezúttal kiesve komornyiki nyugalmából. Másfél év alatt, azóta, hogy Lady Constance a művészvilág zavaros vizeinek egyes lakóit időnként a Blandings-kastély bársonykárpitjai közé telepítette, Beachnek bőven volt része a legkülönösebb tapasztalatokban, de mind e percig azt remélte, hogy Psmith kellemes kivétel lesz a sok irodalmi őrült között, akik szüntelenül ki-be járnak a kastélyban. És íme, Psmith túltett valamennyin. Még az is elhalványult mellette, aki – múlt áprilisban – a halat lekvárral akarta enni.

– A bordái közé döfni, uram? – rebegte Beach.

– A bordái közé döfni – felelte Psmith határozottan. – Azonkívül e szót súgja a fülébe: „Aha!”

Beach megnyalta kicserepesedett ajkát.

– „Aha”, uram?

– Aha. És mondja, hogy én mondtam.

– Helyes, uram. Minden úgy lesz, ahogy kívánja – mondta Beach. És elfojtott nyögéssel, mely félig sóhaj, félig halálhörgés volt, kibotorkált a zöldposztós ajtón.

TIZEDIK FEJEZET

KÜLÖNÖS ESEMÉNYEK EGY FELOLVASÁS ALATT

1

A reggelinek vége volt. Blandings vendégei szétszéledtek, s ki-ki délelőtti foglalatosságához látott. Némelyek levelet írtak, némelyek a biliárdterembe vonultak, néhányan az istállóba mentek, mások a golfpályára. Lady Constance a házvezetőnővel értekezett, McAllister, a főkertész, virágágyai között tevékenykedett, a taxusalléban pedig elgondolkozva sétálgatott Miss Peavey.

Egyedül volt. Szomorú, de megdönthetetlen tény, hogy e tökéletlen világban a Lángész igen gyakran kénytelen egyedül járni – ha ugyanis az alantasabb földi lények idejében észreveszik, hogy jön, és így még gyorsan el tudnak bújni előle. Az este érkezett vendégek csapatából – akik a megyebálra jöttek – egyetlenegy sem mutatott valamelyes kedvet arra, hogy Miss Peavey mellé szegődjék.

Pedig – eltekintve attól a kis hajlandóságtól, hogy mindent ellopjon, ami a keze ügyébe kerül, ha csak nincs leszögezve – Miss Peavey csodálatra méltó jellem volt. És ez a közönséges gondolkozású népség – különösképpen – éppen azt nem szerette benne, ami egyéniségét oly kiválóvá tette. Miss Peaveyről, az idegen javak eltulajdonítójáról semmit sem tudtak az emberek. Akit ők kerülni igyekeztek, az Miss Peavey, a költőnő volt. Itt megemlíthetjük, hogy – bármennyire elragadtatta magát olyan jó barát jelenlétében, mint Mr. Cootes – Miss Peavey csakugyan költőnő volt. Az a hat kötet, amely az ő nevét viselte, csakugyan az ő saját, eredeti műve volt. És bár az első kötet költségeit kénytelen volt személyesen viselni, a következő ötért már a kiadó vállalta a kockázatot, és még egy kis pénzt is keresett vele.

De Miss Peavey most nem bánta, hogy egyedül van: szüksége volt a magányra. Azon törte a fejét, vajon mi lehet Mr. Cootesszal? A Psmithszel való revolveres jelenete óta két nap telt el, s azóta teljesen eltűnt. Miss Peavey nem értette a dolgot.

Ez az eltűnés különösen bosszantotta, mert a kiváló képességű Miss Peaveynek már végleges és részletesen kidolgozott terve volt a lady nyakékének megszerzését illetően, de a kivitelhez föltétlen szükség volt egy segítőtársra. Úgy érezte magát, mint a tábornok, aki pompás csatatervvel lép ki sátrából, és akkor látja, hogy a serege elszéledt, és magára hagyta őt. Nem is csoda, hogy amint így járkált a taxusfasorban, szép homlokán bosszús ránc húzódott.

Amint az egyik lugassá terebélyesedett fa mellett haladt el, egyszerre csak nagyot kiált rá egy hang:

– Hé!

Miss Peavey ijedten kapta fel a fejét.

– Ki van itt?

Az egyik közeli fa lombjai közül izzadt arc bukkant elő. Erőlködve forgatta a szemét, hogy a sarkig lásson.

Miss Peavey közelebb lépett, és lihegve szedte a levegőt. Az eltűnt barát kérdése immár meg volt oldva, de a találkozás váratlansága fölötti izgalmában Miss Peavey alaposan a nyelvébe harapott, úgyhogy örömébe egyéb indulatok is vegyültek.

– Mondd, te málépofájú istenátka – kiáltotta, és a hangja reszketett –, hogy jutott eszedbe az a hülyeség, hogy a fák közé bújsz, és onnan ugatsz az emberre?

– Ne haragudj, Liz. Én…

– És hol a csodában bujkáltál egész idő alatt, mi? Hisz két napja azzal váltunk el, hogy kicsinálod azzal a hólyaggal, aki McToddnak mondja magát, hogy bejuttat a kastélyba. És azóta sem toltad ide a képedet! Hát mi ez?

– Minden rendben van, Liz. Már bejuttatott a kastélyba. Az inasa vagyok. Azért nem tudtalak előbb fölkeresni. Hogy ebben a bagázsban a cselédek mennyire csak egymás közt élhetnek! Akár külön országban élnénk, Liz. Ha nem láttalak volna ma reggel egyedül baktatni…

Miss Peavey éles eszével azonnal felfogta a helyzetet.

– Jó, jó – szakította félbe türelmetlenül a másik hosszú szónoklatát. – Értem. Hát egészen jó így, Ed. Nem is lehetne jobb. Nekem van egy kész, kidolgozott tervem, és most, hogy már itt vagy, hozzá is kezdhetünk a munkához.

– Egy terv?

– Igen jó!

– Hát az kell is – mondta Cootes, akit az utóbbi napok eseményei kissé pesszimistává tettek. – Azt mondom neked, hogy az a McTodd ravasz fickó. Valahogy rájött, hogy miután én az inasa vagyok, mindig bemehetek a szobájába, és megszimatolhatom, ha ott rejtené el az ékszert, már tudniillik, ha megkaparintaná, hát fogta magát, és rávette ezeket, hogy adjanak neki egy kis vityillót az erdőben.

– Hm! – szólt Miss Peavey. – Na nem baj – mondta aztán, rövid tűnődés után. – Vele nem törődöm. Csak menjen az erdőbe, fészkeljen ott, ameddig akar. Nekem van egy tervem, mégpedig remek. És ha csak te el nem rontod, Ed, akkor biztos a dolog.

– Benne vagyok a tervben?

– Meghiszem azt, hogy benne vagy! Nélküled nem is tudnám megcsinálni. Azért voltam olyan fenemód dühös, amikor nem mutatkoztál.

– Jól van már, Liz – mondta Mr. Cootes alázatosan. Mint e csodálatos nő jelenlétében mindig, érezte, hogy társa jóval fölötte áll, és szenvedett ettől a gondolattól. Együttműködésük kezdetétől fogva a nő volt a cég esze, ő, Cootes, csak az eszköz volt, aki végrehajtotta a nő terveit.

Miss Peavey gyorsan végignézett a taxusallén: magányos, békés hely volt. Azután megint megszólalt:

– Ide figyelj, Ed, jól jegyezd meg, amit most mondok, mert hátha nem jutunk hozzá, hogy még egyszer beszélgessünk.

– Figyelek – mondta Cootes engedelmesen.

– Hát először is, most, hogy a ház tele van vendégekkel, a hölgyemény minden este magára rakja ezt a nyakéket. Te, Ed, én mondom: azokra a kövekre csak kormozott üvegen át lehet nézni!

– Olyan ragyogóak?

– Még kérdezed! Azt el nem tudod képzelni.

– Hol tartogatja a nő az ékszert, Liz? Már rájöttél? – kérdezte Cootes, és szomorú arcán egy percre felcsillant a remény.

– Nem én. De minek is az? Eszem ágában sincs arra vesztegetni az időmet, hogy páncélszekrények körül ugráljak, és esetleg az egész bagázst a nyakamra csődítsem. Én sokat adok arra, hogy mentül egyszerűbben érjem el a célomat. Nahát, ez a meszelőnyél, ez az úgynevezett McTodd, ma este felolvasást tart a verseiből a nagy szalonban. Tudod, hol van az?

– Majd megtalálom.

– Mégpedig jó lesz minél sürgősebben megtalálnod – mondta Miss Peavey ingerülten –, még a nap folyamán! Na, hát ez az. Kezded már érteni?

Mr. Cootes, akinek a feje boldogtalanul meredezett elő a taxuslombok közül, sokat adott volna érte, ha e kérdésre igennel felelhetett volna, mert tudta még a régi időkből, milyen nagy súlyt fektetett társnője a gyors felfogásra. Azonban kénytelen volt az ágakat mozgásba hozni azzal, hogy nemet intett.

– Mindig is ilyen lángész voltál – mondta Miss Peavey gúnyosan. – Hát kérlek: mialatt ez a hólyag nyekeregni fogja a verseket, én Lady Constance háta mögött ülök, kinyújtom a kezem, és leszerelem a nyakáról azt az ékszert. Na, érted már?

– De, Liz – kockáztatta meg Mr. Cootes, hogy bátran rámutasson a terv ama pontjára, mely szerinte hibás volt –, ha ezt a munkát a többiek jelenlétében akarod végrehajtani, nem fogják akkor ők…?

– Nem fogják. És megmondom, miért nem fogják. Ők nem fognak látni az egészből semmit, mert a kellő pillanatban a szobában koromsötétség lesz. És azért lesz sötétség, mert te kint leszel valahol a ház végében, ahol a fő villanyvezeték van, és elfordítod a kapcsolót, amilyen hamar csak bírod. Érted? Ez a te teendőd, azt hiszem, épp elég könnyű. Csak az a dolog, hogy kiszimatold, merre van a fővezeték, és mit kell tenned, hogy az egész házban kialudjon a villany. Remélem, ennyit csak rád bízhatok, anélkül hogy bajt csinálnál?

– Liz – mondta Mr. Cootes tiszteletteljesen –, ezt a kis ügyet el fogom intézni. De mi lesz…?

– Jó, tudom, mit akarsz mondani. Hogy mi lesz azután, és hogy fogok elslisszolni a holmival? Hát az ablak nyitva lesz, én egy pillanat alatt odalépek, és kihajítom a nyakéket. Érted? A szobában nagy zrí lesz a sötétség miatt, és míg mindenki tolong és káromkodik, te szépen felkapod az ablak alatt az ékszert és elszaladsz, amilyen gyorsan csak tudsz, és biztonságba helyezed. Azt hiszem, ez nem lesz nehéz. Az ablak pont a terasz fölött van, alatta csupa sima, puha pázsit, és ezek a mostani éjszakák nem egészen sötétek, neked pedig bőven lesz időd megugrani, mielőtt ezek itt újra üzembe tudják helyezni a világítást… Na, mit szólsz hozzá?

Rövid szünet következett.

– Liz – szólt végre Mr. Cootes, s a hangja rekedt volt az áhítattól, amilyent talán csak Napóleon fiatal tisztje érezhetett, mikor a legújabb csatatervet hallotta. – Liz, én már sokszor mondtam és ezután is mindig mondom: ha kényes munkáról van szó, nem ért ahhoz a világon senki se úgy, mint te!

És kinyújtván karját a taxuságak közül, megfogta Miss Peavey kezét, és gyöngéden megszorította. A költőnő szép szeme ábrándossá vált. Szerette ezt az embert, ha még olyan nehézfejű volt is.

2

– Mr. Baxter!

– Tessék, Miss Halliday?

Blandings titkára szórakozottan pillantott fel íróasztaláról. Alig félórája, hogy befejezték a villásreggelit, s ő már ott ült a könyvtárban, óriási könyvekkel körülvéve, mint egy rozmár a jéghegyek között. Ha a kastély tele volt vendégekkel, ő ideje legnagyobb részét a könyvtárban töltötte, mivel magasröptű szelleme nehezen tudott volna alkalmazkodni a társaságbeli pillangók léha fecsegéséhez.

– Nem adhatna nekem szabadságot a mai délutánra?

Baxter szemüvege szúrón csillant meg.

– Az egész délutánra?

– Ha nem venné rossz néven. A második postával levelem jött egy nagyon jó barátnőmtől, aki azt írja, hogy délután Market-Blandingsben lesz, és kér, hogy ott találkozzunk. Okvetlen találkoznom kell vele. Mr. Baxter, kérem szépen. Fogalma sincs, milyen fontos ez.

Eve izgatottan beszélt, és a szeme úgy csillogott, mikor Mr. Baxterre nézett, hogy valamely kevésbé kemény agyagból gyúrt férfiút egyenesen megzavart volna. Ha például mondjuk Freddie Threepwood őméltósága tekintett volna e ragyogó kék szemek mélységébe, pórázra köttette volna magát, és csaholt volna, mint egy kutya. Baxternek, a felsőbbrendű embernek azonban eszébe sem jutott ilyesmi. Nyugodtan fontolóra vette a leány kérését, és úgy találta, hogy az méltányos és teljesíthető.

– Jól van, Miss Halliday.

– Nagyon köszönöm. Majd pótolom a mulasztást: holnap kétszeres igyekezettel dolgozom.

Eve az ajtóhoz libbent, ott megállt, hogy még egy hálás pillantást vessen a titkárra távozása előtt. Baxter pedig újra olvasmányába merült. Egy pillanatig mintha sajnálkozást érzett volna, amiért ez a rokonszenves, úri modorú leány cinkosa egy embernek, akit ő olyan mélységesen megvet. De aztán legyőzte magában a gyönge felindulást, s újra a régi volt.

Eve vidáman dúdolva szökdécselt le a lépcsőn. Azt hitte, nagyobb erőfeszítésbe és harcba fog kerülni, hogy megkapja ezt a szabadságot, és megállapította magában, hogy – csaknem mindig rideg modora ellenére – Baxter tulajdonképpen egészen jóravaló ember. Szóval, a jelek arra mutattak, hogy most már semmi sem ronthatja el ezt a szép, boldog délutánt. Hanem amint a hallon keresztülment, s egy hang megszólította, már tudta, hogy csalódott. A reszkető torokhang Freddie-től származott, és Eve, mint tapasztalt szakértő, első pillantásra tudta, hogy itt megint leánykérés lesz.

– Mi az, Freddie? – kérdezte fásultan.

Freddie Threepwood őméltósága már megszokta, hogy amint ő megjelenik, az emberek általában azt kérdezik tőle fásultan: „Mi az, Freddie?” Apja is ezt kérdezte, nagynénje! és nagybátyja! is ezt kérdezték. Egymástól egyebekben teljesen elütő gondolkozású egyének mind megegyeztek abban, hogy mihelyt megpillantották őt, fásultan kérdezték: „Mi az, Freddie?” Éppen ezért Eve szavai és hangsúlyozása nem csüggesztették el, mint ahogy talán mást az ő helyében elcsüggesztettek volna. Ő csak ünnepélyes boldogságot érzett, hogy végre fél percig kettesben lehet a lánnyal.

Az, hogy a kastélyba érkezése óta, ezúttal először sikerült egy fél percre egyedül elcsípnie Eve-et, nagyon bántotta Freddie-t. Ezt szerencsétlen véletlennek tulajdonította, és nem is gondolt rá, hogy szerelme tárgyának mesteri ügyessége is hozzájárulhatott a véletlenhez. Eve-hez ódalgott; olyan volt, mint egy jól öltözött juh.

– Hová, hová? – kérdezte.

– Market-Blandingsbe. Milyen gyönyörű idő van, ugye?… Képzelem, mennyire el van foglalva mostanában, hogy a ház tele van vendégekkel. Hát isten vele – mondta Eve.

– He? – makogta Freddie hunyorgatva.

– Isten vele. Sietnem kell.

– Mit is mondott: hova megy?

– Market-Blandingsbe.

– Én is megyek magával.

– Nem, egyedül akarok menni. Találkozóm van valakivel.

– Hát legalább a kapuig kísérem – mondta Freddie, a kullancs.

Eve már nem találta olyan vidám ragyogásúnak a napot, amint megindultak az úton. Jólelkű leány volt, és igazán nem szívesen vállalta az állandó dermesztő fagy szerepét, mely Freddie álmainak virágoskertjét kietlen pusztasággá varázsolja. De a dolgot csak kétféleképpen lehetett megoldani: vagy igent mond, vagy abbahagyja Freddie a leány kéréseket. Az elsőre gondolni sem akart, ami a másodikat illeti, arra meg – eddigi viselkedéséből következtetve – Freddie nem akart gondolni. Ezért aztán beszélgetéseik igen ritkán maradtak mentesek bizonyos zavaró körülményektől. Egy darabig csendben mentek egymás mellett.

– Milyen kegyetlen tud maga lenni az emberhez – mondta Freddie.

– Milyen az új golfpálya?

– He?

– A golfpálya. Múltkor azt mondta, annyi baj van vele.

Nem nézett a fiúra, mert lassanként hozzászokott, hogy ilyen alkalmakkor ne nézzen rá, de hallotta, hogy a megjegyzésére üres, tompa kacaj volt a válasz.

– A golfpálya!

– Hiszen maga mesélte, hogy a golf…

– Golf! Gondolja, hogy ráérek golffal törődni mostanában?

– Ó, milyen pompás, Freddie! Hát igazán dolgozik? Végre! Tudja, már éppen ideje. Mennyire fog örülni az édesapja.

– Tulajdonképp – szólt Freddie – azt hiszem, elhatározhatná magát, hogy férjhez megy.

– Férjhez is megyek majd egyszer – mondta Eve –, ha ráakadok az Igazira.

– Nem, nem! – mondta Freddie kétségbeesetten. Eve máskor nem volt ilyen nehéz felfogású. Freddie mindig úgy tekintett fel rá, mint átkozottul okos lányra.

– Úgy értem, hogy hozzám.

Eve sóhajtott. Mindeddig azt remélte, hogy elháríthatja a kikerülhetetlent. – Ó, Freddie! – kiáltott fel elkeseredetten. Még mindig sajnálta a fiút, de nem tehetett róla, ingerült volt. A délután olyan pompásnak ígérkezett, és ő olyan boldognak érezte magát. És Freddie most mindent elrontott. Mindig legalább félórába telt, míg az ilyen visszautasítással járó idegessége elmúlt.

– Szeretem magát, az ördögbe is! – szólt Freddie.

– Hát ne szeressen! – mondta Eve. – Én rémséges nő vagyok, igazán! Egész biztosan szerencsétlenné tenném.

– A világ legboldogabb emberévé tenne – javította ki Freddie odaadóan.

– Borzasztó természetem van. – Angyali!

Eve kétségbeesése mindinkább növekedett. Az utóbbi napokban az a furcsa érzése volt, hogy ha Freddie nem hagyja abba a leánykérést, még igent talál mondani tévedésből. Azt kívánta, bár volna a világon olyan tudomány, amelynek segítségével egyszer s mindenkorra leszerelhetné Freddie-t. És aggodalmában olyan eszközhöz folyamodott, amit mindeddig nem alkalmazott.

– Micsoda lehetetlenség az, Freddie – mondta. – De igazán. Eltekintve attól, hogy én nem akarok magához menni, hogyan kérhet feleségül valakit, akinek… nincs jó sok pénze?

– Eszembe sem jutna pénzért házasodni. – Nem, persze, de hát…

– Az aranyozott kalitkában Cupido eleped, elsorvad – mondta Freddie fahangon.

Eve sosem hitte volna, hogy bármi, amit Freddie mond, meglepheti, mert tapasztalatból tudta, hogy a fiú egész szókincse körülbelül negyvenhárom szót ölel fel; de ez a költői megjegyzése csodálatba ejtette.

– Micsoda?

Freddie megismételte a kijelentést. Mikor azt a mondást annak idején mint alcímet olvasta a vásznon a Szerelem vagy aranyborjú című filmcsodában (Beatrice Comelyvel és Brian Fraserrel), nagyon tetszett neki, és megjegyezte magának.

– Ó! – szólt Eve, és elhallgatott. – Úgy értettem – szólt egy idő múlva –, hogy nemigen vehet el vagyontalan leányt, hacsak magának nincs valami kis pénze.

– Na látja! – kiáltott az állhatatos udvarló, és különös ujjongás vibrált a hangjában. – Mit akarok mondani… Igazán csak az lenne az akadály? Mert…

– Nemcsak ez!

– Mert nézze csak, nekem hamarosan jócskán lesz ám pénzem. Ez ugyan többé-kevésbé titok… meglehetősen halálos titok, hát nehogy beszéljen róla: Joe bácsitól kapok egypár ezer ficcset. Megígérte. Kétezret a legropogósabb fajtából! Úgy ám!

– Joe bácsitól?

– Ismeri. A jó öreg Keeble. Ideadja nekem a kétezret, és akkor betársulok egy bukmékerüzletbe, és egyszerűen rakásra gyűjtöm a pénzt. Ez csak egyszerű, mi? Akár akarja az ember, akár nem, megvan a szerencséje. Az a sok balek mind elveszti a pénzét a lóversenyen. Mindent a bukik zsebelnek be. Egy pajtásom, aki iskolatársam volt Oxfordban, most egy bukméker-irodában van, és engem is bevesznek, ha…

Mikor Freddie-t elragadta az indulat, Eve rendszerint azt a politikát követte, hogy nem nézett rá, de most, a nagy jelentőségű hír hatására, eltért ettől a szokásától. És ha azt akarta, hogy a fiatalember abbahagyja pénzügyi előadását, nem is találhatott volna ki jobbat, mint azt, hogy ránéz. Mert amint Freddie magán érezte a lány tekintetét, azonnal elveszítette a beszéd fonalát, csak állt és mekegett. Eve pillantása mindig ilyen hatással volt rá.

– Mr. Keeble kétezer fontot ad magának?!

Eve egyszerre nagyon rosszkedvű lett. Ha életében egyáltalán hízelgett magának valamivel, az az volt, hogy odaadó barátnak, igaz jó pajtásnak tartotta magát; most először került szembe ama bántó igazsággal, hogy alávaló módon elhanyagolta Phyllis Jackson érdekeit, attól a perctől kezdve, hogy Blandingsben tartózkodott! Pedig megígérte Phyllisnek, hogy nem fogja békében hagyni a mostohaapját, égő szemrehányásaival fogja illetni, míg az megszégyenülten át nem nyújtja a háromezer fontot, amire Phyllisnek oly égető szüksége van, hogy megvehesse a lincolnshire-i farmot. És ezzel szemben mit végzett eddig? Semmit!

Eve nagyon becsületes volt, még saját magával szemben is. Valami kevésbé lelkiismeretes leány azzal védekezett volna, hogy nem volt alkalma Mr. Keeble-lel magánbeszélgetést folytatni. De neki esze ágában sem volt efféle kifogással megnyugtatni magát. Ha nagyon akarta volna, akár egy tucatszor is beszélhetett volna Mr. Keeble-lel, ezt tudta. Nem. Hanem engedte, hogy Psmith hízelgő kitartása minden idejét lefoglalja. Phyllis ügye pedig ezalatt egészen a háttérbe került. Be kellett ismernie, miközben őszintén megvetette magát, hogy Phyllisre jóformán nem is gondolt.

És ez a Mr. Keeble ilyen fejedelmi ajándékokat osztogathat, mindjárt kétezer fontjával, méghozzá olyan érdemtelen embernek, mint Freddie! Ha ő, Eve, egy szóval megemlítette volna Phyllist, talán…

– Kétezer fontot? – ismételte kábultan. – Keeble?!

– Csakis! – kiáltotta Freddie sugárzó arccal.

– De miért?

Freddie elragadtatott tekintete nyugtalanná vált. A szerelem, most vette észre, majdnem fecsegővé tette.

– Ó, azt nem tudom – mormogta. – Csak úgy adja, csak úgy, tudja.

– Egyszerűen odament hozzá, és kérte tőle?

– Hááát… hm… hát igen. Körülbelül.

– És ő nem utasította vissza?

– Nem. Sőt, úgy látszott, hogy örült.

– Őrült! – Eve pihegve lélegzett. Úgy érezte magát, mint aki egyszerre felfedezte, hogy az a gödör, a hátsó udvarban, amely mellett mindennap közömbösen elhaladt – aranybánya. Hiszen ha egyszer a Mr. Keeble-től való pénzszerzés művelete nemcsak könnyű, hanem még kellemes is az áldozatnak… Eve hirtelen feltétlen szükségét érezte Freddie távollétének. Gondolkozni akart.

– Hát szóval – szólt Freddie visszatérve a dologra –, akar?

– Mit? – kérdezte Eve szórakozottan.

– Hozzám jönni feleségül. Mit akarok mondani, én imádom még a lába nyomát is, meg minden… és… izé… egyszóval tudja már. És mivel most már azt is tudja, hogy megkapom azt a kétezret… és az a bukiügy… meg minden… na… elég az hozzá… úgy értem, mit akarok mondani…

– Freddie! – szólt Eve idegesen, összeszorított fogai közül. – Menjen innen!

– He?

– Nem megyek magához feleségül, és már egészen beteggé tesz, hogy ezt annyiszor kell ismételnem. Lesz szíves elmenni és magamra hagyni! – Megállt. – Ne haragudjék, Freddie – mondta megenyhülve –, nem akartam ennyire utálatos lenni. Tudom, hogy nagyon szeret engem, de igazán, igazán nem lehetek a felesége. Csak nem akar olyan leányt elvenni, aki nem szereti magát? Na ugye.

– De igen – felelte Freddie határozottan. – Úgy értem, ha maga az. A szerelem piciny magocska, melyet a fagy elpusztíthat, de egy igaz kebel mélyén dobogó becsületes szív éltető melegétől körülvéve…

– De Freddie…

– …csodás virágba szökken – fejezte be gyorsan Freddie. – Mit akarok mondani, a szerelem majd megjönne a házasság után.

– Ostobaság!

– Nahát, pedig az Egy társasági frigyben is így történt.

– Freddie, nézze, igazán nem akarok már annyit beszélni. Na, legyen olyan jó fiú, és menjen szépen el. Annyi gondolkoznivalóm van.

– Ó, gondolkoznivaló! – mondta Freddie megilletődve. – Ám legyen!

– Nagyon szépen köszönöm.

– Ó… hm… nincs mit. Hát akkor pá.

– Isten vele.

– Később még látom, mi?

– Hogyne.

– Nagyszerű! Hát pá.

Freddie őméltósága sarkon fordult, és hosszú lábaival megindult hazafelé.

3

A kis Market-Blandings városka békés látvány volt, amint a napsütésben szundikált. Azt a megnyugtató benyomást keltette, hogy évszázadok folyamán egy csöppet sem változott. Eve lassan, eltűnődve ballagott, hogy elérje útjának célját, az Emsworth Címert, és egyszerre csak egészen váratlanul már előtte is állott a kitűnő hírnek örvendő, előkelő fogadó, barátságos, kedves, ódon zugaival, árnyékosán, zölddel befuttatva. A market-blandingsi Fő utca levegőjében volt valami a bóbiskoló érseki városok légköréből. Nem volt ebben egyetlen modern épület, kivéve a mozit, de még azt is Villany-Színháznak hívták, repkény borította, és csipkés kőoromzata volt.

De nem, ez a megállapítás bizonyos felületességre vall. Volt a Fő utcában egy másik modern épület is: Mr. Blanks fodrászterme, és Eve most éppen Mr. Blanks birodalmához ért.

Bármely más környezetben egészen csinosan festett volna ez az épület, de itt, Market-Blandingsben úgyszólván sértette a szemet, és Eve, amint az ajtó előtt találta magát, felriadt álmodozásából, mintha valamely ünnepi himnusz hallgatása közben hamis hang ütötte volna meg a fülét. Éppen tovább akart sietni, mikor az ajtó kinyílt, és egy alacsony, zömök férfi láttára Eve hirtelen megállt.

Mr. Keeble azért jött mindjárt ebéd után Mr. Blanks fodrásztermébe, hogy – a megyebálra készülődvén – megnyírassa szürkülő fürtjeit. Amint kilépett a Fő utcára, éppen azon gondolkozott, vajon miért is engedte, hogy Mr. Blanks heliotroppal illatosított vízben mossa meg a fejét. Mr. Keeble úgy érezte, hogy a levegő nehéz a heliotroptól, és hirtelen eszébe jutott, hogy ezt az illatot mindig különösen kiállhatatlannak tartotta.

Rendes körülmények között Mr. Keeble mindig hajthatatlan ellenállást fejtett ki olyan fodrászokkal szemben, akik holmi piperevizekkel próbálkoztak nála. Hogy szokásos ébersége ezúttal mégis cserbenhagyta, az azért volt, mert a második posta – amely a villásreggeli idején érkezett a kastélyba – panaszos levelet hozott neki mostohalányától, Phyllistől; ez már a második volt azóta, hogy a dohányzóban annak idején megkísérelte jobb belátásra bírni szigorú feleségét. Közvetlen Freddie őméltóságával történt üzleti megállapodása után írt Phyllisnek egy levelet, amely Freddie ígéretei nyomán csupa bizakodás volt, és biztosította mostohalányát, hogy rövidesen el fogja küldhetni neki a háromezer fontot, amely a lincolnshire-i álom-farm megszerzéséhez szükséges. Phyllis ezt hálálkodó levélben köszönte meg. Ezután eltelt néhány nap, de Mr. Keeble nem váltotta be ígéretét. Phyllis nyugtalan lett, és ezt meg is írta hat sűrűn teleírt oldalon.

Míg Mr. Keeble a borbély székén ülve gondolatban ezzel a levéllel foglalkozott, és sopánkodott magában, Mr. Blanks felragyogó tekintettel ragadta meg a heliotropos üveget, és azt tette vele, amit akart.

Freddie-vel való társasviszonyuk alakulása óta Mr. Keeble-t nem először gyötörték kétségek, vajon okos dolog volt-e tőle, hogy ezt a rendkívül kényes feladatot – felesége gyémánt nyakékének elrablását – unokaöccsére bízta. Hiszen, gondolta magában kétségbeesve, ez olyan munka, amely még Charles Peace és a James fivérek képességeit is ugyancsak próbára tenné, és erre ő az egészet egy ilyen ifjoncra bízza, aki életében mindössze egyetlenegyszer tett bizonyságot igazi találékonyságáról, ötletességéről és kezdeményező erőről: amikor ugyanis középen választotta el a frizuráját, olyan időben, mikor az Urak Klubjának minden más tagja simán hátrafésülte a haját. Minél többet gondolt Mr. Keeble Freddie sikerének eshetőségére, annál valószínűtlenebbnek látta. Mire Mr. Blanks levette róla a foltos fésülködőköpenyt, addigra teljesen pesszimistává lett, és mikor kilépett az ajtón, „olyan illatosan, hogy a szellő is szerelmes lett belé”, a kollégája képességei iránt érzett bizalmatlansága már olyan méreteket öltött, hogy azt is kétségbe vonta, vajon az egy tejesköcsögöt el tudna-e lopni. Olyan mélyen el volt merülve komor gondolataiba, hogy Eve-nek kétszer is nevén kellett szólítania, amíg felnézett.

– Miss Halliday? – szólt mentegetőzve. – Bocsánat. Elgondolkoztam.

Noha Eve a kastélyba érkezése óta alig váltott egykét szót Mr. Keeble-lel, nagyon rokonszenvesnek találta, és így semmit sem érzett abból a zavarból, ami okvetlen fellépett volna, ha kényes természetű mondanivalóját mással kellett volna közölnie. Nyílt és egyenes jellem lévén, azonnal a tárgyra tért.

– Lenne egy-két perce a számomra, Mr. Keeble? – kérdezte. A templomtorony órájára pillantott, és látta, hogy a maga találkozójáig bőven van még ideje.

– Phyllisről szeretnék önnel beszélni.

Mr. Keeble meglepetésében hirtelen hátrakapta a fejét, és a levegő egyszerre émelyítő heliotrop illattal lett tele. Eve szavai úgy hatottak, mint a Lelkiismeret Hangja.

– Phyllisről! – nyögte Mr. Keeble, és a levél megzörrent a mellényzsebében.

– Igen, Phyllisről, az ön mostohalányáról.

– Ismeri?

– Legjobb barátnőm volt az iskolában. Idejövetelem előtti napon együtt uzsonnáztunk.

– Csodálatos!

– Persze, ha erre azt mondaná, hogy semmi közöm hozzá…

– De kedves kisasszony…

– Hát igenis, van közöm hozzá, mert a barátnőm – mondta Eve határozottan. – Mr. Keeble, Phyllis elmondta nekem, hogy írt önnek arról a farmvásárlási ügyről. Miért nem akar segíteni Phyllisnek?

Mr. Keeble óriási zsebkendőt vett elő, és homlokát törölgette. Tekintete olyan volt, mint az üldözött vadé. A másik kezével, amely nem volt elfoglalva a zsebkendővel, a zsebébe nyúlt, és buzgón csörgette kulcsait.

– Én akarok neki segíteni. Mindent a világon megtennék, hogy segítsek rajta.

– Hát akkor miért nem segít?

– Nekem… én… sajátságos helyzetben vagyok.

– Igen, Phyllis erről is tett említést. Meg is értem, hogy nehéz a helyzete. De Mr. Keeble, ha egyszer ön Freddie Threepwoodnak tud kétezer fontot adni, hogy bukméker-irodát nyithasson…

Eve beszédét elfojtott kiáltás szakította félbe. Mr. Keeble szemében rémület honolt, szívében pedig keserves megbánás, amiért olyan őrült volt, hogy bűntársává lett egy ilyen eleven fecsegőgépnek, mint unokaöccse, Freddie. Szóval ez a leány tudja! És ha ő tudja, hányan tudják még?! Az a félkegyelmű biztosan kikottyantotta a szörnyű titkot minden élőlénynek, aki hajlandó volt meghallgatni őt.

– Elmondta önnek! – dadogta. – El-mond-ta ön-nek!

– El. Éppen most.

– Szent isten! – motyogta Mr. Keeble összetörve.

Eve csodálkozva bámult rá. Nem értette ezt a felindulást. A zsebkendő most – buzgó működés után – nyugalomba vonult, és Mr. Keeble könyörgően nézett a leányra.

– Nem mondta el még senkinek? – kérdezte rekedten.

– Persze hogy nem. Mondom, hogy csak az előbb tudtam meg.

– Nem is fogja elmondani?

– Miért mondanám?

Mr. Keeble lélegzete, amely az előbb úgy látszott, örök időkre kimaradt, most kezdett lassacskán visszatérni. Megkönnyebbülésében egy darabig szólni sem tudott. Milyen ostobaság, gondolta, amit az újságok és az emberek összevissza írnak és beszélnek a modern lányokról! Éppen ez a szabadelvűség, amit a leginkább kifogásolnak bennük, teszi Eve-et olyan bájossá.

Viselkedése, némely tekintetben, nagyanyját talán még megbotránkoztatta volna, de milyen megnyugtató érzés, hogy felebarátai bűnét ilyen egyszerűen és higgadtan veszi tudomásul! Mr. Keeble szíve megtelt melegséggel.

– Milyen csodálatos leány ön! – szólt.

– Hogy érti ezt?

– Természetesen azért ez nem igazi lopás – érvelt Mr. Keeble.

– Micsoda?

– Veszek a feleségemnek egy másik nyakéket.

– Vesz egy… micsodát…?

– És így minden rendben lesz. Constance tökéletesen boldog lesz, Phyllis megkapja a pénzét, és…

Eve meglepett tekintetében volt valami, amitől Mr. Keeble-nek torkán akadt a szó.

– Hát nem tudja?

– Nem tudom? Mit?

Mr. Keeble észrevette, hogy igazságtalanul ítélte el Freddie-t. Az a szamár csak a pénzről tett említést ennek a leánynak, de úgy látszik, legalább itt megállt, nem fecsegte ki az egész tervet. Mr. Keeble magába zárkózott, mint egy osztriga.

– Semmit, semmit – mondta gyorsan. – Felejtse el, amit mondtam. Na, énnekem mennem kell.

De Eve erősen belekapaszkodott Mr. Keeble ruhájába. Noha a férfi szavait érthetetlennek találta, egy mondat megragadta a figyelmét: az, hogy Phyllis megkapja a pénzét.

– Mr. Keeble – kiáltott –, én nem tudom, mire gondolt, de valamit kezdett beszélni, ami úgy hangzott… Mr. Keeble, kérem, bízzék bennem! Én Phyllis legjobb barátnője vagyok, és ha valami módot talál ki arra, hogy neki segítségére legyen, szeretném, ha közölné velem… Meg kell mondania nekem. Hátha én is tudok segíteni…

Mr. Keeble elejétől fogva azon volt, hogy kiszabadítsa a kabátját Eve körmei közül. De most feladta a harcot. Freddie képességeit illető kétségei még mindig nagyon aggasztották. Freddie-ről való lesújtó véleménye nem változott, sőt talán erősebb lett. Eve-re nézett. Kutatóan. A leány könyörgő szemébe nézett, lelkébe látni akaró tekintettel, és látott is – becsületességet, rokonszenvet, és ennél többet is: intelligenciát. Bezzeg bámulhatott volna Freddie halszemébe akár hetekig egyfolytában, ennek az intelligenciának egy ezredrészét sem lett volna képes fölfedezni benne. Elhatározása megérett. Ez a leány szövetséges. Céltudatos és erélyes leány. Ezer Freddie-nél is többet ér – nem mintha ez valami sokat jelentene, gondolta Mr. Keeble. Tovább nem habozott.

– A dolog a következőképpen áll – kezdte Mr. Keeble.

4

Mikor a reggelizőasztalnál a lady az ő parancsoló modorában közölte, hogy este Psmith válogatott költeményeket fog felolvasni a Szennyvirágok című kötetéből, a nagy szalonban, az egész vendégsereg előtt, ez Psmith számára éppen olyan újság volt, mint a többi vendégnek – különösen a fiatalok és a lelketlen nembéliek számára –, akik csak nehezen tértek magukhoz meglepetésükből. Igaz, eddig is volt valami bizonytalan értesülésük arról, hogy Psmith holmi íróféle, de megjelenését és modorát teljesen normálisnak és vonzónak találták; sohasem hitték volna, hogy tarisznyájában olyan gyilkos dolgokat rejtegethet, mint a Szennyvirágok. A fiatalabbaknak az volt a véleménye, hogy ez már mégis sok egy kicsit, és hogy ilyen árat még a Blandings-kastély pazar vendégszeretete sem ér meg. De akik már jártak a kastélyban olyankor, mikor őladysége a művészettel kacérkodott, azok fásultan beletörődtek a dologba. E bátor szívűek úgy érveltek, hogyha ez a legújabb alak rossz is lesz, nem lehet rosszabb, mint az a zöld fickó, aki múlt novemberben tartott előadást a teozófiáról, sem mint az a korcs fajzat, aki a shifleyi lóverseny idején kétórás szónoklattal próbálta az egész társaságot meghódítani a vegetarianizmus számára.

Psmith maga egykedvűen nézett a közelgő megpróbáltatás elé. Nem tartozott azok közé, akik a nyilvános szereplés gondolatára ideges borzalmat éreznek. Szerette a saját hangját hallani, és mikor bekövetkezett az este, nyugodt és vidám volt. Fel-alá járt a csillagfényes teraszon, hogy még egy utolsó cigarettát szívjon, mielőtt kötelessége szólítja, és elégedetten hallgatta a gyülekező közönség moraját, amely kiszüremlett a szalonból.

És amikor néhány méterrel odébb megpillantotta Eve Hallidayt, aki a terasz falán ült, a bársonyos sötétségbe mélyedő tekintettel, szíve megtelt örömmel.

Egész nap egyre fokozódó vággyal gondolt azokra a meghitt csevegésekre, amelyek olyan kellemessé tették számára az életet itt Blandingsben.

Eve-nek ama sajnálatos előítélete, hogy fizetését bizonyos mennyiségű munkával kell megszolgálnia, a délelőtt folyamán távol tartotta Psmitht a könyvtár melletti kis szobától, ahol a leány dolgozni szokott; mikor pedig ebéd után ment oda, már nem találta ott Eve-et. Amint most közeledett felé, boldogan gondolt azokra a kedves sétákra, a pompás csónakázásokra és főleg azokra a derűs beszélgetésekre, amelyek mind megerősítették abban a meggyőződésében, hogy minden elképzelhető leány között Eve az egyedül elképzelhető.

Mert azonkívül, hogy gyönyörű szép, vélekedett Psmith, kihozta belőle, Psmithből, legelőnyösebb szellemi és lelki tulajdonságait. Vagyis gyakrabban és hosszasabban engedte őt beszélni, mint eddig bármely más leány.

Kissé különösnek találta, hogy Eve fel sem néz a közeledtére. Úgy látszik, nem vette észre. Pedig a nyári est nem volt olyan sötét, hogy elrejtse, de ha Eve mégsem látta volna őt, okvetlen hallania kellett a jövetelét, mert egy pillanattal előbb alaposan megbotlott egy nagy virágcserépben, egyikben a tizenhat közül, amelyeket Angus McAllister – bizonyára fontos okból – állított sorba a terasz előtt, még délután.

– Kellemes este – szólt Psmith, és kecsesen leült Eve mellé.

A leány egy kurta pillanatra felé fordította a fejét, aztán elnézett.

– Igen – mondta.

Nem volt túláradóan közlékeny. De Psmith nem csüggedt.

– A csillagok – folytatta és kezének egy barátságos, ha nem is pártfogó mozdulatával az ég felé mutatott – ragyognak, csillognak, és hogy úgy mondjam, nagyon csinosan vannak elrendezve. Mikor még kisfiú voltam, valaki, akinek a nevére már nem emlékszem, megtanított rá, melyik az Orion. Megmutatta a Marsot, a Venust, a Jupitert is. Azóta – és ezt örömmel állapítom meg – ez a tökéletesen hiábavaló tudomány végképp elpárolgott a fejemből. De azt még most is tudom, hogy ez a táncoló fényű kis izé, ott kicsit jobbra: a Nagymedve.

– Igen?

– Igen, valóban, ez egész biztos. – Psmith észrevette, hogy a csillagászat nemigen bilincselte le hallgatója érdeklődését, megpróbálkozott hát az utazással. – Hallom – szólt –, hogy ma délután Market-Blandingsben volt.

– Igen.

– Bájos kis város.

– Igen.

Szünet következett. Psmith levette szeméről a monokliját, és elgondolkozva törölgette. A nyári est enyhe fuvallatába mintha fagyos lehelet vegyült volna.

– Tudja, mi tetszik nekem ezekben az angol vidéki városokban? – folytatta. – Hogy mikor az illetékesek befejezik egy helység fölépítését, akkor megállnak. Úgy képzelem, hogy valamikor VIII. Henrik idejében a kőművesmester az utolsó házat megveregette a vakolókanalával, és így szólt: „Na, fiúk, ez itt Market-Blandings.” Aztán elmentek, itthagyták a várost, és azóta senki sem nyúlt hozzá. Amit én a magam részéről nagyon helyeslek. Maga is?

– Igen.

Psmith – már amennyire ez a sötétben lehetséges volt – monokliján át kérdő tekintettel nézett Eve-re. Ez a hangulat különös és új volt a számára. Noha Eve eddig is azzal kedveskedett, hogy a párbeszéd oroszlánrészét átengedte neki, mégis a társalgásuk mindeddig legalábbis hetvenöt százalékos alapon folyt, és bár Psmith az emberekkel való érintkezése során akkor volt igazán elemében, ha ékesszólását magánbeszédben csillogtathatta, most jobban szerette volna, ha Eve-et valamivel közlékenyebb kedvében találja.

– Bejön, hogy meghallgassa a felolvasásomat? – kérdezte.

– Nem.

Ez mindenesetre változatosságképpen hatott az előbbi „igen”-ekkel szemben, de ez volt minden. Psmith nem egyhamar csüggedt el, de most mintha valamelyest csökkenni érezte volna vidámságát. Hanem azért tovább próbálkozott.

– Tökéletesen igaza van, mint mindig – mondta helyeslőén. – Ennél butább módon tán nem is lehetne eltölteni ezt az illatos, nyári estét. – A felolvasás is megbukott, mint téma. Abbahagyta, mert nem hatott. – Én is Market-Blandingsben voltam ma délután – mondotta. – Baxter pajtástól hallottam, hogy maga ott van, hát maga után mentem. Mivel nem sikerült megtalálnom, bementem egy félórára a moziba. Egy folytatásos filmdráma tizenegyedik részét adták. Úgy végződött, hogy a hősnőt, akit az indiánok elraboltak, felrakták az áldozati oltárra, és a főpap egy késsel hadonászott fölötte. A hős ezalatt egy rémséges szakadék oldalán kezdett felkapaszkodni, hogy a nő megmentésére siethessen. Az utolsó kép ott maradt abba, amint görcsösen kapaszkodó ujjai lassan leválnak a szikláról. A tizenkettedik folytatás a jövő héten kerül műsorra.

Eve szótlanul bámult az éjszakába.

– Attól félek, nem jó vége lesz a filmnek – sóhajtotta Psmith. – Azt hiszem, a hős meg fogja menteni a hősnőt.

Eve vészjóslóan hirtelen mozdulattal fordult felé.

– Megmondjam, miért mentem ma délután Market-Blandingsbe? – kérdezte.

– Mondja – szólt Psmith barátságosan. – Nem mintha jogom volna kifogásolni a viselkedését, de már éppen kezdtem meglehetősen kíváncsi lenni, mikor fog már mesélni az élményeiről. Egész idő alatt csak én beszéltem.

– Azért mentem, hogy Cynthiával találkozzam.

Psmith szeméből kiesett a monokli. Nem egykönnyen jött ki a sodrából, de ez a váratlan értesülés zavarba hozta. Bonyodalmaktól tartott, és magában megint kemény kifejezésekkel illette azt az átkozott nőszemélyt, aki mindig olyankor bukkant fel, mikor legkevésbé várta volna az ember. Milyen egyszerű lenne az élet, gondolta bánatosan, ha Mr. McToddnak lett volna annyi esze, hogy legényember marad.

– Ó, Cynthiával? – szólt.

– Igen, Cynthiával – felelt Eve. Ennek a kellemetlen Mrs. McToddnak a keresztneve csodálatraméltóan alkalmas volt arra, hogy összeszorított fogak közül lehessen kisziszegni, és Eve most így is tett. Psmith világosan látta, hogy a drága leány lelkében alig leplezett harag viharzik, és hogy itt bajok lesznek. Minden erejét összeszedte.

– Még megérkezésem napján – folytatta Eve –, közvetlen a csónakban lefolyt beszélgetésünk után írtam Cynthiának, hogy azonnal utazzék ide, és hogy az Emsworth Címerben találkozunk.

– A Fő utcában – mondta Psmith. – Ismerem. Jó sörük van.

– Micsoda?

– Mondom: ott jó sört árulnak.

– Ne törődjék most a sörrel! – kiáltott Eve.

– Nem, nem. Csak úgy mellékesen jegyeztem meg.

– Ma, villásreggeli közben kaptam tőle egy levelet, amelyben értesített, hogy ma délután érkezik. Hát elébe siettem. Meg akartam próbálni… – Eve itt olyan tompa, üres kacajt hallatott, amilyen még Freddie-től sem telt volna, pedig az specialista volt ezen a téren –, meg akartam próbálni, hogy kibékítsem magukat. Azt hittem, ha láthatom Cynthiát és beszélhetek vele, még minden rendbe jöhet maguk közt.

Psmith, noha az a nyugtalanító érzése volt, hogy sarokba szorították, eléggé összeszedte magát ahhoz, hogy megveregesse a leány kezét, amely mellette pihent a falon, mint egy fehér, kecses virág.

– Ez magára vall – mormolta. – Ez a cselekedet méltó volt a maga nagy szívéhez. Sajnos, attól tartok, hogy a Cynthia és köztem tátongó szakadék olyan…

Eve elhúzta a kezét. Hirtelen Psmith felé fordult, és dühtől szikrázó, felháborodott tekintettel mérte végig.

– Beszéltem Cynthiával – szólt –, s azt mondta, hogy a férje Párizsban van.

– Ugyan már – szólt Psmith, vitézül tovább küzdve –, ugyan már, honnan a csodából szedhette az ilyen lehetetlen gondolatokat?

– Igazán szeretné tudni?

– Igazán.

– Akkor megmondom. Cynthia onnan szedte ezt a gondolatot, hogy a férje írt neki, és arra kérte, hogy utazzék hozzá. Éppen ezt mesélte nekem, amikor megláttam magát az ablakból, amint a Fő utcán ment. Megmutattam magát Cynthiának, aki azt mondta, hogy soha életében nem látta magát.

– A nők olyan hamar felejtenek – sóhajtott Psmith.

– Egyetlen mentséget tudnék felhozni a védelmére: azt, hogy őrült – mondta Eve remegő, elfojtott hangon, mert valaki éppen kilépett az ajtón, s így már nem voltak egyedül a teraszon. – Ha meggondolom, miket beszélt nekem ott a csónakban szegény Cynthiáról, ha meggondolom, mennyi rokonszenvet pazaroltam magára…

– Nem pazarolta – javította ki Psmith határozottan. – Semmi esetre sem pazarolta. Mert attól – ha lehetséges – még szerelmesebb lettem magába.

Eve arra számított, hogy dörgedelmes prédikációba kezd, amivel levezeti felháborodását, és ismét megnyugszik, de ez a rendkívüli megjegyzés reménytelenül megbénította szónoki készségét, úgyhogy csak ült és bámult némán.

– Női ösztöne – folytatta Psmith komolyan – bizonyára már régen megsúgta, hogy szeretem magát, olyan szerelemmel, amit az én szegényes szókincsemmel megközelítően sem tudok kifejezni. Igaz, hogy –amint mondani akarja – csak rövid ideje ismerjük egymást. De mit tesz az?

Eve felhúzta a szemöldökét. Hangja fagyos és ellenséges volt.

– A történtek után – mondta – nem volna szabad meglepődnöm semmin, én mindenre képesnek tartom magát, de hát… éppen ezt a percet választja, hogy… hogy szerelmet valljon?

– Hogy egyik kedvenc szavával feleljek: igen.

– És azt várja tőlem, hogy komolyan vegyem magát?

– Egyáltalában nem. Én ezt a vallomást csak tájékoztatóul szántam. Maga, ha úgy tetszik, formális nyilatkozatnak tekintheti. Mindössze azt szeretném, ha tudomásul venné, hogy igényt tartok a kezére. Ha szíveskednék szavaimat emlékezetében tartam és olykor-olykor kicsit gondolkozni a dolog felett. Mint egyik ifjú barátom – akit maga még nem ismer –, Cootes pajtás mondaná: „Rágja meg, amit mondtam.”

– Én…

– Egyszer talán – folytatta Psmith – magának is lesznek szomorú percei, mindannyiunknál beköszöntének ezek, a legboldogabbaknál is, amikor azt fogja mondani magában: „Senki sem szeret engem.” Azt szeretném, ha ilyen alkalmakkor hozzá tenné: „Nem, tévedtem. Van valaki, aki szeret.” Lehet, hogy eleinte nagyon sovány vigasz lesz ez a gondolat. De aztán mégis, amint telnek a napok, és állandóan együtt vagyunk, egyéniségem teljesen kibontakozik maga előtt, mint egy félénk virág szirmai a napsugár hatására…

Eve még kerekebbre nyílt szemmel bámult. Az előbb azt hitte, hogy további meglepetések már nem érhetik, de látta, hogy tévedett.

– Csak nem álmodozik arról, hogy ezek után továbbra is itt marad? – hebegte.

– A lehető leghatározottabban. Miért ne maradnék? – De… hát mi fog engem megakadályozni abban, hogy mindenkinek elmondjam, hogy maga nem McTodd?!

– A nagylelkűsége – mondta Psmith. – A jó szíve. Elnéző, angyali természete.

– Ó!

– Ha meggondolja, hogy csak azért jöttem ide McTodd álnéven – megjegyzem, ha ismerné őt, belátná, hogy nem az az ember, akivel egy józan eszű, jó ízlésű egyén szívesen engedné magát összetéveszteni –, mondom, ha meggondolja, hogy csak azért ugrottam be ebbe a szerepbe, hogy a kastélyba kerüljek, és így a maga közelében lehessek, alig hinném, hogy képes lenne kidobatni innen. Nézze, meg kell értenie, hogy történt a dolog. Mikor Lord Emsworth beszélgetni kezdett velem, abban a hiszemben, hogy én McTodd vagyok, pusztán azért hagytam meg a tévedésében, hogy ne hozzam zavarba. Mikor értesültem a szándékáról, hogy ugyanis magával hoz Blandingsbe az ötórás vonattal, még eszem ágában sem volt jönni. Csak mikor megláttam, hogy magával beszélt az utcán, és megtudtam, hogy maga is az ő vendége lesz, akkor világosodott meg előttem, hogy nem marad más mód számomra. Gondolja csak meg! Aznap már két ízben tűnt el az életemből, mondjam-e, hogy egyszersmind a napsugár is eltűnt belőle?… és attól féltem, hogy végképpen elvesztem szem elől. Így hát most itt vagyok!

– De hiszen maga bolond!

– Amint már említettem, majd szépen telnek a napok, bőséges alkalma lesz megismerni a jellememet, és bizonyos idő múltán talán érdemesíteni fogja egy becsületes szív szerelmét arra, hogy elfogadja. Hozzátehetem még, hogy szerettem attól a perctől kezdve, hogy megláttam a Dover utcában, a bolt ernyője alatt, ahova az eső elől menekült. Emlékszem, ezt megmondtam Walderwick pajtásnak is, aki röviddel azután beszélgetett velem az esernyője ügyében. Nem sürgetem most, hogy választ adjon…

– Remélem is, hogy nem!

– Mindössze annyit mondok: „Gondolkozzék a dolgon.” Ez csak nem fog lelki kínokat okozni! Más férfiak is szerelmesek magába. Freddie Threepwood is szerelmes magába. Hát vegyen fel engem is a listájára. Ez minden, amit kérek. Gondoljon rám olykor-olykor. Ki tudja, talán hozzám szokik? Mikor először evett olajbogyót, bizonyára nem szerette. Most már bizonyára szereti. Csak ennyi eshetőséget kívánok a magam számára is. És aztán gondolja meg, tulajdonképpen milyen keveset tud felhozni ellenem. Csakugyan, ha közelebbről vizsgálja a dolgot, mi kifogása van ellenem? Csak az az egy, hogy nem vagyok McTodd. De gondolja meg: aránylag milyen kevés ember mondhatja magáról, hogy ő McTodd! Vegye mindezt fontolóra és…

Itt abbahagyta, mert e pillanatban az az ember, aki röviddel előbb lépett ki a házból, felbukkant mellettük, és felcsillanó szemüvegéről felismerték, hogy a Kiváló Baxter áll előttük.

– Már mindenki önre vár, Mr. McTodd – mondta a Kiváló Baxter. A McTodd nevet, mint mindig, bizonyos gúnyos hangsúllyal ejtette ki.

– Persze, persze – mondta Psmith nyájasan. – Egészen megfeledkeztem róla. Mindjárt hozzákezdek. Miss Halliday, biztos, hogy nem akar meghallgatni vagy egy szakajtónyi modern költeményt?

– Egészen biztos.

– Érdekes, pedig ezalatt, mint kitűnő barátunk mondja, egész serege az ifjaknak és szépségeknek tolong a szalonban, és alig várja az élvezetes előadást. Hja, hja! Éppen az egyéni ízléseknek ez az összeütközése alkotja azt, amit Életnek nevezünk. Erről még, azt hiszem, írok egyszer egy verset. Jöjjön, Baxter pajtás, induljunk, és lássunk munkához! Nem akarom, hogy a közönségem csalódjék bennem.

Mikor mind a ketten eltávoztak – Baxter némán és fagyosan, Psmith vidáman pajtáskodva, kísérője karjába kapaszkodva –, Eve ott maradt ülve a terasz falán, és elgondolkozott. Most elnevette magát, de vidámsága mögött egy más érzés is volt, ami zavarba ejtette. Életében már jó egynéhányan vallottak szerelmet neki, de egyik sem volt rá ilyen különös, felvidító hatással. Psmith különbözött minden eddig ismert férfitól, és a különbség olyan tulajdonság volt, amit Eve nagyon sokra becsült…

Éppen odáig jutott gondolataiban, hogy az élet – ha valamely lány vállalná a kockázatot – Psmith mellett semmi esetre sem lehet unalmas, mikor egyszerre csak a közvetlen közelében különös dolog történt, ami felriasztotta elmélkedéséből.

Éppen felállt a helyéről, és elindult a teraszon át, a kapu irányába. Egy pillanatra megállt a nagy, nyitott szalonablak alatt, hogy hallgatózzék, mi történik odabenn. Gyöngén, mint valami távoli fonográf szava, hallatszott ki Psmith felolvasása. De még ilyen messziről is nyugodt, behízelgő csengése volt a hangjának, és Eve elmosolyodott.

Ekkor a megvilágított ablak ijesztő hirtelenséggel elsötétült. Eve azt is észrevette, hogy ezen az épületszárnyon minden megvilágított ablak egyszerre sötét lett. A nagy ajtó feletti lámpa is elaludt. És a szalonból zűrzavaros kiáltásokon át kihallatszott Psmith türelmes darálása.

– Hölgyeim és uraim, azt hiszem, a lámpák kialudtak.

Az éjszakában egyetlen átható sikoly hangzott. Valami felvillant, mint egy hulló csillag, és Eve lába elé esett, aki lehajolt, felvette a holmit és – Lady Constance gyémánt nyakékét tartotta kezében.

5

Mindenre készen állni, ez a legfontosabb az életben. Azóta, hogy a market-blandingsi Fő utcán beszélgetett Mr. Keeble-lel, Eve egyik tervet a másik után kovácsolta, hogy ezt a nyakéket megkaparintsa, de mindegyiknek volt valami hibája, úgyhogy keresztülvihetetlennek bizonyult. És most, hogy a sors ilyen csodálatos módon elintézte helyette azt, amit ő maga – ezt már kezdte érezni – sosem tudott volna végrehajtani, nem vesztegette az időt riadt tétlenségben.

Egy pillanatig azt vitatta magában, mi lenne, ha az elsötétült előcsarnokon át, a lépcsőn felrohanna a szobájába? De közben kigyúlhatnak a lámpák, és találkozhatik valakivel. Régen olvasott szenzációs bűnügyi történetekre emlékezve, tudta, hogy ilyen alkalmakkor az embereket feltartóztatják és megmotozzák…

Amint ott állt, hirtelen rájött, mit kell tennie. A földön, szorosan mellette hevert a virágcserép, amelyet Psmith felborított, mikor az előbb odajött hozzá, a teraszra. Rejteknek talán nem volt kifogástalan, de Eve e percben nem látott rajta semmi hibát. A legtöbb virágcserép egyforma, de ezt itt különösen könnyen meg lehetett jegyezni, mert az üvegházból a teraszra vivő útja közben egy nagy, fehér festékfolt került az oldalára. Eve tudta, hogy meg fogja ismerni a többi között, ha majd késő éjszaka kilopódzik ide. És bizonyára senkinek sem jut majd eszébe gyanakodni…

Kezét a porhanyós földbe mélyesztette, aztán kiegyenesedett, szaporán pihegve. Nem valami tökéletes munka volt, de azért így is jó lesz.

Ujjait megtörölte a fűben, visszatette a virágcserepet a sorba, a többi közé, aztán mint egy lebegő, fehér tünemény, átsiklott a teraszon, be a házba. És dobogó szívvel tapogatózott a fürdőszoba felé, hogy megmossa a kezét.

A húszezer fontos virágcserép nyugodtan állt a ragyogó csillagok fényében.

6

Talán kép perccel később történt, hogy Mr. Cootes mohó ugrással kerülte meg a ház sarkát, és a teraszra vetette magát. Elkésett, mint rendesen.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

EZ MAJDNEM KIZÁRÓLAG VIRÁGCSEREPEKRŐL SZÓL

1

A Kiváló Baxter lázasan járkált fel-alá a nagy szalon süppedő szőnyegén.

Szeme izzott a szemüvege mögött, és kupolaszerű homlokát összeráncolta. Rajta kívül senki sem volt a szobában. A baleset színhelyén elült a zajongás és kiáltozás. Annál élénkebben folytatódott a ház minden más részében, ám a szalonban, ha békesség nem is, de csend honolt.

Baxter megállt, aztán elhatározta magát és megnyomta a csengőt.

– Thomas – szólt, mikor az inas megjelent.

– Uram?

– Küldje be Susant.

– Susant, uram?

– Igen, Susant – vakkantotta a Kiváló, aki mindig igen kurtán beszélt a személyzettel. – Susant, Susant, Susant, az új szobalányt.

– Ja, igen, uram. Azonnal, uram.

Thomas visszavonult, látszólag komoly tisztelettel, de magában, mint mindig, bosszankodott, amiért a titkár olyan fennhéjázó hangon osztogatta parancsait a kastélyban. Blandings egész személyzete állandóan a parázsló elégedetlenség állapotában volt Baxter uralma óta.

– Susan – szólt Thomas, amint leért –, menjen fel a szalonba. A felséges titkár hívatja.

A csinos fiatal nő, akihez Thomas beszélt, letette a kötését.

– Kicsoda? – kérdezte.

– A fényes ábrázatú Baxter úr. Ha még egy kis ideig itt lesz, majd maga is megtanulja, hogy ő az a fickó, akié itt az egész mindenség. Hogy jutott hozzá, nem tudom. Lehet – tette hozzá Thomas gúnyosan –, hogy a cipőjében találta Mikuláskor. Hát szóval, menjen fel.

Thomas inastársa, Stokes, egy komoly arcú, kopaszodó férfi, ünnepélyesen csóválta a fejét.

– Itt valami baj van – mondta. – Nekem ne mondja senki, hogy ez nem sikoltás volt, amit akkor hallottunk, mikor kialudtak a lámpák. Vagy – tette hozzá jelentőségteljesen, mert olyan ember volt, aki egy kérdésnek minden oldalát szerette megvilágítani – egy kiáltás. Vagy sikoltás volt, vagy kiáltás. Azt én már akkor is mondtam. „Ha! „, mondom, „hallgassatok csak oda”, mondom. „Valaki sikolt”, mondom. „Vagy kiabál”. Valami van!

– Annyi bizonyos, hogy Baxtert nem gyilkolták meg, sajnos – mondta Thomas. – Odafenn van, és sikoltoz vagy kiabál Susanért. „Küldje fel Susant!” – folytatta Thomas, aki mindig nagy sikert aratott az utánzással. – „Susant, Susant, Susant!” Hát jobb lesz, galambom, ha megy hozzá, és megtapasztalja, mit akar.

– Jó, megyek.

– És, Susan – szólt Thomas, akinek hangjába bizonyos gyöngédség vegyült, mert noha az új szobalány csak rövid ideje tartózkodott Blandingsben, máris mély benyomást keltett benne –, ha talán valami kravál lesz… vagy ha valamiért goromba lesz magához, jöjjön egyenesen ide, hozzám, és zokogja el a bánatát az én keblemen, igen. Fektesse a fejecskéjét a vállamra, és öntse ki a szívét.

A kényes új szobalány nem válaszolt e csábító felszólításra, hanem felment. Thomas pedig férfiasan felsóhajtva folytatta félbeszakított kártyajátszmáját Stokes kollégával, félpennys alapon.

A Kiváló Baxter a nyitott ablaknál állt, és kibámult az éjszakába, mikor Susan belépett a szalonba.

– Hívatott, Mr. Baxter?

A titkár megfordult. A leány olyan halkan nyitott be és olyan zajtalanul lépkedett a szobában, hogy Baxter csak akkor vett tudomást róla, mikor megszólalt.

– Ó, jó estét, Miss Simmons. Olyan halkan jött be…

– Szokásom – felelte a szobalány.

– Szinte megijesztett.

– Igazán sajnálom. Miért hívatott? – kérdezte, és érzéketlenül elsiklott a férfi zaklatott idegállapota felett.

– Csukja be azt az ajtót.

– Már becsuktam. Mindig becsukom az ajtókat.

– Foglaljon helyet, kérem.

– Nem, Mr. Baxter, köszönöm. Ha valaki bejönne, furcsának találná.

– Persze, ön mindenre gondol.

– Szoktam.

Baxter egy pillanatig összeráncolt homlokkal állt.

– Miss Simmons – szólt aztán –, mikor szükségesnek láttam, hogy magándetektívet alkalmazzak ebben a házban, ragaszkodtam hozzá, hogy Wragge önt küldje. Mi már dolgoztunk együtt előbb is.

– 1918. december tizenhatodikától 1919. január tizenkettedikéig, mikor ön Mr. Jevons Horace-nek, az amerikai milliomosnak a titkára volt – mondta Miss Simmons olyan gyorsan és pontosan, mintha rugóra járt volna.

– Úgy van. Azért ragaszkodtam ahhoz, hogy önt küldjék, mert tapasztalatból tudom, milyen megbízható. Akkor még csak puszta óvatossági rendszabálynak tekintettem az ön jelenlétét. Most azonban, sajnos…

– Valaki ellopta Lady Constance gyémánt nyakékét ma este?

– Igen.

– Éppen mialatt nem volt világítás?

– Úgy van.

– De hát nem tudta ezt mindjárt megmondani? Az isten szerelmére, ember! Hiszen engem nem kell kíméletesen értesítenie!

A Kiváló Baxternek éppenséggel nem tetszett, ha „ember”-nek titulálják, de elhatározta, hogy most nem törődik a sértéssel.

– A lámpák hirtelen kialudtak – mondta. – Erre nevetés és zajongás támadt. Azután egy átható kiáltás hangzott…

– Hallottam.

– Közvetlen utána pedig Lady Constance felkiáltott, hogy az ékszert lerántották a nyakáról.

– Aztán mi történt?

– Még nagyobb lett a zűrzavar, és mindaddig tartott, amíg az egyik szobalány meg nem érkezett egy gyertyával. Később a lámpák kigyúltak, de a nyakéknek nyoma sem volt.

– Na és? Talán azt várta, hogy a tolvaj majd óralánc helyett fogja hordani, vagy az orrára akasztja?

Baxter percről percre kellemetlenebbnek találta társnője modorát, de megőrizte higgadtságát.

– Az ajtókat természetesen elreteszeltük, és mindenkit megmotoztunk. Ami rendkívül kellemetlen volt. Kivéve azt a gazembert, aki McToddnak mondta magát, a jelenlévők egytől egyig közismert tagjai a társaságnak.

– A társaság közismert tagjai közt is akadhat, aki nem bánja, ha hozzájut egy húszezer font értékű nyakékhez. Azonban miután az a McTodd-fickó itt van, nem kellett messze keresnie a tettest. Mit mondott ő?

– Ő volt az elsők között, akik kiürítették a zsebüket.

– Akkor elrejtette a holmit valahová.

– De nem a szobájában. Azt alaposan átkutattam.

– Hm.

Csend volt.

– Elképesztő – szólt Baxter. – Elképesztő.

– Szó sincs róla – mondta Miss Simmons fanyarul. – Ez nem egy ember munkája volt. Hogy is lehetett volna? Inkább azt mondanám, hogy három kellett hozzá. Egy, aki eloltja a villanyt, egy, aki lerántja a nyakéket és egy, aki… nyitva volt az ablak az egész idő alatt? Mindjárt gondoltam… és egy, aki felveszi a nyakéket, amit a második számú fickó dobott ki a teraszra.

– A teraszra!

Ez a szó robbanásszerűen hagyta el Baxter ajkait. Miss Simmons kíváncsian nézett rá.

– Gondol valamire?

– Miss Simmons – szólt a Kiváló jelentőségteljesen –, mindenki idebenn volt, és várta, hogy megkezdődjék a felolvasás, egyedül az ál-McTodd nem volt sehol. Aztán rátaláltam a teraszon, amint bizalmas beszélgetésbe volt merülve a Halliday lánnyal.

– A cinkosa – bólintott Miss Simmons. – Egész idő alatt így képzeltük. És mondok én még valamit. Van odalenn a cselédek közt egy fickó, aki inasnak mondja magát, de fogadni mernék, azt sem tudta, mi az: egy inas, amíg ide nem jött. Első percben láttam, hogy link alak. Az ilyesmit álmomban is észreveszem. És tudja, kié ez az inas? Azé a McTodd-fickóé!

Baxter ide-oda járt, mint a ketrecbe zárt oroszlán.

– Én a saját fülemmel hallottam – kiáltotta izgatottan –, amint a Halliday lány azt mondta, hogy nem jön be meghallgatni a felolvasást! Kint volt a teraszon az egész idő alatt. Miss Simmons, cselekednünk kell.

– Igen, de nem úgy, mint a félkegyelműek – jegyezte meg fagyosan a detektív.

– Hogy érti ezt?

– Hát úgy, hogy most nem lehet rajtuk ütni. Nagyon óvatosan kell eljárnunk.

– De azalatt majd eltüntetik az ékszert!

– Nem fognak azok semmiféle ékszert eltüntetni, amíg én itt vagyok. A gyanakodás magában nem sokat használ. Szépen kisütöttük a tényállást erről a három alakról, de ez csak akkor ér valamit, ha zsákmányostul füleljük le őket. Legelső teendő: megtudni, hová rejtették az ékszert. Ehhez pedig türelem kell. A nyomozást annak a lánynak a szobájában fogom kezdeni. Aztán annak az úgynevezett inasnak a szobáját kutatom át. És ha ott sincs a holmi, az azt jelenti, hogy valahol kint, a szabadban rejtették el.

– De hát ez a McTodd-fickó. Aki McToddnak adja ki magát. Lehet, hogy az egész idő alatt őnála van a holmi!

– Nem. Az ő szobáját is át fogom kutatni, de a holmi nem lesz ott. Hanem a végén mégiscsak őhozzá jut majd, mert van neki az erdőben az a kis vityillója, ahol eldughatja. De eddig még nem lehetett idejük, hogy átcsempésszék hozzá. Az a nyakék itt van valahol a közelben. És – mondta Miss Simmons fanyar kedélyességgel – ha énelőlem el tudják rejteni, megtarthatják születésnapi ajándékul.

2

Ha meggondoljuk, milyen csodálatos is a természet kérlelhetetlen kiegyenlítődési törvénye! Ahelyett hogy irigyeljük szellemi fölényben levő embertársainkat, jobban tennők, ha meggondolnók, hogy ezekért a kiváló képességekért mindig valamilyen megfelelő bűnhődés jár.

Itt van mindjárt egy közeli példa: a Kiváló Baxter elméje úgy működött, akár egy gőzfűrész, de ezzel szemben rossz alvó volt. Amint éppen elszenderült volna, rákezdte ez a csodálatos agyvelő, és az álom köde szétoszlott, mint kemencében a hó.

Ez még akkor is így történt, ha élete nyugodtan, izgalmak nélkül folyt. Ma este azonban, hogy így tele volt a feje, még csak eszébe sem jutott az alvás. Éjszaka két órakor még olyan éber volt, mint világos délben.

A sötétben, ágyban fekve, újból áttekintette az egész tényállást. Röviddel azelőtt, hogy lefeküdt, Miss Simmons jelentést tett neki a hálószobákról. Sem Psmith budoárjában, sem Cootes padlásszobájában, sem Eve harmadik emeleti kis zugában nem talált semmiféle ékszert, a legalaposabb kutatás ellenére sem. És ez a körülmény megerősítette Miss Simmonsot ama véleményében, hogy a nyakék itt hever valahol, úgyszólván nyilvánosan, talán egy ablakpárkányon vagy lent a hallban…

Baxter gondolkozott ezen az elméleten. Ez látszott egyedül helytállónak, de bosszantotta is, mert az egész nyomozás emlékeztette őt a Keresd a gyűrűt vagy a Tűz-Víz elnevezésű játékra. Már gyermekkorában is szigorúan távol tartotta magát az effajta ostoba időtöltéstől, és meg volt sértve, amiért most kénytelen részt venni a játékban. De mégis…

Éjszakai zörejekkel szemben a legtöbb ember az óvatos közönyösség álláspontján van. De Baxtert más anyagból gyúrták. A zörej lentől hallatszott, talán éppen a hallból, ahol – Miss Simmons szerint – az ékszer lehetett elrejtve. Akármi volt is, nem szabad elsiklani fölötte. A szemüveg után nyúlt, amely mindig kéznél volt az asztalkán, kimászott az ágyból, papucsot húzott, és kinyitva az ajtót, a sötétben kilépett. Amennyire – fülét hegyezve, lélegzetét visszatartva – meggyőződhetett, pincétől a padlásig minden csendes volt; de ez nem elégítette ki. Tovább hallgatózott. Az ő szobája a második emeleten egyike volt azoknak, amelyek a hallon körülfutó erkélyfolyosóra nyíltak, és ő most ott állt, a folyosó rácsozatának támaszkodva, mint az Éberség néma szobra.

A nesz, amely úgy felvillanyozta Baxtert, különös zaj volt. Hogy nem robbanásnak hallotta, az csak a távolságnak és a csukott ajtónak volt köszönhető. A zaj oka az volt, hogy feldőlt egy kis asztal, amin egy váza is volt, meg egy szelence, azután egy finom művű, indiai szantálfa-doboz, továbbá Lord Emsworth idősebb fiának, Lord Boshamnek az arcképe. A kis asztal azért dőlt fel, mert Eve, aki a hallon keresztül a kincset rejtő virágcseréphez igyekezett, nekiment, mikor az ajtó felé tartott.

Eve lélegzetét visszafojtva megállt. Bűntudatos lelkét elrémítette ez a lárma. Azt várta, hogy most minden ajtó felpattan a kastélyban, és mindegyikből kiáltozó, revolveres emberek ugranak elő. De mivel semmi sem történt, visszatért a bátorsága, és folytatta útját. Megtalálta az ajtót, végigjártatta rajta az ujjait, és lekapcsolta a láncot. A reteszek félretolása csak egy szempillantásig tartott, és már kint is volt a teraszon, aztán futott, ahogy bírt, a virágcserépsor felé.

Ezalatt fent, az erkélyfolyosón a Kiváló Baxter megállt, lesett és fülelt. A nézés nem ért semmit, mert alant szuroksötétség volt. A hallgatózás már eredményesebbnek bizonyult. Lentről, a hall felől, különös, tompa zörej hallatszott fel hozzá, valami suhogásféle. Ha egy perccel előbb ért volna az erkélyre, hallotta volna a lánc csörgését és a retesz csattanását; azonban mindez a szobából való kilépése előtti pillanatban történt. Most csak azt a suhogást lehetett hallani.

Nem tudta megállapítani, miféle zaj lehetett az; ám hogy e helyen, ilyen időben egyáltalán valami zaj volt, megerősítette őt gyanújában, hogy sötét história van készülőben, aminek kiderítése megérné a nyomozás fáradságát. Halk léptekkel lopózott a lépcsőhöz és lement.

Ezt a kifejezést „lement”, csak jobb híján alkalmazzuk; valójában olyan szóra volna itt szükség, amely egy másodperc alatt lefolyó tevékenységet fejez ki… Baxter a második emeletről az első emeletre való útja alatt egy szempillantásig sem pihent vagy késlekedett. Lábát szilárdan rátéve egy golflabdára – amellyel Freddie Threepwood gyakorlatozott, mielőtt hálószobájába vonult, és amit az ő felületes módján ott hagyott, éppen az első lépcsőfokon –, a tikár egyetlen méltóságos lendülettel hagyta maga mögött az egész lépcsőházat. Mindössze tizenegy lépcsőfok választotta el az első emelettől, de ő csak a harmadikat és a tizediket találta el. Lent tompa zuhanással vágódott a falnak, és egy-két percre elhagyta a vadászláz.

Az a körülmény, hogy a Végzet rejtélyes útjairól már igen sok író hosszas értekezéseket írt, ne tartson bennünket vissza attól, hogy rövid áttekintést nyújtsunk a véletlennek a legutóbbi csodálatos megnyilatkozásáról.

Ha Eve ma délutáni beszélgetésük során nem juttatta volna eszébe Freddie-nek a golfot, Baxtert nem várta volna egy golflabda a lépcsőn. És ha Baxternek megadatott volna, hogy kevésbé viharosan jusson le a lépcsőn, akkor nem csavarta volna fel a villanyt.

Eredetileg nem volt szándékában megvilágítani a tett színhelyét, de ez után a luciferi alászállás után elment a kedve a kockázatoktól. „Első a biztonság!” volt Baxter jelszava. Tehát mihelyt félig-meddig magához tért a lelki és erkölcsi megrázkódtatás okozta kábultságból, amilyet az az ember érezhet, aki rálép a gereblye fogaira, miáltal a gereblyenyél a homlokához csapódik, végtelen óvatossággal felemelkedett, és a korlátba fogózkodva tapogatózott lefelé, aztán a kapcsoló felé nyúlt, és felcsavarta, így történt, hogy Eve-et, aki drága virágcserepét magához szorítva éppen hazaigyekezett, fenyegető fényár állította meg, pont az ajtónál. Csak egy perc, és átlépte volna a veszedelmek küszöbét.

Egy pillanatig szinte megbénult. A világosság úgy hatott rá, mintha valaki váratlanul, hangosan a fülébe kiáltott volna. Szíve görcsösen összehúzódott, dermedten állt ott. Aztán elöntötte a menekülés vak vágya, s mint egy nyúl, villámgyorsan futott egy barátságos bokor védő lombjai mögé.

Baxter hunyorgatva állt. Szeme fokozatosan hozzászokott a világossághoz, és ekkor újból megszállta a buzgóság. Most, hogy mindent láthatott, rájött, hogy azt a bizonyos gyönge suhogást egy, a szellőben lengedező függönyszárny okozta; a szellő pedig, ami a függönyt lengette, a nyitott ajtón át áradt be.

Baxter nem pocsékolta az időt elvont gondolatokra. Gyorsan és határozottan fogott a cselekvéshez. Szemüvegét megigazította az orrán, pizsamáját összébbhúzta magán, és kiügetett az éjszakába.

A terasz szendergett a csillagos ég alatt. Baxternél valamivel költőibb lélek bizonyára észrevette volna azt az enyhe szemrehányást, amely olyankor árad a kertekből, mikor szokatlan órákban zavarják őket bizonyos egyének, akiknek ágyban volna a helyük. Baxternek sosem volt fantáziája, ő érzéketlen volt az ilyen dolgok iránt. Csak gondolkozott, egyre gondolkozott.

Hirtelen eszébe jutott valami, és homloka lángba borult. Miss Simmons úgy érvelt – és ez valószínűnek is látszott –, hogy a nyakéket talán a hallban rejtették el. Baxternek, akit most megszállt az ihlet, nem ez volt a véleménye. Akárki volt is, aki az előbb a hallban dolgozott, az kiment a kertbe. Mégpedig nem a menekülés vágya vitte rá az illetőt, hogy kinyissa az ajtót; az már nyitva volt, mielőtt ő, Baxter, kilépett volna az erkélyre, másképpen hallania kellett volna a retesz csattanását. Nem. Az ellenség útjának végcélja a kert volt. Vagyis a terasz. És miért? Mert valahol a teraszon volt az ellopott nyakék.

A Kiváló Baxter ott álldogált a csillagok fényében, és megpróbálta maga elé képzelni az egész jelenetet, ami bámulatra méltó pontossággal sikerült is neki. Látta a szikrázó ékszert leesni. Látta, amint felvették a földről. De itt megállt. Akárhogy igyekezett is, azt már nem látta, hogy elrejtették. Márpedig elrejtették, méghozzá itt, néhány lépésnyi körzeten belül, erről meg volt győződve.

Elmozdult az ajtó melletti posztjáról, és nyugtalanul ődöngött ide-oda a pázsiton.

Eve kikandikált a bokrok közül. Nagyobb távolságra nemigen lehetett ellátni, de jó barátja, a Végzet, segítségére volt.

Mikor este Baxter lefeküdni készült, egy percig szórakozottan tűnődött, vajon a barna pizsamáját öltse-e fel vagy a citromsárgát, és igazán nem jutott eszébe, milyen döntő súlya lesz választásának. A Végzet a citromsárgát adta a kezébe, és ő fel is öltötte, aminek az volt az eredménye, hogy most már messziről világított a homályban. Eve pompásan látta minden mozdulatát, és mihelyt Baxter megfelelő távolságba került tőle, kiosont a bokrok közül, és rohant, hogy biztonságban jusson haza. Baxter ugyanekkor a terasz falának támaszkodva gondolkozott, gondolkozott, gondolkozott.

Bizonyára a meztelen bokái körül játszadozó hűs szellő hűtötte le végre a titkár forrongó kedélyét, és bizonyára az adta neki azt a nyugtalanító gondolatot, hogy határozottan veszedelmes dolgot művel, mikor itt kinn marad a szabadban. Egy ilyen tolvaj banda igen kellemetlen népség, ezek biztosan nem riadnak vissza semmitől, ha egy értékes nyakék forog kockán. Az is eszébe jutott a Kiváló Baxternek, hogy világos pizsamájában milyen csábító célpontul szolgálhat valami gazembernek, aki leskelődik – mondjuk onnan, a bokrok közül. Erre a gondolatra a kellemes, enyhe nyári éj hirtelen fagyosra fordult, és Baxter szinte görcsös sietséggel fordult meg, hogy visszatérjen a házba. Szép, szép a buzgalom, de az elhamarkodottság buta dolog. Utjának utolsó pár méterét csodás gyorsasággal hagyta maga mögött.

Ekkor észrevette, hogy a hallban már nincs világosság, az ajtót pedig bezárták és elreteszelték.

3

Az élet alapos ismerői közül legtöbben azt mondják, hogy e világon a boldogság főként az, hogy úgy kell venni az életet, amilyen. Annak az embernek példája, aki e felfogást, mondhatni, tökélyre vitte, egy kiváló arab író elbeszélésében található. Ez egy utazóról szól, aki egy szép délután elaludt a pázsit ama részén, amely egy makkocskát tartalmazott. Felébredve azt tapasztalta, hogy teste melegétől a makk kicsírázott, ő pedig vagy húsz méternyire a földtől, egy hatalmas tölgy legfelső ágai között volt. Képtelen lévén lejönni, nyugodtan nézett szembe a ténnyel, így okoskodott: „A körülményeket nem tudom alárendelni az akaratomnak, tehát az akaratomat fogom alárendelni a körülményeknek. Ennélfogva itt maradok.” Úgy is tett.

Rupert Baxter, a kastély elreteszelt ajtaja előtt állva, nagyon távol volt attól, hogy a kiváló bölcset utánozza. Hajnali fél háromkor kizárva lenni egy vidéki házból, citromsárga pizsamában: nem nevezhető zavartalanul kellemes érzésnek, és Baxter természeténél fogva bárki másnál kevésbé tudta egykedvűen elviselni a dolgot. Tüzes, büszke lélek volt, és forrongva lázadozott a sors ellen, amely ilyen tűrhetetlen helyzetbe hozta. Dühösen arra vetemedett, hogy hevesen belerúgott az ajtóba. Miután azonban rájött, hogy ettől csak a lábujjai fájdulnak meg, de egyébként semmi haszna, hozzálátott, hogy meggyőződjék róla, be lehet-e jutni valami módon – anélkül hogy fel kelljen lármáznia a házat, mert ezt nem tartotta volna ajánlatosnak. Mindeddig a lehetőséghez képest kerülte azokat a ripacsforma ifjakat, akikkel most tele volt a kastély, és egyáltalán nem óhajtott találkozni egyikkel sem ebben az órában, ebben az öltözékben. Otthagyta az ajtót, megindult, hogy körüljárja a kastély falát; és ekkor még inkább elkedvetlenedett. A középkorban, Anglia történetének e viharos szakában – mikor a falakat két méter vastagságúra építették, és az ablak nem annyira ablak, mint inkább ügyes kis rés volt, amin keresztül forró ólmot öntöttek a látogatók nyaka közé – Blandings bevehetetlen erősség volt. De egész fennállása alatt talán senki sem látta olyan bevehetetlennek, mint a Kiváló Baxter.

Egyik hátránya annak, ha valaki a tettek embere, és a gyöngédebb érzésekkel szemben áthatolhatatlan, hogy a megpróbáltatás perceiben a Természet szépségei nem tudják csillapítani a szív gyötrelmét. Ha Baxter álmodozó, költői lélek lett volna, most mennyi vigaszt meríthetett volna a környező táj elragadó bájából! A levegő tele volt a csírázás illatával; arrébb, az erdő táján, egy csalogány kezdett dalolni; csodálatosan és fenségesen hatott a kastély ég felé tornyosuló, hatalmas tömege. De Baxter egyelőre elvesztette szaglási érzékét, a csalogány dala hidegen hagyta, a kastély pedig csak egyetlen gondolatot keltett benne: hogy legalább egy fél tonna dinamitra lenne szüksége annak, aki be akar jutni.

Baxter most visszaérkezett oda, ahonnan elindult, de megoldást nem talált. Arra gondolt, hogy odaáll valakinek az ablaka alá, és halk, jelentőségteljes füttyszóval igyekszik magára vonni az alvó figyelmét. Csakhogy az első fütty a hajnal csöndjében úgy hangzott, mint egy hajókürt szava, úgyhogy Baxter ezután már csak félénk, cincogásszerű füttyökre szorítkozott, amelyeket a szellő rögtön el is vitt magával. Most elhatározta, hogy abbahagyja egy kicsit, és pihenteti ajkait, mielőtt tovább kísérletezne. A terasz falához ment és leült. A toronyóra hármat ütött.

Baxter egy időre felfüggesztette fizikai tevékenységét – mégpedig nagyon szívesen, mert már fájt a lába a papucsban –, és minden erejét a gondolkozásnak szentelte. Arról a helyről, ahol most ült – tűnődött –, bizonyára látható a nyakék rejtekhelye, csak megismerné, csak tudná, melyik az! Valahol itt kinn lesz, talán ott a bokrok között, vagy talán annak a fának valamelyik kis odvában… vagy talán…

Baxter agyában, mintha csak megnyomtak volna egy gombot, hirtelen világosság támadt. Egy pillanatig még lomhán ült, és érezte a bal lába talpán levő hólyagot, a következő percben felugrott, és tekintet nélkül a hólyagra, vadul száguldott végig a teraszon, csattogó papucsaiban. Megszállta az ihlet.

A nyári hónapokban korán hajnalodik, és máris valami egészségtelen sápadtság kezdett feltünedezni az égen. A világosság még messze volt ugyan, de a tárgyak, melyeket mindeddig elrejtett a homály, immár elmosódott körvonalakat öltöttek. Többek között a tizenöt virágcserép is láthatóvá vált Baxter szeme előtt.

Ott álltak egymás mellett, gömbölyűén, hívogatóan, omlós földjükben egy-egy muskátlival. Tizenöt virágcserép. Eredetileg tizenhatan voltak, de erről Baxter nem tudott semmit. Ő csak annyit tudott, hogy jó nyomon van.

Elásott kincsek évszázadok óta mindig ellenállhatatlan varázzsal hatottak az emberiségre. Ha az ember olyan helyre kerül, ahol eltemetett kincseket sejt, nem sokat ad arra, hogy szabályszerűen történjék a kiásás: nekimegy mind a két kezével. Kutató munkájában nem gátolta Baxtert semmi aggodalom gazdája muskátliit illetően. Az első virágcserepet megragadni, és tartalmát kifordítani, egy pillanat műve volt. Ujjaival tapogatózva vájkált a porhanyós kis halomban…

Semmi.

A második cserép muskátli is romokban hevert a földön…

Semmi…

A harmadik…

A Kiváló Baxter nagy kínnal kiegyenesedett. Nem szokta meg a hajladozást, és fájt a dereka. De a testi fájdalom elenyésző volt meghiúsult reményei miatt érzett kétségbeeséséhez képest. Ott állt, sáros kezével törölgetve homlokát, a tizenöt muskátlihulla pedig mintha szemrehányóan nézett volna fel a pirkadó hajnalban. De Baxter nem érzett lelkifurdalást. A világ összes muskátlii, összes tolvajai, továbbá majdnem az egész emberi fajta iránt csak sötét gyűlöletet érzett.

Rupert Baxter most semmi mást a világon nem kívánt, mint az ágyat. A toronyóra éppen négyet ütött, és ő halálosan fáradt volt. Valamiképpen be kell jutnia a házba, akkor is, ha puszta kezével kell keresztülfúrnia a falat. Kínosan vonszolta el magát a mészárlás színhelyéről, és felpislantott a néma ablaksorokra. Már nem fütyült. Felvett egy kavicsot, és feldobta a legközelebbi ablakba. Semmi sem történt. Akárki volt is, aki ott benn aludt, nyugodtan folytatta álmát.

Az ég már rózsaszínű volt, madarak csicseregtek a repkény közt, a bokrokban is felhangzott a madárdal. Egyszóval ébredezett az egész Mindenség, kivéve azt a bitang gazembert ott fenn, abban a szobában.

Baxter megint feldobott egy kavicsot…

Baxter úgy érezte, hogy egy örökkévalóság óta álldogál és dobálja a kavicsokat. Minden erejével azon volt, hogy felébressze azt az álomszuszékot, és hallatlan düh fogta el, amely egy percre a fáradtságát is elűzte. Aztán halványan, mintha egy régebbi lét élménye idéződ ott volna elébe, visszaemlékezett, hogy valaki egyszer körülbelül ezen a helyen állt, és egy virágcserepet hajított valakinek az ablakába. Hogy ki volt az, aki dobta, és akinek dobták, arra most nem tudott visszaemlékezni, mindegy, a lényeg az volt – és minden gondolata ebben összpontosult –, hogy annak az embernek igaza volt. Ide nem kavics kell. A kavics gyönge, és nem felel meg a célnak. A madarak, a szellő, a szöcskék, az új napra ébredő egész Természet azt kiáltotta felé: „Virágcserepet neki!”

4

Az egészséges és mély alvásra való képesség azoknak a kiváltsága – mint erre már utaltunk is emez őszinte elbeszélés során, mely az angol felsőbb körök életéről szól –, akik nem gondolkoznak gyorsan. Emsworth grófja, aki 1874 nyara óta – amikor is mint tizenöt éves ifjú az istállóban ülve és első szivarját füstölve, meghallotta atyja közelgő lépteit – sosem gondolkozott gyorsan, pompásan tudott aludni. Korán fogott hozzá, későn hagyta abba. Büszke volt rá, hogy húsz év óta, vagy még régebben, mindig hiánytalanul átaludta a maga nyolc óráját. Rendszerint tíz óráig is sikerült felvinnie.

Viszont rendszerint senki sem hajigált virágcserepeket az ablakába reggeli négy órakor.

Azonban még e szokatlan gátló körülmény ellenére is vitézül küzdött, hogy fenntartsa a rekordot. Baxter első lövedéke egy díványt talált, s így nem okozott változást a lord szabályos lélegzésében. A második, amely a szőnyegre esett, azt eredményezte, hogy az alvó megmozdult, A harmadik aztán felébresztette, mert az pont a lapockáján találta. Lord Emsworth felült az ágyában és körülnézett.

Felébredése első pillanatában – ez elég különös – elsősorban megkönnyebbülést érzett. Az ütés ugyanis felébresztette egy kellemetlen álomból, amelyben Angus McAllisterrel vitatkozott a kora tavaszi gumókról, mire az, a vitában alul maradván, alaposan hátba vágta egy husánggal. Lord Emsworth még álmában is ingadozott: mi legyen a legközelebbi teendője, és mikor felébredt, először csak hálát érzett azért, hogy a döntést mindenesetre elhalaszthatta. Lehet, hogy Angus McAllister valamikor hátba fogja vágni egy husánggal, de mindeddig még nem tette, ez legalább biztos.

A következő érzése valami bizonytalan megdöbbenés volt. Ránézett a virágcserépre. Nem tudott kiokosodni belőle. Ő nem tette oda, az biztos. Sosem szokott virágcserepeket vinni magával az ágyba. Egyszer, gyermekkorában, magával vitt az ágyba egy döglött nyulat, de virágcserepet soha. Az egész ügy teljességgel érthetetlen volt, és őlordsága képtelen lévén megoldani a rejtélyt, már azon a ponton volt, hogy újra nekilásson az alvásnak, mikor valami nagy, tömör tárgy repült be a nyitott ablakon, nekivágódott a falnak és összetört, de nem olyan apró darabokra, hogy őlordsága meg ne állapíthatta volna róla: az is virágcserép volt, amíg ép volt. Ekkor pillantása a díványra, majd a szőnyegre esett, és az ügy mind érthetetlenebbnek tűnt.

Lord Emsworth magatartását a világban előforduló eseményekkel szemben rendszerint bizonyos tartózkodó közöny jellemezte, ám ez a tünemény olyan különleges volt, hogy szinte izgatta egy kicsit és érdekelte. Elméje ugyan semmiféle hajlandóságot nem mutatott, hogy megbirkózzék a problémával: miért kell valakinek virágcserepeket hajigálni az ő szobájába, e hajnali órában, sőt bármilyen órában; azt azonban jónak látta, hogy meggyőződjék, ki lehet az a furcsa egyén.

Feltette a szemüvegét, kiugrott az ágyból, és az ablak felé indult. Ekkor, útközben, emlékek ébredtek benne, mint néhány perccel előbb a Kiváló Baxterben. Visszaemlékezett arra a pár nap előtti, furcsa jelenetre, mikor az a bájos leány, az a Miss Hogyishívják, közölte vele, hogy titkára virágcserepeket vagdosott a költőhöz, McToddboz. Arra is emlékezett, hogy bosszankodott, amiért Baxter ennyire megfeledkezett magáról. De most nem bosszankodott, inkább megijedt. Miképpen bármely kutya haraphat egyszer, anélkül hogy egészségi állapota kétségesnek tűnnék, azonképpen – ha jól meggondoljuk – bármely ember dobhat egy virágcserepet. Ám mihelyt ez szokássá válik, mindjárt görbén nézünk rá…

Baxter eme sajátságos kedvtelése, amelyet, úgy látszik, kezdett megszokni, mint valami mérget, egyáltalán nem tetszett Emsworthnek. Soha eddig eszébe nem jutott olyasmire gondolni, hogy a titkár elméjével valami baj lehet, de most, amint óvatosan, lábujjhegyen lépkedett az ablak felé, az járt az eszében, hogy éppen az ilyen Baxter-féle ember, az ilyen erélyes, nyughatatlan fajta szokott leginkább meghibbanni. Efféle kellemetlenségre tulajdonképpen el lehettek volna készülve, gondolta őlordsága. Ez a Baxter napról napra nyűtte az agyát, mióta csak a kastélyba érkezett, és most megpattant benne egy rugó. Lord Emsworth félénken kukucskált ki az egyik függöny mögül.

Legrosszabb sejtelmei igazolódtak. Baxter volt az. Mégpedig egy megtépázott, vad tekintetű Baxter, képtelenül öltözve, citromsárga pizsamában.

Lord Emsworth visszalépett az ablaktól. Eleget látott. A pizsama betetőzte aggodalmait. Most már közel állt a rémülethez, íme, Baxtert olyan ellenállhatatlan kényszerítő erővel hajtja különös mániája, hogy fel sem öltözik illendő módon, mielőtt ezekre a virágcserépdobó kirándulásokra indul – milyen szomorú és reménytelen ez! A lord nem volt gyáva, de első ifjúsága elmúlt már, és úgy érezte, hogy őrült titkárokat kifaggatni és lecsillapítani mégis inkább fiatal embernek való feladat. Terve az volt, hogy az ügyet közvetítőre bízza. Így történt, hogy néhány perc múlva Psmith egy érintés ébresztette fel szendergéséből. Felült, és látta, hogy a fakó hajnali világosságban házigazdája sápadt arca mered rá.

– Kedves barátom – rebegte a lord.

Psmith, akárcsak Baxter, nagyon éberen aludt, egy szempillantás alatt lerázta magáról az álmot, és azon igyekezett, hogy udvarias legyen.

– Jó reggelt – szólt barátságosan. – Parancsoljon helyet foglalni.

– Végtelenül sajnálom, hogy kénytelen voltam felébreszteni, kedves barátom, de a dolog úgy áll, hogy a titkárom, Baxter, megbolondult.

– Nagyon? – kérdezte Psmith érdeklődve.

– Kint van a kertben, pizsamában van, és virágcserepeket dobál az ablakomba.

– Virágcserepeket?

– Virágcserepeket.

– Ja, virágcserepeket! – mondta Psmith összeráncolt homlokkal, elgondolkozva, mintha valami mást várt volna. – És ön most milyen lépéseket szándékozik tenni? Hacsak – folytatta – nem óhajtja, hogy Baxter tovább is dobálja a virágcserepeket.

– De kedves barátom!

– Van, aki szereti – magyarázta Psmith. – Ön nem szereti? Persze, persze. Tökéletesen értem. Az ízlések különbözők. Tehát mi volna az indítványa?

– Arra gondoltam, hogy talán ön hajlandó lenne lemenni… hm… lehetőleg valami jó vastag bottal felfegyverkezve… és rávenné, hogy menjen vissza aludni.

– A terv nagyon helyes, egészen hibátlan – szólt Psmith helyeslőén. – Méltóztassék kényelembe helyezkedni, akárcsak otthon, bocsánat, amiért saját házában invitálom így… én pedig megnézem, mit tehetek az ügy érdekében. Én Baxter pajtást mindig értelmes embernek találtam, aki szívesen üdvözli az idegen forrásból eredő ötleteket, és biztos vagyok benne, hogy hamarosan meg fogunk egyezni.

Leszállt az ágyról, felvette papucsát, feltette monokliját, és a tükör elé állt, hogy átkefélje a haját.

– Mert – magyarázta – az ember legyen csinos, ha egy Baxter elé járul.

A faliszekrényhez lépett, kivett a kalapjai közül egy elegáns Homburgot. Majd miután a kandalló párkányán álló virágvázából kiválasztott egy fehér rózsát, és kitűzte a pizsamakabátjára, jelentette, hogy készen van.

5

A bősz energiának az a hirtelen fellángolása, amely a Kiváló Baxtert legutóbbi kirándulásán annyira összetörte, nem tartott sokáig. Amint lehajolt, hogy felvegye azt a virágcserepet, amely aztán Lord Emswortht hátba találta, újra erőt vett rajta az előbbi tompa kábultság. Most, hogy e végső lövedéket is elhajította, tudta, hogy ez volt az utolsó. Ha ennek sem lesz eredménye, akkor befellegzett neki.

Márpedig, amint tapasztalta, ennek sem volt semmiféle eredménye. Az ablakból nem kandikált elő egyetlen kíváncsi fej sem. Fülébe nem hatolt semmiféle mozgolódás zaja. Olyan csend volt, akárcsak papsajttal hajigálózott volna. Fáradt sóhaj hagyta el Baxter ajkát. És egy perc múlva leroskadt a gyepre, fejét a terasz falának támasztotta, le volt győzve.

Szeme lecsukódott. Az álom, amelyet olyan sokáig megtagadott magától, nem engedte tovább megtagadni magát. Mikor Psmith előkelően lóbálva Freddie golfütőjét, odaérkezett hozzá, éppen horkolni kezdett.

Psmith jó lélek volt. Baxtert ugyan nem szerette, de azért nem nézhette, hogy az tovább is a reggeli harmattól nedves füvön feküdjék, s így zsábát és isiászt kapjon. A golfütővel megbökte Baxter gyomrát, mire az felült, és hunyorgatva nézett rá.

Visszatérő öntudatával egyidejűén élénk neheztelést érzett.

– Mondhatom, elég soká tartott, míg rászánta magát – mormogta. Mikor megdörzsölte kivörösödött szemét és tisztábban látott, észrevette, ki az, aki segítségére jött. Hogy pont Psmith az, aki jóságos mosolyával néz le rá, még fokozta méltatlankodását. – Ó, maga az? – szólt mogorván.

– Én, személyesen – mondta Psmith vidáman. – Ébredj, kedveltem! Ébredj, mert ím előbúvik a reggel az éj kelyhéből, és elűzi a csillagokat. Lám, a Kelet vadásza kiveté ragyogó pányváját a Szultán tornyára. A Szultán maga – tette hozzá – amaz ablak mögött található, és éppen azon töri a fejét, vajon mi oka lehet Önnek arra, hogy virágcserepeket vagdosott hozzá? De csakugyan, miért tette, ha szabad kérdeznem?

Baxter nem volt közlékeny kedvében. Szó nélkül felszedelőzködött, és fáradtan vonszolta magát a teraszon át az ajtó felé. Psmith mellette lépkedett.

– Én az ön helyében, és elhiheti, tanácsomat a legjobb indulat sugalmazza… mindent elkövetnék, hogy ne engedjem elhatalmasodni ezt a virágcserépdobáló szenvedélyt. Tudom, erre azt fogja felelni, hogy egy cseréppel több vagy kevesebb, már nem számít. Igen ám, de vajon meg tud-e állani egynél? Hiszen, ugye, a legtöbb bajt mindig az alattomos első cserép okozza. Legyen férfi, Baxter pajtás! – Kezét a titkár vállára tette. – Ha legközelebb elfogja a szenvedély, küzdjön ellene. Küzdje le! Csak nem lesz rabjává egy szokásnak! Ugyan! Ennél értékesebb ember maga, mind a ketten tudjuk. Legyen magában akarat, ember, legyen magában akarat!

Akármit szándékozott is felelni Baxter e hatalmas szónoklatra – márpedig látszott rajta, hogy ugyancsak volt mondanivalója –, megakasztotta benne egy felülről jövő hang.

– Baxter! Kedves barátom!

Lord Emsworth, aki a titkár ébredését biztonságos megfigyelőhelyéről, Psmith hálószobájából nézte végig, és látta, hogy erőszakoskodásnak nyoma sincs, most úgy határozott, hogy felfedi jelenlétét. Rémülete elmúlt, és végére akart járni a dolognak.

Baxter bágyadtán nézett fel az ablakba.

– Mindent meg tudok magyarázni, Lord Emsworth.

– Tessék? – kérdezte őlordsága még jobban kihajolva.

– Mindent meg tudok magyarázni – harsogta Baxter.

– A végén kiderül, milyen egyszerű az egész – mondta Psmith kedvesen. – A következő olimpiára való tekintettel gyakorolta magát muskátlivetésben.

Lord Emsworth megigazította szemüvegét.

– Piszkos az arca – mondta, letekintve zilált külsejű titkárára. – Baxter, kedves barátom, piszkos az arca.

– Ástam – felelte Baxter durcásan.

– Mi?

– Ástam.

– Ez a terrier-komplexus – magyarázta Psmith. – Miért ásott? – fordult barátságosan a titkárhoz. – Bocsánat, ha a kérdés illetlennek tűnik, de természetesen kíváncsiak vagyunk.

Baxter habozott.

– Miért ásott? – kérdezte a lord.

– No látja – szólt Psmith. – Őlordsága tudni kívánja.

Baxter keblében nem először lobbant fel az ingerültség lángja gazdája konoksága miatt. A vén szamár folyton kérdezősködik. A düh és álmatlanság eltérítette a titkárt szokott elővigyázatosságától. Homályosan tudta, hogy most fontos adatokat szolgáltat ennek a bitang Psmithnek, akinek – meggyőződése szerint – vezérszerepe volt a tegnap esti gaztettben; de akármit inkább, mint itt kinn álldogálni, és felkiáltozni Lord Emsworth ablakába. Szeretett volna már túl lenni az egészen, és ágyba kerülni.

– Azt hittem, hogy Lady Constance nyakéke valamelyik virágcserépben lesz! – kiáltotta.

– Micsoda?

Ezt már nem bírta Baxter. Az álmatlanul eltöltött éjszaka, és tetejébe még ez a kínzó faggatás… ez már sok volt. Tompán feljajdult, és egyetlen szökéssel az ajtónál teremvén, bemenekült rajta, oda, ahol nem bántják ezek a hangok, ahol csend és béke honol.

Psmith, akit a sors ilyen váratlanul fosztott meg szórakoztató társaságától, néhány percig még ott maradt az ajtó mellett, és élvezettel szívta be a nyári reggel üde illatát. Álmodozásából Lord Emsworth ébresztette fel, aki lebotorkált hozzá, és megérintette a karját.

– Mit mondott Baxter? – kérdezte őlordsága. Úgy érezte magát, mintha egy érdekes telefonbeszélgetés közepén szétkapcsolták volna a vonalát.

– Mit mondott? Ja, Baxter pajtás? Nézzük csak, hadd gondolkozzam. Mit is mondott tulajdonképpen?

– Valamit valamiről, ami a virágcserépben van – segített a lord.

– Á, igen. Hogy azt hitte, Lady Constance nyakéke valamelyik virágcserépben van.

– Micsoda?!

Meg kell említenünk, hogy Lord Emsworthnek nem volt tudomása a házban lefolyt legutóbbi eseményekről. Mivel, rendes szokása szerint, korán tért nyugovóra, nem tudott semmit a szalonban történtekről, és – mélyen aludván – nem zavarta az a bizonyos átható kiáltás – vagy, mint Stokes, az inas mondta volna: sikoltás – sem. Elképedve bámult Psmithre.

– Baxter azt hitte, hogy a húgom nyakéke valamelyik virágcserépben van? – rebegte.

– Ha jól értettem: azt.

– De miért tartaná a húgom a nyakékét egy virágcserépben?

– Ah, ez túlságosan magas az én számomra.

– Az az ember őrült! – kiáltott Lord Emsworth, és most már minden kétsége eloszlott. – Szabályos őrült! Gondoltam én ezt már előbb is, de most biztos vagyok benne!

Őlordsága nem volt újonc a téboly tüneteinek megállapítása terén.

Legjobb barátai közül többen laktak ama pompás parkok közepén álló, üvegcseréppel teletűzdelt falakkal körülvett, kastélyszerű intézetekben, amelyekbe a gazdagok és arisztokraták szoktak visszavonulni, mikor a modern élet irama kezdi megviselni őket. Egyik nagynénjének a férje, aki kenyérnek képzelte magát, éppen a Blandings-kastély dohányzójában jelentette ki ezt nyilvánosan.

– Meg kell szabadulnom tőle – mondta. És e gondolatra Lord Emsworth a bűbájos reggelt hirtelen sokkal szebbnek látta. Már sokszor játszadozott elmélázva azzal a gondolattal, hogy elküldi a kiváló, de zsarnok titkárt, azonban e kétségbeejtő módon kötelességtudó fiatalember mindeddig semmi elfogadható okot nem adott neki arra, hogy cselekedjék. Meg aztán Lady Constance haragjától is félt. De most… akármilyen konok is a lady, bizonyára neki sem lehet kifogása az ellen, ha megválnak egy titkártól, aki azt képzeli róla, hogy a nyakékét virágcserepekben tartogatja, és aki hajnalban lemegy a kertbe, hogy virágcserepekkel hajigálóddzék! őlordsága hirtelen nagyon jókedvű lett. Vidáman dúdolgatni kezdett.

– Megszabadulni tőle – mormolta élvezettel ez áldott szavakat. Barátságosan veregette vállon Psmitht.

– Na, kedves barátom – szólt –, azt hiszem, most legjobb lesz, ha szépen visszafekszik az ágyba, és megpróbálunk egy kicsit aludni.

Psmith összerezzent. Nagyon mélyen elmerült a gondolataiba.

– Énmiattam a világért se tartóztassa magát, lordságod, ha visszavonulni óhajt – szólt Psmith udvariasan. – Engem, hiszen tetszik tudni, milyenek vagyunk mi, költők, ez a gyönyörű reggel megihletett. Azt hiszem, most fölkeresem az én kis vityillómat az erdőben, és verset írok valamiről.

Fölkísérte házigazdáját a csendes lépcsőházon, és kölcsönös jóindulattal búcsúztak el egymástól, mikor szobáikhoz értek. Psmith gyors, hideg fürdővel frissítette fel magát, és öltözni kezdett.

Az öltözködés nála rendszerint ünnepélyes szertartás volt, melyet szerető gonddal hajtott végre; de ezen a reggelen gyorsan kapkodta magára a ruháját, és még nyakkendője megkötésére is mindössze egy percet fordított.

Nincs szomorúbb a világon, mint az, hogy nagyon gyakran gyanakszunk embertársainkra minden igazi ok nélkül. Az előző éj eseményeiben Psmith Cootes kezét látta. Mint Miss Simmons, úgy Psmith is hamarosan arra a következtetésre jutott, hogy a nyakéket a szalon ablakából dobta ki valaki, és szilárdul hitte, hogy aki fölvette és elrejtette, az Cootes volt. Azóta is folyton azon törte a fejét, hová dughatta az ékszert Cootes, és most Baxter megadta a rejtély kulcsát. Hanem Psmith tisztábban látott, mint Baxter.

A titkár, miután kiürített tizenöt cserepet, és nem talált bennük semmit, lemondott tervéről. De Psmith tovább ment, ő feltette, hogy van egy tizenhatodik cserép is. És amint elkészült az öltözködéssel, elhatározta, hogy ki is nyomozza.

Fölvette cipőjét, és elhagyta szobáját; a mellényét már útközben gombolta be.

6

Az óra mutatója fél hatot jelzett, mikor Eve Halliday óvatosan, lábujjhegyen megint letipegett a lépcsőn. Most egész másképpen érezte magát, mint három órával előbb, ugyanezen az úton, amikor minden hangtól összerezzent. Akkor a sötétben zsákmány után ólálkodott, tehát bárki joggal gyanúsnak találhatta volna. Ha ellenben most nekiütközik valakinek: az egyszerűen egy ifjú hölgyet látna maga előtt, aki nem tudott aludni, hát korán fölkelt, hogy sétálgasson a kertben. Ez óriási különbség volt.

Mi több, meg is felelt a valóságnak. Eve csakugyan nem tudott aludni – eltekintve attól az órácskától, amit az ablaka előtt álló széken bóbiskolva töltött –, és csakugyan sétálni akart a kertben. Az volt a szándéka, hogy elveszi a nyakéket arról a helyről, ahová elrejtette, és olyan helyen ássa el, ahol senki meg nem találhatja. Ott aztán maradhat is mindaddig, míg Eve-nek alkalma lesz Mr. Keeble-lel beszélni, és megtudni tőle, mi a legközelebbi teendő.

Mikor Eve búvóhelyéről, a bokrok közül rémülten beosont a házba, drága virágcserepét a főbejárat melletti ablak párkányán hagyta. Mégpedig két okból. Először, mert a detektívregényekben olvasta, hogy rejtekhelynek megfelelőbbek a szabad, nyílt helyek. Másodszor: mennél közelebb van a cserép a főbejárathoz, annál kisebb távolságon át kell cipelnie, mikor majd el kell távolítania. A háziak jelenlegi izgatott kedélye mellett, mikor mindegyik vendég egy-egy műkedvelő detektív, könnyen feltűnést kelthetne egy leány, aki karjában egy virágcserepet szorongatva lépked lefelé a lépcsőn.

Eve jókedvű volt. Nem szokta ugyan meg, hogy egész éjszaka összesen egy órát aludjék, de az izgalom, meg az a gondolat, hogy veszélyes játékba kezdett, és a nehézségek ellenére is győzött: annyira felvillanyozta, hogy nem is érzett fáradtságot. Olyan emelkedett hangulatban volt, hogy – felhagyva az óvatos viselkedéssel – a még hátralevő lépcsőket futva hagyta maga mögött. Úgy érezte, hogy egy biztos győzelemmel kecsegtető verseny utolsó pár méterét futja.

A hallban most már egészen világos volt, minden tárgyat tisztán lehetett látni. Ott volt az óriási gong, ott volt a nagy bőrdívány, ott volt az asztalka, amit feldöntött a sötétben. És ott volt az ablakpárkány a főbejárat mellett. De a virágcserép nem volt sehol.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

MÉG EZ IS VIRÁGCSEREPEKRŐL SZÓL

Lady Constance-et a reggel még a kétségbeeséssel határos hangulatban találta. De reggeli után, melyet szobájában költött el, s amelyet a férjével, Mr. Keeble-lel való beszélgetés édesített meg, észrevehetően felderült a kedve. Lady Constance-nek az volt a véleménye, hogy Mr. Keeble gyönyörűen viselkedett. A lady mindig is nagyon szerette férjét, de talán még soha annyira, mint most, mikor az anélkül, hogy egy szó szemrehányással illette volna feleségét, amiért mindig makacsul ellenezte, hogy az ékszert bankban helyezzék el, bejelentette, hogy vesz egy másik nyakéket, ugyanolyan szépet és ugyanolyan értékűt, mint a régi. Erre a lady méltóságos búskomorsága csaknem felengedett. Hálásan megcsókolta férjét, és szinte kedvvel látott neki a lágytojásnak, amelyből Mr. Keeble beléptekor csak éppen csipegetett.

De néhány perc múlva Mr. Keeble már maga is a kétségbeesettek sorába tartozott. Mindaddig abban a boldogító hitben élt, hogy a nyakék eltűnése valamelyik megbízottjának: Eve-nek vagy Freddie-nek a műve. Titokban meg is kérdezte Freddie-t a dolog felől, s mikor az ásítva jelentette ki, hogy semmi része nem volt a történtekben, Mr. Keeble egyáltalán nem csüggedt el; Freddie-től úgy sem várt semmit. De mikor Lady Constance-től eltávozva, Eve-vel találkozott, s az röviden beszámolt neki mindenről, kezdve onnan, hogyan jutott a nyakék birtokába, egészen addig, hogy a virágcserép eltűnt, akkor Mr. Keeble is végképp le volt sújtva, s most már ő is gyászolt.

Ha sorban megemlítjük először Freddie-t, akinek mogorva viselkedését ugyancsak élénken megvitatták a kastély ifjú vendégei, azután Lord Emswortht, aki tizenkettőkor ébredt, hangosan méltatlankodva, amiért ezt a pár órát nem tölthette szeretett virágai között, továbbá a Kiváló Baxtert, akit fél egykor Thomas, az inas ébresztett fel, hogy átadja neki gazdája levelét, amelyhez egy csekk volt mellékelve, s amelyben a titkárt fölmentik további szolgálatai alól – akkor elérkeztünk Miss Peaveyhez.

Ezen az eseménydús délelőttön, tizenegy óra húsz perckor, Miss Peavey a taxusalléban állt, és harcias pillantásokat lövellt egy szár nélküli gomba alakú fa irányába. Minden jel szerint magában beszélt. Mert noha a szavak meglehetősen gyorsan peregtek ajkáról, senki sem volt látható, akihez azokat intézhette volna. Csak a különösen éles szemű megfigyelő vehetett volna észre némi jelentőségteljes remegést a fa sűrű lombjai között.

– Ó, te szerencsétlen tökfej, te – szólt a költőnő bánatos hangon, amely egy fennkölt lélek háborgó indulatairól árulkodott –, hát a világon semmit se tudsz elintézni anélkül, hogy valami kavarodás süljön ki belőle? Mindössze annyit kívántam tőled, hogy mászkálj egy ablak alatt, és kapj fel egy ékszert, erre idejössz, és azt mondod, hogy…

– De Liz! – szólt a fa panaszosán.

– Hiszen a dolog nehezét én vállaltam! Amit terád bíztam, azt egy hároméves gyerek is meg tudta volna csinálni. Te pedig…

– De Liz! Hát hányszor mondjam, nem találtam meg az ékszert. Ott voltam én, amint kellett, de nem tudtam megtalálni azt a holmit!

– Nem tudtad megtalálni! – Miss Peavey formás cipellőivel idegesen toporzékolt a puha gyepen. – Nem láttad a szemedtől! Mert nem kerested!

– Dehogynem kerestem. Becsületszavamra, nagyon is kerestem!

– Nahát, pedig az az ékszer ott volt. Magam hajítottam ki az ablakon abban a pillanatban, amikor kialudt a világosság.

– Akkor valaki biztosan már előbb ott volt, és elhalászta előlem.

– Ki a csoda lehetett ott már előbb? Mindenki odafönt volt a szobában, ahol én voltam. Biztos ez vajon? Bizt…

A költőnő elnémult. Két emberi alakot pillantott meg, akik éppen most érkeztek a taxusfasorba. Fojtott suttogással figyelmeztette társát:

– Pszt! Csönd legyen! Valaki jön!

A betolakodók közül, akik miatt Miss Peavey kénytelen volt felfüggeszteni a társalgást, az egyik egy magas szőke leány volt, a másik pedig egy még magasabb, elegáns, vakító fehér flanellbe öltözött fiatalember, aki monokliján át sugárzó tekintettel nézett le a leányra. Miss Peavey vizsga szemmel figyelte a közeledőket. Amint így maga előtt látta őket, hirtelen keresztülvillant az agyán egy gondolat. Psmith irányában csak bizalmatlanságot érzett azóta, hogy Mr. Cootes leleplezte a szélhámoskodó álköltőt, s miután gyakran látta őt együtt Eve-vel, gyanúját most a leányra is kiterjesztette. Hiszen az is lehet, hogy az egész csak véletlen barátság, és itt a kastélyban kezdődött. De Miss Peavey mindig úgy érezte, hogy Eve-et jó lesz figyelni. És most, hogy megint együtt látta őket, hirtelen eszébe jutott, hogy a tegnap esti összejövetelen, a nagy szalonban, nem látta Eve-et. Igaz, hogy nagyon sokan voltak ott, de Eve meglehetősen feltűnő jelenség, és Miss Peavey egészen biztosan tudta, hogy észrevette volna őt, ha ott lett volna. És ha nem volt a szalonban, miért ne lehetett volna a teraszon? Hogy valaki volt a teraszon az este, az biztos.

Akármennyire szidta is Cootest Miss Peavey, szíve mélyén meg volt győződve, hogy ha az ékszer csakugyan ott feküdt volna az ablak alatt, barátja megtalálta volna minden ügyetlensége ellenére is.

– Ó, jó reggelt, Mr. McTodd – turbékolta. – Jaj, engem úgy felizgatott ez a rémes ügy! Kegyedet nem, Miss Halliday?

– De, nagyon – felelte Eve, és soha igazabbat nem mondott.

Ami Psmitht illette, ő még derűsebb és vidámabb volt, mint egyébkor. Áttekintette a dolgok állását, és úgy találta, hogy szép az élet. Különösen azért örült, mert sikerült rávennie Eve-et, hogy sétáljon vele egyet, és tekintse meg a kis vityillót az erdőben. Már attól félt, hogy az a tegnap esti beszélgetés ott a teraszon végzetes hatással lesz a barátságukra. Most tele volt szeretettel és jóindulattal, amit kiterjesztett az egész emberiségre – még Miss Peaveyre is –, és kábító mosollyal ajándékozta meg a költőnőt.

– Igyekeznünk kell – szólt –, hogy az életet a derűs oldaláról nézzük. Kétségtelenül igen sajnálatos, hogy tegnap esti előadásomat azon az áron kellett abbahagyni, hogy a Keeble-vagyon húszezer fonttal apadt, de ne felejtsük el: ha nem jött volna közbe idejében ez az ékszerrablás, akkor még vagy egy óráig folytattam volna a felolvasást. Én ilyen vagyok. Barátaim sokszor mondják, hogyha én egyszer elkezdek beszélni, akkor csak valami égszakadás-földindulás állíthat meg. De persze mindennek megvan az árnyoldala is, és ez a tegnap esti felfordulás bizonyára megrázta kissé az idegeit?

– Rémesen megijedtem – mondta Miss Peavey. Könnyedén megborzongott, és Eve-hez fordult. – Kegyed nem, Miss Halliday?

– Én nem voltam ott – felelt Eve szórakozottan.

– Miss Hallidaynek ugyanis az utóbbi napokban alkalma volt bizonyos tapasztalatokat szerezni az én szónoki készségemet illetően, miáltal igen józanul és helyesen úgy határozott, hogy nem akar többet hallani tőlem, mint amennyi feltétlenül szükséges. Eleinte, bevallom, fájt ez nekem egy kicsit, de aztán gondolkoztam a dolgon, és beláttam, hogy tökéletesen igaza van; én csak becsülni tudom e magatartásáért. De tessék, már megint beszélek és beszélek, pedig láthatnám, hogy egyedül óhajt lenni, Miss Peavey! Éppen ezért most magára hagyjuk, hogy elmélkedjék. Bizonyára olyan gondolatokban zavartuk meg, amelyeknek az eredménye valami szép szonett vagy ballada, vagy más efféle költői mű lett volna. Jöjjön, Miss Halliday. Visszataszító egy nőszemély – szólt aztán Eve-hez, mihelyt hallótávolságon kívül voltak –, fel nem tudom fogni, mi szükség van rá ezen a világon. Szeretem hinni, hogy mindennek e földön valami hasznos rendeltetése van. De hogy Miss Peaveyt mi okból szabadították ránk a fölöttes hatóságok, az túlmegy az én értelmem határain. Ha csak látom, rosszul leszek.

Miss Peavey, aki nem hallotta e kíméletlen bírálatot, utánuk nézett, míg el nem tűntek előle, aztán izgatottan fordult a fa irányába, melynek lombjai közt szövetségese rejtőzködött.

– Ed!

– He? – hangzott fojtott hangon Cootes válasza.

– Hallottad?

– Nem.

– Szentséges egek! – jaj dúlt fel kétségbeesetten Miss Peavey. – Most meg megsüketült! Az a lány… nem hallottad, mit mondott? Hogy ő nem volt a szalonban, mikor kialudt a világosság! Ed, ez lent volt a teraszon, ez ott volt és fölszedte az ékszert! És ha nem rejtették annak a McTodd-alaknak az erdei kunyhójába, hát hajlandó vagyok leharapni a saját fejemet.

Eve, oldalán a nyájasan csevegő Psmithszel, továbbhaladt az erdőn át. Azon gondolkozott, miért jött el tulajdonképpen. Érezte, hogy a tegnap este történtek után nagyon hűvösnek és tartózkodónak kéne lennie ezzel a fiatalemberrel. De valahogy olyan nehéz volt hűvösnek és tartózkodónak lennie Psmithszel szemben. Mire a kis tisztáshoz értek, ahonnan már látszott az alacsony kicsi kunyhó, furcsa ablakaival, mázolt ajtajával, addigra Eve, akinek mindig gyorsan változott a hangulata, már-már azon a ponton volt, hogy majdnem sikerült megfeledkeznie a gondjairól.

– Micsoda rémes hely! – kiáltott fel. – Ugyan mire kell ez magának?

– Csak búvóhelynek – felelt Psmith, és elővette a kulcsát. – Hiszen tudja, hogy egy fogékony, finom léleknek milyen szüksége van ilyen menedékhelyre. Ebben a mi viharzó századunkban a gondolkozó ember számára egyenesen életszükséglet, hogy legyen egy zuga, bármilyen szerény is, ahol egyedül lehet.

– De maga nem gondolkozó ember.

– Most igazságtalan volt irántam. Az utóbbi pár napban rendkívül sokat gondolkoztam. És e túlfeszített agymunkának meg is adtam az árát. Ez a vadul zajló élet itt, Blandingsben tönkre fog tenni. Fekete karikák vannak a szemem alatt, és fekete karikák táncolnak előttem. – Kinyitotta az ajtót. – Na, itt vagyunk. Bekukkant egy percre?

Eve belépett. Az egyetlen szoba mindenben megfelelt a kunyhó külsejének. Volt benne egy piros térítővel letakart asztal, egy szék, három kitömött madár üveg alatt a falon, és egy kis lószőr dívány. Kellemetlen, dohos szag töltötte be az egész helyiséget, mintha nemrégiben egy sajt múlt volna ki benne keserves kínok között. Eve utálkozva megborzongott.

– Megértem ezt a néma kritikát – mondta Psmith. – Bizonyára azt gondolja most, hogy a blandingsi erdőkerülők nyilván legtöbbre tartják az egyszerű életmódot és az emelkedett gondolkozást. Erős, nyers férfiak ezek, akik nem sokat adnak a berendezés finom, ízléses voltára. De rossznéven vehetjük-e ezt tőlük? Ha nekem kéne éjjel-nappal a vadorzókat hajszolnom, és szemmel tartanom a nyulakat, biztos, hogy szabad óráimban megelégedném bármilyen lakással, csak födele legyen. Éppen azért hívtam meg magát ebbe a kis odúmba, mert reméltem, hogy tanáccsal és útmutatással szolgálhat kisebb átalakításokra vonatkozóan. Biztos, hogy itt mindenre ráférne egy kis csinosítás, amit gyöngéd női kéz végezne. Nem akarna körülnézni egy kicsit és nyilatkozni, hogy mit lehetne itt csinálni? A tapétán, attól tartok, nem lehet változtatni, de minden egyéb tekintetben korlátlanul intézkedhetik.

Eve körülnézett.

– Hát – kezdte kétkedőén –, nem hinném, hogy… Hirtelen abbahagyta, és forogni kezdett vele a szoba: félig elrejtve, a rongyos függöny mögött, az ablakpárkányon egy nagy virágcserép állt, amelyben muskátli virított. És a virágcserép oldalán széles fehér festékfolt díszlett.

– Mit akart mondani? – kérdezte Psmith udvariasan.

Eve nem felelt. Nem is hallotta a kérdést. Forgott vele a világ. Szörnyű gyanú ébredt benne.

– A virágot csodálja? – szólt Psmith. – Fent a kastélyban akadtam rá ma reggel, és elcsórtam. Gondoltam, barátságosabbá fogja tenni ezt a szobát.

Eve kutató szemmel figyelve a férfit, amint az a virágcserépre nézett, arra a következtetésre jutott, hogy gyanúja nevetséges. Lehetetlen, hogy ez a derűs nyugalom valami bűnt leplezzen.

– Hol találta?

– A hall egyik ablakában, ahol úgyszólván kárba veszett minden bája. Be kell vallanom, hogy csalódtam ebben a holmiban. Azt képzeltem róla, hogy majd viráglugassá varázsolja ezt az ócska tanyát, de szó sincs róla.

– Pedig gyönyörű muskátli.

– Én nem látom annak. Olyan, mintha rühes volna, vagy mi.

– Csak öntözni kéne.

– Az ám, de sajnos, úgy látszik, ennek a bájos kis fészeknek nincs vízellátása. Úgy képzeltem, hogy elődöm, mikor itt lakott, mindig elbaktatott a kastély hátsó kapujáig, és onnan cipelte a vizet, vödörben. Ám, ha ez a nyavalygó palánta azt képzeli, hogy én majd egész nap ide-oda fogok loholni frissítőért, végzetesen téved. Holnap a szemétládába vándorol.

Eve lehunyta a szemét. Elszoruló szívvel érezte, hogy elkövetkezett a döntő pillanat. Úgy érezte magát, mint a játékos, aki egyetlen lapra tesz fel mindent.

– Ugyan, micsoda beszéd – mondta, és a hangja remegett, pedig nagyon iparkodott fegyelmezni magát. – Adja inkább nekem. Én majd gondozom. Éppen ilyesmit szeretnék a szobámba.

– Kérem, parancsoljon vele – mondta Psmith. – Igaz, hogy nem az enyém, de azért kérem, parancsoljon vele. És legyen szabad azt is megjegyeznem: nagyon biztató rám nézve, hogy ilyen jó szívvel fogad tőlem ajándékokat. Ugyanis köztudomású dolog, hogy nincs csalhatatlanabb jele az ébredezni kezdő isteni érzésnek, a szerelemnek, mint az imádótól származó ajándékoknak ez a szíves fogadása. Haladunk, haladunk.

– Ilyesmiről szó sincs – mondta Eve. Csillogott a szeme, és ujjongott a szíve. Örömében, hogy gyanúját alaptalannak látta, tudatossá vált benne, milyen meleg barátságot érez e furcsa fiatalember iránt.

– Bocsánat – szólt Psmith határozottan –, én egy elismert tekintély szavait idéztem: Belle néniét, a Házi Tereferéből.

– Most megyek – szólt Eve. Felvette a virágcserepet, és magához szorította. – Dolgoznom kell.

– Dolgozni, dolgozni, mindig dolgozni! – sóhajtott Psmith. – Korunk átka. Hát jó, akkor visszakísérem a cellájáig.

– Nem kísér vissza. Akarom mondani: nagyon köszönöm a szíves ajánlkozást, de egyedül akarok lenni.

– Egyedül? – kérdezte Psmith, és csodálkozva nézett a lányra. – Mikor alkalma volna velem lenni? Igazán különös.

– Isten vele – mondta Eve. – Köszönöm a vendégszeretetét és bőkezűségét. Én meg majd keresek egy-két párnát, térítőt, miegyebet, amivel derűsebbé lehet tenni ezt a kis házat.

– Azt a maga jelenléte is megteszi – szólt Psmith, mialatt vendégét az ajtóhoz kísérte. – Mellesleg, visszatérve tegnap esti beszélgetésünkre: mikor feleségül kértem, elfelejtettem megemlítem, hogy kártyamutatványokat is tudok.

– Igazán?

– Azonkívül elég jól tudom utánozni a macskát, amint a kölykeit hívja. Ez magánál nem számít? Gondolja csak meg! Mennyi hasznát veszi az ember ezeknek a dolgoknak a hosszú téli estéken!

– De én nem leszek ott, mikor maga macskákat fog utánozni a hosszú téli estéken.

– Azt hiszem, téved. Ha úgy magam elé képzelem kicsiny otthonomat, világosan látom magát, amint ott ül a kandalló előtt. Szobalánya valami bő, puha holmiba bújtatta. Szép szemében a tűz lobogó fénye tükröződik. Tekintve, hogy az egész délutánt vásárlással töltötte, kellemes fáradtságot érez, de annyira nem fáradt, hogy ne tudna kiválasztani egy kártyát, bármelyik kártyát, a pakliból, amelyet elébe tartok…

– Isten vele – szólt Eve.

– Hát, ha nem lehet másképp, isten vele. Egyelőre. Láthatom később?

– Azt hiszem, igen.

– Kitűnő! Számolni fogom a perceket.

Eve sietve távozott. Virágcserepét a karjában szorongatva, úgy érezte magát, mint egy gyerek, aki karácsonyi csomagját készül kibontani. Ám mielőtt még messzebbre ért volna, egy kiáltás állította meg, és visszanézve megpillantotta Psmitht, aki kecsesen ügetett felé.

– Van még egy perce számomra? – kérdezte Psmith.

– Hogyne.

– Még azt is meg kellett volna említenem az előbb, hogy el tudom szavalni a Gunga-Din-t is. Fog ezen gondolkozni egy kicsit?

– Fogok.

– Köszönöm – szólt Psmith. – Köszönöm. Úgy érzem, ez döntő súllyal eshet a latba!

Megemelte kalapját, és tovanyargalt.

Eve nem tudott tovább várni. Psmith eltűnt a láthatárról, az erdő csendes és néptelen volt. Madarak csicseregtek a lombok között, és a nap kis aranyfoltokkal tarkázta a földet. Eve körülnézett, aztán lekuporodott egy fa alá.

A madárdal elhalt. A nap fénye kihunyt. Az erdő hideg és sötét lett. Mert Eve megdermedt szívvel, üres tekintettel bámult az előtte fekvő kis porhanyós földhalomra; a kis földhalomra, amit újra és újra átkutatott, lázas, hiábavaló igyekezettel, hogy megtalálja a nyakéket, ami azonban nem volt ott.

Az üres virágcserép gúnyosan vigyorgott a lányra.

TIZENHARMADIK FEJEZET

PSMITH VENDÉGEKET FOGAD

1

A Blandings-kastély fel volt bolygatva, a padlástól a pincéig. Lámpák égtek, kiáltozások hangzottak, csengők szóltak. Az egész óriási épületben végig, mindenütt olyan sürgés-forgás volt, mint egy kaszárnyában, az ezred elvonulásának előestéjén. A vacsorának vége volt, és a csapat az utolsó előkészületekkel foglalatoskodott, mielőtt autóseregén elindulna Shifleybe, a megyebálra. A vendégszobákban minden emeleten Reggie-k igazgatták lázas igyekezettel újabb és újabb fehér nyakkendőjüket, miután az előbbi az utolsó percben tökéletlennek bizonyult; Bertie-k kefélték már amúgy is vakító fényű hajukat; és Claude-ok kiabáltak a folyosókon át Archie-knek sértő feltevéseket zsebkendőjük eltűnésére vonatkozóan. Inasok röpültek ide-oda a folyosókon, mint a fecskék, komornak szaladgáltak a szobákba ki-be. A lárma betöltötte a kastély minden zugát. Nagy bosszúságára a Kiváló Baxternek, aki a könyvtárban éppen okmányait vizsgálta át, hogy másnap reggel örökre távozzon a Blandings-kastélyból.

Bosszantotta a lárma Lord Emswortht is, aki tudni sem akarván a megyebálról, visszavonult a szobájába egy, a kerti dísznövényekről szóló könyvvel.

Zavarta Beachnek, a komornyiknak nyugalmát is, aki az ebédlőasztal körül kifejtett tevékenykedése után egy üveg portóival igyekezett felüdíteni magát a házvezetőnő szobájában.

Az egész házban egyedül Eve Halliday volt az, aki nem törődött a lármával. Túlságosan fel volt háborodva, hogysem egyébre is tudott volna figyelni, mint a maga sötét gondolataira. Amint kisétált a teraszra, hogy egyedül legyen, fogait összeszorította, és kék szeme harciasan csillogott. Eve önérzetes leány volt, és az ilyen ember mindent inkább elvisel, mint azt, hogy bolonddá tegye valaki, akár a sors, akár embertársa. A helyzet kellemetlenségét fokozta, hogy Eve-et mindkét részről érte efféle méltatlanság. De míg a sors ellen csak parázsló lázadozást érzett, Psmith iránti ellenséges indulata lobogó lánggal égett.

Mikor eszébe jutott, milyen gyerekes hiszékenységgel fogadta Psmith ostoba meséjét, amivel azt magyarázta, miért tartózkodik Blandingsben álnéven – csak úgy vonaglott a szégyenkezéstől. Psmith az egész idő alatt játszott vele… becsapta… és ami a legmegbocsáthatatlanabb, azt merészelte állítani, hogy szereti őt, Eve-et, és – itt Eve arca megint lángba borult – már majdnem sikerült neki… megszerettetnie magát. Most hogy nevethet ezen…

Na, még azért nem győzték le. Felszegte állat, és gyorsabban kezdett járni. Psmith ravasz volt, de ő, Eve, még ravaszabb lesz. A játéknak még nincs vége…

– Hello!

Eve mellett felvillant egy fehér mellény. Tündöklő cipők lépkedtek a füvön. Szőke haj ragyogott a csillagok fényében, a lehető legtökéletesebben kefélve és brillantinozva. Mindez együttvéve Freddie Threepwood őméltósága volt.

– Mi az, Freddie? – kérdezte Eve fásultan.

– Izé – szólt Freddie, és hangja az önsajnálat, valamint az Eve iránti részvét keveréke volt. – Rémesen kár, hogy nem jön maga is abba a ricsajba.

– Én igazán nem bánom.

– De én bánom, az ördögbe is! Az egész hűhó nem ér semmit maga nélkül. És én már új tánclépéseket is gyakoroltam gramofonra.

– Lesz ott elég lány, akivel táncolhat.

– Nekem nem kellenek más lányok, ördög vigye őket. Nekem maga kell.

– Nagyon kedves magától – mondta Eve a szokottnál kissé enyhébb hangon. Iparkodott arra gondolni, mint eddig is annyiszor, hogy Freddie végre is jót akar. – De nem lehet segíteni a dolgon. Én itt csak alkalmazott vagyok, nem vendég. Engem nem hívtak meg.

– Tudom. Hiszen éppen ez a legborzasztóbb az egészben. Minden olyan, mint az a film, amit egyszer láttam: Modern Hamupipőke. Csakhogy ott a leány elszökött a bálba, álruhában, tudja, és remekül mulatott. Bárcsak az élet valamivel jobban hasonlítana a mozihoz!

– Hát ami azt illeti, tegnap például éppen elég filmszerűen történt minden, mikor este… Ó!

Eve hirtelen elhallgatott. Szíve nagyot dobbant. Neki Freddie jelenléte mindig és elkerülhetetlenül csak az örökös házassági ajánlatokat jelentette, miáltal teljesen megfeledkezett a fiatalember jellemének egy másik, sokkal érdekesebb vonásáról, amelyikről Mr. Keeble révén szerzett tudomást market-blandingsi találkozásuk során. Most egész másképpen nézett Freddie-re.

– Valami baj van? – kérdezte Freddie.

Eve izgatottan kapaszkodott Freddie-be, és kabátujjánál fogva húzta magával, hogy távolabb legyenek a háztól. Nem mintha erre szükség lett volna, mert odabent továbbra is szüntelenül sürögtek-forogtak, lármáztak.

– Freddie – suttogta –, ide figyeljen! Tegnap délután, mikor magától elváltam, találkoztam Mr. Keeble-lel, és ő elmondott nekem mindent, hogy hogyan akarták maguk ellopni Lady Constance nyakékét!

– Szent isten! – kiáltott Freddie, és akkorát ugrott, mint egy partra vetett hal.

– Énnekem van egy ötletem – mondta Eve.

Csakugyan volt egy ötlete, mégpedig ebben a pillanatban támadt. Mindeddig, noha vitézül fölszegte fejét, és biztatta magát, hogy még nem győzték le, a játék még nem ért véget, lelkében egy hang azt súgta, hogy mindez üres hencegés. – Mit fogsz csinálni? – kérdezte a hang. És ő bizony nem tudott rá felelni. De most, hogy Freddie is itt van, mint szövetséges, már tudna cselekedni.

– Mindent elmondott? – mormolta Freddie sápadtan. Sohasem volt nagy véleménnyel Joseph bácsi észbéli képességei felől, de azt hitte, hogy egy ilyenfajta titkot csak meg tud őrizni. Csaknem pontosan ugyanúgy gondolkozott most Mr. Keeble-ről, mint Mr. Keeble őróla, Eve-vel való találkozásának első perceiben. És ennek az elmélkedésnek nála is olyan nyugtalanság volt az eredménye, mint annak idején idősebb cinkosánál. Ha egyszer ezekről a dolgokról beszélni kezdenek, gondolta Freddie felindultan, ki tudja, mi lesz a vége. Lelki szemei előtt már látta Lady Constance-et, aki értesült a cselszövényről, rajtaüt, és követeli a nyakéket. – Mindent elmondott? – hebegte, és mint annak idején Mr. Keeble, ő is a homlokát törölgette.

– Az nem baj – mondta Eve türelmetlenül. – Egyáltalán nem baj. Engem is megkért, hogy lopjam el a nyakéket.

– Magát? – hüledezett Freddie.

– Engem.

– Tyűűű! – kiáltott Freddie felvillanyozva. – Hát szóval akkor maga volt az, aki megkaparintotta a holmit tegnap este?

– Én, igen. De…

Freddie egy percig az irigység démonával küzdött. De aztán felülkerekedtek jobb érzései. Győzött a férfias nagylelkűség. Gyöngéden megveregette Eve kezét.

– Kislány – mormolta –, senki másnak nem kívánom olyan tiszta szívből azt az ezer csikót, mint magának. Ha már én nem kaphattam meg, tudja. Kislány…

– Ugyan, hallgasson! – kiáltott Eve. – Én nem az ezer fontért tettem. Nem akartam én pénzt Mr. Keeble-től…

– Nem akart pénzt tőle! – csodálkozott Freddie.

– Csak Phyllisen akartam segíteni. Barátnőm.

– Barátság! Ez aztán barátság! Barátság minden poklokon keresztül! – kiáltott Freddie mélyen megilletődve.

– Miket beszél?

– Bocsánat. Ez volt az alcíme egy filmnek: a Préri Nettnek, tudja. Csak úgy véletlenül eszembe jutott. A második részben, mikor a két pasas…

– Jó, jó, hagyja már.

– Csak úgy megemlítettem.

– Mondja, kérem…

– Mert úgy idepásszolt…

– Hagyja már abba!

– Igenis.

– Mondja – folytatta Eve –, Mr. McTodd is megy a bálba?

– He? Ja? Igen, azt hiszem.

– Hát akkor ide hallgasson. Ismeri maga azt a kis kunyhót, amit édesapja átengedett McToddnak?

– Kis kunyhót?

– Igen. A taxusallé utáni erdőben.

– Kunyhó? Sosem hallottam róla.

– Hát elég az hozzá, hogy McToddnak van egy kis kunyhója. És mihelyt a többiek elmentek a bálba, maga meg én elmegyünk abba a kis kunyhóba, és betörünk.

– Micsoda!

– Betörünk!

– Betörünk?

– Igen, betörünk. Freddie nagyot nyelt.

– De nézze, drágám – szólt panaszosan –, ez túlságosan magas nekem. És így értelme sincs.

Eve iparkodott türelmes maradni. Elvégre lehet, hogy túlságosan vadul fogott a dologhoz. Ezért hát legyőzte magában a vágyat, hogy Freddie-t jól fejbe verje, és igyekezett lassan, érthetően beszélni, lehetőleg röviden.

– Megmagyarázhatom, ha figyel, és nem szól közbe egy szót sem. Ez az ember, aki McToddnak mondja magát, nem McTodd. Tolvaj, aki úgy jutott be ide, hogy McToddnak adta ki magát. Tegnap este ellopta a nyakéket, és elrejtette a kunyhójába.

– Mondok valamit!

– Ne szóljon közbe. Tudom, hogy odarejtette, tehát, amint ő is elment a bálba, és tiszta a levegő, odamegyünk és addig kutatunk az ékszer után, amíg meg nem találjuk.

– Mondok valamit!

Eve még egyszer megpróbált uralkodni türelmetlenségén.

– Mi az?

– Csakugyan azt hiszi, hogy a nyakék annál a pasasnál van?

– Tudom!

– Hiszen akkor minden a legnagyobb rendben van, én őt ugyanis azért hoztam ide, hogy lopja el az ékszert Joseph bácsi számára!

– Micsoda?

– Hát persze. Tudja, kétségeim voltak, vajon én meg tudok-e majd birkózni ezzel a feladattal, hát beszerveztem ezt az alakot.

– Maga hozta ide? Vagyis: érte küldött, és utasította, hogy McTodd néven szerepeljen?

– Nem, nem egészen. Mindenesetre ide mint McTodd jött, amennyire a dolgokból következtetni tudok. De előzőleg én már beszéltem vele, és megkértem, hogy csórja el a nyakéket.

– Szóval maga jól ismeri?! Barátja?

– Azt éppen nem mondhatom. De azt mondja, nagyon jó barátja Phyllisnek és a férjének.

– Ezt ő mondta?

– Csakis.

– Mikor?

– A vonatban.

– Igen, de mikor? Mielőtt maga közölte vele, hogy miért kell ellopni az ékszert, vagy utána?

– He? Hadd gondolkozzam egy percig. Utána.

– Biztos?

– Biztos.

– Mondjon el pontosan mindent – szólt Eve. – Egyelőre nem értek semmit az egészből.

Freddie összeszedte a gondolatait.

– Hát várjunk csak. Úgy kezdődött, hogy én azt mondtam Joseph bácsinak, hogy majd én elcsórom a nyakéket és odaadom neki, ő meg azt mondta, hogyha ez sikerül, ad nekem ezer ficcset. Azaz tulajdonképpen kétezret, ami szerintem nagyon tisztességes tőle. Eddig világos?

– Igen.

– Na, aztán egy kicsit begyulladtam. Tudja, kezdtem azon gondolkozni, nem haraptam-e nagyobb falatot, mint amekkorát meg tudok rágni.

– Igen.

– És akkor olvastam az újságban azt a hirdetést.

– Hirdetést! Miféle hirdetést?

– Volt egy hirdetés a lapban, az állt benne, hogy akinek valami elintéznivalója van, az egyszerűen forduljon ehhez a fickóhoz. Hát én írtam neki, fölmentem Londonba, és beszéltem vele a Piccadilly Palace előcsarnokában. Csak, szerencsétlenségemre, megígértem az öregemnek, hogy a tizenkettő ötvenes vonattal hazajövök, és így a beszélgetés közepén el kellett jönnöm. Azóta párszor eszembe jutott, hogy az a pasas micsoda marhának tarthatott engem. Mert, tudja, mindössze ennyit mondtam neki: „Hajlandó lenne ellopni a nagynéném nyakékét?”, és azzal már el is nyargaltam, hogy elérjem a vonatomat. Nem gondoltam, hogy valaha az életben még találkozom vele, de ahogy beültem az ötórás vonatba, a tizenkettő ötvenest lekéstem, hát ott volt ő is, életnagyságban, a szomszéd fülkéből meg egyszerre csak előtermett az öregem, és bemutatta őt, mint McToddot, amire ő azt mondta nekem, hogy ő nem McTodd, csak úgy tesz, mintha McTodd lenne.

– Nem találta ezt maga különösnek?

– Hát furának fura volt mindenesetre.

– Nem kérdezte meg tőle, mi az oka ennek a fura viselkedésnek?

– Megkérdeztem én bizony. De nem akarta megmondani. Aztán ő kérdezett meg engem, miért akarom, hogy ellopja Connie néni nyakékét, és akkor nekem eszembe jutott, hogy milyen jól megy a dolog, már úgy értem, milyen egyszerűvé tesz mindent az a körülmény, hogy ez az alak is éppen a kastélyba készül. Aztán elmeséltem neki a Phyllis históriáját, és akkor említette ő meg, hogy évek óta legjobb barátja Phyllisnek és a férjének, így aztán megállapodtunk benne, hogy ő ellopja az ékszert, és ideadja. Meg kell mondanom, hogy meglehetősen rokonszenveztem a fickóval. Azt mondotta, nem kér pénzt a csórásért.

Eve keserűen nevetett.

– Miért is kért volna, ha egyszer hozzájuthat húszezer font értékű gyémánthoz, és megtarthatja magának?! Ó, Freddie, azt hittem, ezen még maga is keresztüllát. Hát maga elmegy egy vadidegenhez, közli vele, hogy van itt egy értékes nyakék, ami csak arra vár, hogy ellopják, találkozik is vele, amikor lopni indul, és ezek után még megbízik benne, pusztán azért, mert ő azt állítja, hogy ismeri Phyllist, holott nem is hallott róla soha, amíg maga nem említette?! Freddie, Freddie, nahát!…

Freddie őméltósága megvakarta gyönyörűen borotvált állat.

– Na ja, ha így nézzük az ügyet – szólt –, be kell ismernem, hogy a dolog kicsit gyanús. De ez a fickó olyan rendes pofának látszott. Vidám, meg minden. Nekem tetszett ez a pasi.

– Ostobaság!

– Miért, magának is tetszett. Akarom mondani, sülve-főve együtt volt vele.

– Én gyűlölöm – mondta Eve haragosan. – Bár sose láttam volna! És akármi legyek, ha tűröm, hogy megugorjék a nyakékkel, és szegény kis Phyllist megfossza a pénzétől, inkább… inkább…

Komor elszántsággal szegte állat az égnek. Freddie elragadtatással nézte.

– Nahát, milyen csodálatos lány maga! – szólt.

– Nem fog megugrani vele, inkább lerombolom az egész kunyhót!

– Mikor így felkapja a fejét, úgy emlékeztet arra a Hogyishíjakra, arra a sztárra, tudja, arra a lányra, aki a főszerepet játszotta az Egy kéjenc hitvesében. Csakhogy – tette hozzá Freddie gyorsan – az félig sem olyan csinos, mint maga. Ejnye, én már úgy örültem ennek a megyebálnak, de most, hogy így történt a dolog, egyáltalán nem bánt, hogy elmulasztom. Talán, izé, valahogy közelebb hoz bennünket egymáshoz ez az ügy, ha ért engem. De igazán, tréfán kívül, nem gondolja, hogy egy szép napon felébredhet szívében a…

– Persze, lámpára is szükségünk lesz – mondta Eve.

– He?

– Lámpára, hogy lássunk a kunyhóban. Tud szerezni lámpát?

Freddie kénytelen volt megállapítani, hogy az ő ideje nem érkezett még el.

– Lámpát? Igen, persze. Valószínűleg.

– Jobb lesz, ha kettőt szerez – mondta Eve. – És jöjjön ide értem körülbelül félórával azután, hogy mindenki elment a bálba.

2

Psmith kis kéjlakának nappali szobája még legjobb napjaiban sem volt valami különösen mutatós, de most, mikor Eve, munkájában szünetet tartva, lámpája világánál széjjelnézett benne – körülbelül egy órával a fentebbi társalgás után –, a feldúltságnak és pusztulásnak olyan elszomorító képét nyújtotta, hogy az egyszerű erdőőr, akinek egykor otthonául szolgált, bizonyára megijedt volna tőle. Még Freddie is, aki pedig felületes megfigyelő volt, elképedt a felfordulás láttán, amelynek előidézésében ő is részes volt.

– Tyűha! – szólt. – Itt ugyan szépen összeromboltunk mindent!

Ez nem volt túlzás. Eve azért jött a kunyhóba, hogy kutasson, és kutatott is alaposan. A szőnyeg tépetten, rendetlen halomban hevert a fal mellett. Az asztal fel volt fordítva. A padló deszkáit felfeszítették, a kandalló tégláit szétszedték. A lószőr dívány cafatokra szakadt, az egyetlen kis vánkos a sarokba dobva búslakodott, és a töltés szétszóródott a világ négy tája felé. Korom borított mindent, a falakat, a padlót, a kandallót, Freddie-t. A kandalló előtt egypár döglött denevér feküdt, akkor estek le, mikor Freddie felmászott a kéménybe, amelyet hét hónapja nem tisztogattak. Ez a szoba sohasem volt elegáns, de most még csak barátságosnak sem lehetett mondani.

Eve nem felelt. Lázas ingerültséget érzett – belátta, hogy igazságtalanul – lovaglás és készséges segítőtársa iránt. Hogy haragudott, mert nem találta az ékszert, az érthető volt, de ahhoz semmi joga nem volt, hogy Freddie-re haragudjék. Nem az ő hibája volt, hogy a kéményből korom hullott gyémánt helyett. Ő nyakéket várt, és döglött denevért kapott: ezért inkább részvét illette, nem bírálat. De azért Eve, amint elnézte Freddie kormos arcát, sokért nem adta volna, ha a fejéhez vághatott volna valamit. Freddie ugyanis ama szerencsétlen flótások csoportjába tartozott, akiket mindenki hibáztat, ha valami baj van.

– Hát az ékszer nincs itt, az biztos – mondta Freddie torokhangon, a szája ugyanis tele volt korommal.

– Azt én is tudom – mondta Eve. – De nem ez az egyetlen helyiség ebben a házban.

– Gondolja, hogy odafenn van elrejtve?

– Vagy lent.

Freddie megrázta a fejét.

– Fent kell lennie, ha egyáltalán van valahol. Mert, megjegyzem, lent nincs.

– Hát a pince? – szólt Eve. – Fogja a lámpáját, és menjen le, nézzen körül.

Segítőtársa keblének mélyén most először ütötte fel a fejét valami berzenkedés. Mindeddig szelíden fogadta a parancsokat, és végre is hajtott mindent, előzékenyen és gyorsan. Férfias kitartása még akkor sem hagyta cserben, mikor az első koromzáportól fuldokolva, kénytelen volt menekülni a kandallótól, mindössze egy ijedt „Nahát!” kiáltás hagyta el ajkait, aztán vitézül újrakezdte a rohamot. De most láthatóan habozott.

– Na, menjen már – mondta Eve türelmetlenül.

– Igen, de, megjegyzem, izé…

– Mi baj?

– Nem hinném, hogy a fickó odalent rejtette el az ékszert. Arra szavazok, hogy inkább fent keressük.

– Ne legyen ostoba, Freddie. Éppen úgy lent is elrejthette.

– Jó, de az igazat megvallva, tudja, én nem szeretnék lemenni semmiféle vacak pincébe, ha nem venné rossznéven.

– De miért nem?

– A bogarak. Mindig irtóztam a bogaraktól. Gyerekkorom óta.

Eve ajkába harapott. Azt a kétségbeesést érezte, amely Miss Peaveyt is olyan gyakran elkeserítette, mikor valamely kényes feladathoz Cootes segítségét vette igénybe, s amelyet erős lelkű nők éreznek az ilyen percekben a férfi gyámoltalansága miatt. Ő, Eve, hogy célját elérje, akár derékig gázolt volna egy bogártengeren át. De ösztönével, ezzel a hatodik érzékkel, amely pontosan megsúgja a nőknek, mi az a határ, amelyen túl a férfi már nincs hatalmukban, megérezte, hogy Freddie, aki egyébként viasz volt a kezében, ezen az egy ponton sziklaszilárdnak fog bizonyulni, ezért nem is erőltette tovább a dolgot.

– Jó – mondta. – Majd én megyek le a pincébe. Maga meg menjen fel.

– Mit akarok mondani, csakugyan nem veszi rossznéven?

Eve fogta a lámpát, és otthagyta a félénk ifjút.

Ahhoz képest, hogy Eve milyen vasakaratú, megingathatatlanul céltudatos leány volt, nagyon futólag vizsgálta át a pincét. Határozott megkönnyebbülést érzett, mikor a legfelső lépcsőn állva, a lámpa fényénél látta, milyen kicsi és kopár az egész. Mert noha a bogarak nem ijesztették volna meg, volt egy gyönge oldala. Rémesen félt a patkányoktól. A lámpa sugarai egyetlen ilyen futkározó szörnyeteget sem világítottak meg, de Eve mégis habozott egy percig, mielőtt rászánta magát, hogy lemegy. Ezekről a patkányokról sosem lehet biztosat tudni. Cselből úgy tesznek, mintha nem volnának, aztán egyszerre csak előteremnek, és az ember bokája körül ugrándoznak.

Eve visszaemlékezett, milyen gúnnyal illette Freddie-t nyúlszívűségéért, hát erőt vett magán, és lement.

Milyen különböző fogalmakat fed ez a szó, hogy „pince”! Éppúgy alkalmazható hatalmas, palackokkal szegélyezett föld alatti csarnokokra, mint amelyek a Blandings-kastély alatt húzódnak, mint egy ilyen földbe vájt lyukra. Ezt a pincét ugyan könnyen át lehet kutatni. Eve megkopogtatta valamennyi kőkockáját, és feszülten hallgatózva figyelte, nem kong-e üresen valamelyik – de nem. Lámpájával minden szögletbe bevilágított, de egyetlen repedést sem fedezett fel, amelybe egy nyakéket lehetett volna rejteni. Elégedetten állapította meg, hogy a pincében nincs egyéb, csak egy kis szénpor meg nyirkos dohosság, és örömmel távozott.

A pince, a konyha, a szoba már át volt kutatva, most csak az emeleti helyiségek voltak hátra. Bizonyára nincs több, mint kettő, ezek egyikét pedig Freddie már valószínűleg átvizsgálta. A nyomozás, ezek szerint, vége felé közeledik. Amint Eve megindult a keskeny lépcsőn az emelet felé, a lámpa remegett a kezében, és kísérteties árnyékot vetett. Most, amikor már közel volt a győzelem, kezdett hatással lenni rá a sok átélt izgalom.

Idegeinek tulajdonította azt is, hogy a szobából, pár lépésnyire attól a helytől, ahol most állt, halk köhögést hallott. De aztán fagyos borzadály futott végig rajta. Ez csak Freddie lehetett, gondolta, aki visszajött nyomozó körútjáról, és ha Freddie máris visszatért, mi mást jelenthet ez, mint azt, hogy az emelet – amitől pedig olyan sokat remélt – ugyanolyan üres, mint a ház többi része? Freddie nem tartozott a hűvös, fegyelmezett emberek közé. Ha megtalálta volna a nyakéket, két ugrással lent termett volna, torkaszakadtából kiáltozva. Ez a hallgatás csak rosszat jelenthet. Eve kinyitotta az ajtót, és gyorsan belépett.

– Freddie – kezdte, de a szó megakadt a torkán.

Nem Freddie volt az, aki köhögött. Psmith volt az. Ott ült a lószőr dívány maradványain, egy revolverrel játszadozott, és monokliján keresztül komolyan szemlélte a feldúlt otthon romjait.

3

– Jó estét – mondta Psmith.

Az ilyen filozófus, mint ő, nem szokott meglepetést elárulni. De érezni tagadhatatlanul érzett némi meglepetést. Mikor pár perce ugyanebben a szobában Freddie-vel találkozott, határozottan megdöbbent, de ennek jelenlétét illetően volt egy hozzávetőleges elmélete. Eve megjelenését azonban sehogy sem tudta megmagyarázni magának.

Ám holmi egyszerű meglepetés még sohasem akadályozta meg abban, hogy beszéljen. Rá is kezdte azonnal.

– Igazán nagyon kedves – mondta udvariasan felemelkedve –, hogy benézett. Nem foglal helyet? A díványra talán? Vagy inkább egy téglára?

Eve egyelőre képtelen volt egy szót is szólni. Szilárdul meg volt győződve, hogy a férfi tíz mérföldnyire van innen, Shifleyben, és így most még a lélegzete is elakadt, mint valami földöntúli csoda láttára. Pedig milyen egyszerű magyarázata volt a dolognak! Psmithnek két igen jó oka volt, hogy ne szerencséltesse jelenlétével a megyebált. Először is Shifley mindössze négy mérföldnyire volt a falutól, amelyben ő élete nagy részét töltötte, tehát valószínűleg találkozott volna egy sereg régi ismerőssel, és unalmas is, kényelmetlen is lett volna elmagyarázni nekik, miért változtatta a nevét McToddra. Másodszor pedig – bár nem gondolt rá, hogy az éjszaka folyamán behatol valaki a kis kunyhóba –, helyesnek ítélte, hogy a helyszínen tartózkodjék, hátha Mr. Cootesnak eszébe jut valami. Ezért hát, amint a kastély kiürült, és az utolsó autó is tovagördült, zsebre tette Mr. Cootes revolverét, és elindult az erdei lak felé.

Eve összeszedte magát. Nem tartozott azok közé a nők közé, akik a válság perceiben elvesztik a fejüket. Az első ijedtsége elmúlt, most elszánt és harcra kész volt.

– Hol van Mr. Threepwood? – kérdezte komoran.

– Odafent. Elraktároztam egy kis időre. Ne aggódjék Threepwood pajtásért. Rengeteg gondolkozni való ja van. Szilárd meggyőződése, hogy amint kimozdul, lelövöm.

– Úgy. Hát én le akarom tenni ezt a lámpát. Lesz szíves felállítani azt az asztalt?

– Hogyne. De… tudja, újonc vagyok ezen a téren… nem kéne most azt kiáltanom: „Fel a kezekkel!”… vagy valami ilyet?

– Lesz szíves felállítani azt az asztalt?

– Egy barátom, bizonyos Cootes, majd meg kell ismerkednie vele egyszer, ilyen alkalmakkor élesen és ellentmondást nem tűrőn kiáltja el magát: „Hé!” Ami engem illet, durvának találom ezt a kifejezést. De hát neki nagy gyakorlata van…

– Lesz szíves felállítani azt az asztalt?

– Természetesen. Úgy látom, szívesen hajlandó mellőzni a formaságokat. Ez esetben ezt a revolvert leteszem a kandallópárkányra, amíg csevegünk. Valami különös ellenszenv támadt bennem e holmi iránt. Ha nálam van, úgy érzem magam, mint a félelmetes Dán McGrew.

Eve letette a lámpát; egy percig csönd volt. Psmith elgondolkozva nézett körül. Felemelte a földről az egyik döglött denevért, és letakarta a zsebkendőjével.

– Ezt is csak anya szülte – mormolta kegyelettel. Eve a díványra ült.

– Mr…– Itt elhallgatott. – Nem nevezhetem Mr. McToddnak. Mi a neve, kérem?

– Ronald. Ronald Eustace.

– Csak van vezetékneve? – pattant fel Eve. – Vagy csak álneve van?

Psmith fájdalmas tekintettel nézett rá.

– Talán túl érzékeny vagyok – szólt –, de ez az utolsó megjegyzése igazán erős volt. Úgy látszik, azt képzeli rólam, hogy valami betörő vagy micsoda vagyok.

Eve kurtán felnevetett.

– Sajnálom, ha megbántottam. Most már nincs sok értelme a tettetésnek, nem igaz? Mi a neve?

– Psmith. A „p„ néma.

– Nahát. Mr. Psmith, remélem, sejti, miért vagyok itt?

– Azt hittem, azért jött, hogy beváltsa szíves ígéretét, hogy rendbe hozza egy kissé ezt a szobát. Talán nem sértem meg, ha nyíltan bevallom, hogy nekem a szoba jobban tetszett úgy, amint volt. Lehet, hogy mindaz, amit itt látok, legutolsó divat az ultramodern lakásberendező művészet terén, de én, úgy látszik, nagyon maradi vagyok. Shropshire-ben és a szomszédos grófságokban szájról szájra suttogják: „Psmith elmaradt. Semmi érzéke a modern élet követelményei iránt”. De komolyan, nem gondolja, hogy kissé túlzottan hangsúlyozta a bizarr elemet? Ez a korom… Ezek a döglött denevérek…

– Azért jöttem, hogy megszerezzem azt a nyakéket.

– Ah! a nyakéket.

– És meg is fogom szerezni.

Psmith a fejét rázta.

– Megbocsát – szólt –, de ezen a ponton különböznek a nézeteink. Nincs a világon még valaki, akinek olyan szívesen adnám oda a nyakéket, mint önnek, de bizonyos különleges körülmények folytán ez lehetetlen. Miss Halliday! Fiatal barátja odafent, úgy látom, félrevezette önt. Nem, hagyjon beszélni – szólt, kezét felemelve –, tudja, milyen élvezet az nekem. Én a következőképpen látom az ügyet. Azt ugyan még mindig nem értem, hogyan keveredett ön ebbe a dologba, annyi azonban mindenesetre világos, hogy Threepwood pajtásnak sikerült valamiképpen megnyernie az ön szolgálatait; ám sajnálattal vagyok kénytelen megjegyezni, hogy a szándék, amely őt e cselekedetében vezette, nem volt tiszta. Vagyis érthetőbben szólva, Mr. Threepwood olyasmibe van gabalyodva, amit Cootes pajtás – akit az imént említettem – röviden „huncutságnak” nevezne.

– Én…

– Bocsánat – szólt Psmith. – Ha még egypár percig türelemmel lesz, egykettőre befejezem a mondókámat, és a legnagyobb örömmel, készségesen és figyelmesen fogom meghallgatni esetleges megjegyzéseit. Eszembe jutott, amire különben ön is célzást tett éppen az előbb, hogy az én szerepem ebben a kis ügyben elég gyanús lehet a be nem avatottak szemében, hát jobbnak tartom, ha megmagyarázom, hogyan jutottam hozzá, hogy egy gyémánt nyakéket tartogatok magamnál, ami nem az enyém. De számítok női diszkréciójára, ne adja tovább az esetet.

– Lesz szíves végre…

– Egy pillanat. A dolog így áll: közös barátunknak, Mr. Keeble-nek van egy mostohalánya, ennek a férje bizonyos Jackson pajtás, aki, ha egyéb érdemei nem volnának is, be fog vonulni a történelembe ama tény folytán, hogy együtt járt iskolába velem, és a legjobb barátom. Sokat rúgtuk mi ketten a labdát a zöld gyepen, és…

Eve haragosan ugrott fel.

– Egy szót sem hiszek az egészből! – kiáltotta. – Mi értelme annak, hogy így próbál becsapni? Soha életében nem hallott Phyllisékről, amíg Freddie nem említette őket a vonatban…

– Higgye el…

– Nem hiszem el. Freddie azért hívta ide magát, hogy segítsen neki ellopni azt a nyakéket, amit aztán át kellett volna adnia Mr. Keeble-nek, hogy ő segítsen Phyllisen; erre maga megszerezte az ékszert, és most azon mesterkedik, hogy meg is tartsa.

Psmith felkapta a fejét. A monokli kiesett a szeméből.

– Hát mindenki benne van ebben a kis összeesküvésben? Talán maga is tagja Mr. Keeble segítőcsapatának?

– Mr. Keeble megkért, hogy próbáljam megszerezni számára a nyakéket.

Psmith elgondolkozva tette vissza a monoklit.

–Ez – szólt – egészen új megvilágításban tárja elém az esetet. Lehetséges vajon, hogy az egész idő alatt igazságtalan voltam Threepwood pajtáshoz? Be kell vallanom, hogy mikor megpillantottam őt az előbb, amint ott állt, miként Marius Karthágó romjain… a hasonlatot a klasszikusokból merítettem: gondos és költséges nevelés gyümölcse…, rögtön meggyanúsítottam azzal, hogy igyekszik keresztülhúzni mind az én számításomat, mind a főnökét, amennyiben meg akarja kaparintani a nyakéket, hogy aztán megtartsa magának. Eszembe sem jutott, hogy ő hasonló gyanút táplálhat irántam.

Eve odafutott hozzá, megragadta a karját.

– Mr. Psmith, csakugyan igaz ez? Maga csakugyan barátja Phyllisnek?

– Phyllis úgy tekint rám, mint nagyatyjára. Maga a barátnője?

– Együtt jártunk iskolába.

– Ez életem egyik legszebb pillanata – mondta Psmith melegen. – Úgy tűnik, mintha valamennyien egy nagy család tagjai volnánk.

– De én sohasem hallottam Phyllist magáról beszélni!

– Különös! – mondta Psmith. – Különös. Csak nem szégyellte az ő szegény barátját?

– Kit?

– Meg kell magyaráznom, hogy röviddel ezelőttig igen nehezen kerestem a kenyeremet: halakkal foglalkoztam a Billingsgate-piacon. Lehet, hogy Jackson ifjú nejében van valami nagyzoló vonás, őszintén szólva fel nem tettem róla, és restellte bevallani, hogy gyakran ült ugyanazon asztalnál egy halszakmabelivel…?

– Szent isten! – kiáltott Eve.

– Tessék?

– Smith… Halszakma… Hiszen akkor maga volt az, aki feljött Phyllishez, mikor én ott voltam nála! Éppen mielőtt ide lejöttem. Emlékszem, még mondta is Phyllis, mennyire sajnálja, hogy mi ketten nem találkoztunk! Azt mondta, maga éppen az a fajta ember, aki nekem… szóval azt mondta, szeretné, ha megismerkedném magával…

– Az ügy percről percre kellemesebb – szólt Psmith. – Ebből is látszik, hogy bennünket az Isten is egymásnak teremtett. Én vagyok a maga legjobb barátnőjének legjobb barátja, azonkívül mindkettőnkben van bizonyos hajlam az ékszerlopásra. Ezek után nehezen juthatna más következtetésre, mint hogy ikerlelkek vagyunk.

– Ugyan, hagyja már.

– Belekerülünk a Férjek és feleségek, akik együtt dolgoznak című sorozatba.

– Hol a nyakék?

– Na tessék. Mindig ez az üzleti hang. Nem hagyhatnók ezt későbbre?

– Nem.

– Hát jó.

Psmith átment a szobán, és levette a falról az üvegszekrényt, a kitömött madarakkal.

– Az egyetlen hely – szólt Eve megsemmisülten –, ahol eszünkbe sem jutott keresni!

Psmith kinyitotta a szekrényt, és elővette a középső madarat, a belsejébe nyúlt, és kihúzott belőle valamit, ami ragyogott és szikrázott a lámpafényben.

– Ó!

Eve csaknem szerelmesen simogatta meg az ékszert, amint előtte feküdt a kis asztalkán.

– Csodaszép!

– Meghiszem azt. Mondhatom, minden ékszer között, amit eddig loptam, ez a…

– Hé!

Eve ijedt sikollyal ejtette le a nyakéket. Psmith megfordult. Az ajtóban ott állt Mr. Cootes, és egy pisztolyt szegezett rájuk.

4

– Fel a kezekkel! – mondta Mr. Cootes azzal a nyers rövidséggel, amely azok sajátja, akik nem élvezték az előkelő otthon és a jó nevelés előnyeit. Harciasan közeledett, revolverét maga előtt tartva. Csinos, pici fegyver volt, akárcsak valami finom úrihölgy tulajdona lett volna. Az is volt; Mr. Cootes kölcsönkapta Miss Peaveytől, aki e pillanatban lépett a szobába; feketeezüst estélyi ruha volt rajta, vállát Rose Dubarry-belépő borította, és átszellemült arca lágyan fénylett a tompa világosságnál. Lecsapott az asztalkára, és felkapta a nyakéket. Mr. Cootes, bár bizonyára nagyon örült a zsákmánynak, nem vett róla tudomást, hanem továbbra is szigorú tekintettel figyelte Eve-et és Psmitht.

– Csak semmi huncutság – tanácsolta.

– Álmomban sem jutna eszembe – szólt Psmith barátságosan. – Ez itt – fordult most Eve-hez – Cootes pajtás, akiről már olyan sok szépet hallott.

Eve elhűlve bámult a költőnőre, aki a dolgok ilyetén fordulatával megelégedve, hanyag kíváncsisággal nézelődött a szobában.

– Miss Peavey! – kiáltott Eve. Az eseménydús éjszaka minden eseményei közt legmegdöbbentőbb volt, hogy Lady Constance túlfinomult lelkületű barátnője mint betörő jelent meg. – Miss Peavey!

– Na? – felelt a hölgy nyugodt kellemmel.

– Én… én…

– Miss Halliday valószínűleg azt akarja mondani – vágott közbe Psmith –, hogy kissé nehezen tudja követni a fejleményeket. Be kell vallanom, magam is zavarban vagyok. Azt persze mindig tudtam, hogy Cootes pajtásban van egy bizonyos… mondjuk talán így: birtoklási vágy, de önről azt hittem, csupa lélek és szellem, százszázalékos hófehér lélek.

– Ú-ú-ú-úgy? – szólt Miss Peavey igen mérsékelt érdeklődéssel.

– Azt képzeltem, hogy ön költőnő,

– Az is vagyok: költőnő! – vágott vissza hevesen Miss Peavey. – Csak kezdje a verseimet csúfolni, majd meglátja, milyen egykettőre fejéhez vágok egy téglát. Na, Ed, semmi értelme, hogy itt lebzseljünk. Gyerünk, gyerünk.

– Először meg kell kötözni ezeket a madárkákat, másképp még csipogni kezdenek, mielőtt kereket oldhatnánk.

– Ed – mondta Miss Peavey gúnyosan –, viselkedj már egyszer úgy, mintha az a valami, ami a gallérod fölött lóbálódzik, fej volna és nem sült tök. És jó lesz vigyázni arra a csecsebecsére, mit hadonászol vele ide-oda, mintha virágcsokor volna. Már hogy jutna eszükbe csipogni? Egy kukkot sem szólhatnak, mert akkor azt is el kéne mondaniuk, hogy előbb ők csórták el a holmit.

– Ez igaz – hagyta rá Cootes.

– Na hát akkor ne okvetetlenkedj.

Mr. Cootes e rendreutasítás után hallgatásba merült, minélfogva Psmithnek alkalma nyílt tovább beszélni. Ennek az alkalomnak nagyon örült, nem mintha valami életbevágóan fontos mondanivalója lett volna, de mint optimista meg volt győződve, hogy egyetlen lehetőség a nyakék visszaszerzésére, ha folytatja a társalgást, mert hátha azalatt közbejön valami. Akármilyen beszédes és barátságos volt is, egy pillanatra sem feledkezett meg róla, hogy egyetlen rövid ugrással elérhetné Mr. Cootest. Jelenleg a kicsiny, de kifogástalan revolver lehetetlenné tett mindenfajta ugrást, a legrövidebbet is, de ha a közeljövőben történnék valami, ami elvonná ellenfele figyelmét, ha csak egy percre is… A figyelmes várakozás álláspontjára helyezkedett hát, és közben beszélni kezdett.

– Ha távozása előtt – szólt – néhány percet szentelhetne nekem drága idejéből, volna egy-két szavam. Először is engedje kijelentenem, Miss Peavey, hogy Cootes pajtás legutóbbi ajánlatára vonatkozó elítélő véleményét teljes mértékben osztom. Ez az ember hülye.

– Hű! – kiáltott Mr. Cootes, ismét magához térve –, ez körülbelül az utolsó szava volt, annyit mondhatok! Ne volnának csak itt hölgyek, kapna egyet a pofájába!

– Ed – szólt Miss Peavey nyugodt fölénnyel –, fogd be a szád.

Cootes megint elhallgatott. Psmith érdeklődve nézett rá monokliján át.

– Bocsánat – szólt –, ne vegye tolakodásnak a kérdésem: önök házastársak?

– Mi?

– Ön úgy beszélt vele, mint egy feleség. Talán Cootesné úrnőhöz van szerencsém?

– Hamarosan ahhoz lesz szerencséje, ha még egy darabig körülöttünk kujtorog.

– Szívből gratulálok Cootes pajtásnak. Önnek már valamivel kevésbé, de viszont ehelyett fogadja jókívánságaimat. – Kinyújtott kézzel közeledett a költőnő felé. – Magam is rövidesen nősülni szándékozom.

– Fel a praclikkal – szól Cootes.

– Ugyan – szólt Psmith szemrehányó hangon –, barátok között nincs szükség efféle formaságokra. Életemben egyetlen revolverem volt, azt megtalálhatja ott a kandallópárkányon. Menjen, nézze meg.

– Majd bolond leszek, hogy aztán maga rám ugorjék, amint leveszem a szememet a képéről.

– Mr. Cootes, az ön jellemében határozottan van bizonyos gyanakvó vonás – sóhajtott Psmith –, ami sehogy sem tetszik nekem. Ezt okvetlen próbálja leküzdeni! – Újra Miss Peaveyhez fordult. – Hogy egy kellemesebb témára térjünk vissza: ugye, tudatja majd velem, hová küldhetem az ezüstözött halszeletelőt?

– Há? – szólt a hölgy.

– Azt reméltem – szólt Psmith –, hogy nem tekint tolakodónak, ha ily rövid ismeretség után bátorkodom valami csekély nászajándékot küldeni annak idején. És a közeli napokban, mikor már magam is nős leszek, talán eljönnek hozzánk Cootes pajtással, és meglátogatnak kicsiny otthonunkban. Őszinte, szíves fogadtatásban lesz részük. De nem szabad megsértődniük, ha közvetlenül távozásuk előtt majd megszámoljuk az ezüstkanalakat.

Noha Miss Peaveyről bajosan volt hihető, hogy túlságosan érzékeny lélek, a legutóbbi megjegyzés nyomán mégis sötét felhő árnyékolta be fehér homlokát. Szikrázó tekintetet vetett Psmithre.

– Fenemód sokat jár a szája – jegyezte meg hidegen.

– Régi hibám – mentegetőzött Psmith. – Számos panasz és szemrehányás ért már miatta. De most látom, hogy untatom, engedje meg, hogy kifejezzem mélységes…

Hirtelen elhallgatott, mégpedig nem azért, mert befejezte a mondókáját, hanem mert ebben a pillanatban a fejük felett éles recsegés hallatszott, és ezzel csaknem egyidejűén vakolat hullott alá a mennyezetről, ezután csodálatosképpen egy hosszú, formás lábszár következett, amely úgy maradt rángatódzva az űrben. És valahonnan fentről éles, fájdalmas szitkozódás hangzott.

Az idő és a mostoha bánásmód elvégezték romboló munkájukat annak a szobának padlózatán, amelyikbe Psmith elraktározta Freddie őméltóságát. Freddie, aki óvatosan tapogatózott a sötétben, szerencsétlenségére belelépett a résbe.

De amint ez oly gyakran történik az életben, ami az egyik ember szerencsétlensége, az a másik szerencséje. A baleset Freddie-re nézve nagyon megrázó volt, viszont Psmith szempontjából ideális. Egy emberi láb hirtelen megjelenése a mennyezeten át, egy ilyen feszült pillanatban, alkalmas rá, hogy a legerősebb szívűeket is leszerelje, és Cootes meg sem kísérelte, hogy megdöbbenését leplezze. Jó lépésnyit ugrott el a helyéről, felkapta a fejét, és önkéntelenül megnyomta revolverén a ravaszt. Egy golyó áthatolt a mennyezeten.

A lábszár eltűnt. Freddie ugyanis egy pillanatra sem felejtette el, hogy Psmith kijelentette: ha szökni próbál, lelövi. És Cootes golyója azt a hitet keltette benne, hogy Psmith beváltotta fenyegetését. Fájdalmas erőfeszítéssel húzta vissza lábát a résből, és nagyot ugrott hátrafelé, miáltal a legtávolabbi falhoz került; ennél messzebb jutnia az események központjától lehetetlen volt, hát itt megállt a visszavonulásban. Összehúzódott, amilyen kicsire csak tudott, ott maradt ülve, és megpróbálta még a lélegzetét is visszatartani. Az előbb meg akarta magyarázni a lyukon keresztül, hogy az egész csak sajnálatos véletlen, de erről aztán igen okosan lemondott. Ha életének egyéb válságos perceiben gyakran ostobán viselkedett is, ezúttal elég bölcs volt, hogy belássa: a rés környéke igen egészségtelen, tehát kerülni kell. Így hát tökéletes csendben, némán kuporgott a fal mellett, és egyetlen kívánsága az volt, hogy hagyják békén.

E szerény óhaja, úgy látszik, meghallgatásra talált. A szobából zaj hatolt fel hozzá, de több golyó már nem. Ha azt állítanók, hogy ez teljesen megnyugtatta Freddie barátunkat, vetkeznénk az igazság ellen, de azért ez is több volt, mint semmi. A pulzusa kezdett megint rendesen verni.

Mr. Cootesé ezzel szemben vészes sebességgel lüktetett. Igen gyorsan igen kellemetlen dolgok történtek vele ott lenn, abban a szobában. Először azt hitte, hogy a rés felől hulló vakolat után rászakad az egész mennyezet; de ez tévedés volt. Mindössze ez történt: Psmith – látván, hogy Cootes tekintete és pisztolya más irányba fordult – előreugrott, felkapott egy széket, fejbe vágta vele a boldogtalan embert, megszabadította a pisztolyától, a kandallópárkányhoz ugrott, levette onnan a revolvert, amely eddig ott hevert, és most mindkét kezében egy-egy fegyvert szorongatva, fenyegető tartásban, csillogó monokliján keresztül vizsga szemmel nézte ellenfelét.

– Csak semmi huncutság, Cootes pajtás – mondta.

Mr. Cootes nagy keservesen feltápászkodott. Zúgott a feje. Ránézett a revolverekre, hunyorgatott, kinyitotta a száját, aztán újra becsukta. A vereség lehangoló érzése vett rajta erőt. Nem született ő az erőszak emberének. Szép békésen kevergetni egy csomag kártyát valamely óceánjáró gőzös dohányzójában, azt igen, azt értette és élvezte. Ám a nyers erőszak idegen volt számára és ízlése ellen való. Ami Mr. Cootest illette, a harc befejeződött.

Miss Peavey ellenben önérzetes nő volt. Ő még nem adta fel a küzdelmet. Acélos erővel szorította kezében a nyakéket, és szép szeméből megvetés sugárzott. – Szörnyű okosnak tartja most magát, mi? – kérdezte.

Psmith részvéttel nézett rá. Ez a bátor viselkedés meghatotta. De hát, üzlet – üzlet.

– Attól félek – szólt sajnálkozva –, hogy azzal kell terhelnem: adja át a nyakéket.

– Próbálja meg elvenni – szólt Miss Peavey. Psmith sértődöttnek látszott.

– Igaz, járatlan vagyok ezekben a dolgokban – szólt –, de mindig olyanformán képzeltem, hogy a revolver mögül nyilvánított óhajokat, hasonló alkalmakkor, magától értetődően méltányolni szokták.

– Nahát, majd meglátjuk – szólt Miss Peavey határozottan. – Egyenesen ki fogok sétálni itt az orra előtt, az ékszerrel együtt, és fogadok, hogy esze ágában sem lesz lövöldözni. Fegyvert fogni egy nőre? Maga? Soha!

Psmith komolyan bólintott.

– Lélektani megállapításai kitűnőek. Lovaglás érzelmeimben való feltétlen bizalma igen szilárd alapon nyugszik. De – folytatta felvidultan – azt hiszem, megtaláltam a csávából kivezető utat. Van egy ötletem. Lőni fogok, nem önre, hanem Cootes pajtásra. Ez nagyon jó megoldás. Ha tehát ön megpróbálna kilépni azon az ajtón, én azonnal egy golyót küldök Cootes pajtás lábszárába. Legalábbis megkísérlem. Nem vagyok valami jó lövő, hát megeshetik, hogy valamely nemesebb részét találom el, de mindenesetre vigaszául fog szolgálni, hogy megtettem, ami tőlem telt, és hogy én jót akartam.

– Hé! – kurjantott Mr. Cootes. És soha még – e kedvenc felkiáltásával tarkázott életében – ezt több érzéssel nem mondta. Lázas pillantást vetett Miss Peaveyre, akinek arcáról inkább határozatlanságot olvasott le, mint a remélt azonnali beleegyezést; tehát felhagyott a szokott tiszteletteljes, alázatos viselkedésével, és védte magát. Kétségbeesett ugrással Miss Peavey mellett termett, kitépte kezéből a nyakéket, és áthajította az ellenség táborába. Eve lehajolt és fölvette.

– Köszönöm – szólt Psmith meghajolva.

Miss Peavey lihegett. Erős keze hol összeszorult, hol kinyílt. Félig nyílt ajka mögül fogsora fehéren ragyogó, keskeny vonalnak látszott. Aztán hirtelen nagyot nyelt, mintha valami kellemetlen ízű orvosságot gyűrt volna le.

– Na – mondta halk, nyugodt hangon –, úgy látszik, ezzel készen is vagyunk. Mehetünk. Gyere, Ed, mozogj.

– Megyek, kérem – felelt Cootes alázatosan.

5

A kiváló pár távozását mély csend követte. Eve, akit egészen elgyöngítettek a kiállott izgalmak, a rokkant díványon ült, és állat kezére támasztotta. Psmitht nézte, aki vidám dalt zümmögve, cipője orrával tapintatosan kapart sírhalmot egy másik döglött denevér teteme fölé.

– Hát így áll a dolog! – mondta Eve.

Psmith derűs, barátságos mosollyal nézett fel.

– Milyen tehetségesen tudja kifejezni a gondolatait! – szólt. – Valóban, a dolog, mint oly helyesen mondja, így áll.

Eve egy darabig hallgatott. Psmith befejezte a temetési szertartást, aztán hátralépett, mint az az ember, aki elesett barátjáért megtette, amit tehetett.

– Miss Peavey tolvaj! Hallatlan! – mondta Eve. Tudja isten, nem volt ínyére az a gondolat, hogy a társalgás abbamaradjon, viszont azt is érezte, hogy – ha csak nem marad abba – ez a társalgás zavarba hozó módon bizalmas jellegűvé válhatik. Öntudatlanul is elemezni próbálta gondolatait e hórihorgas, nyugodt egyént illetően.

– Bevallom, engem is megdöbbentett ez a tény – szólt Psmith. – Tulajdonképpen azáltal, hogy rájöttem jellemének erre a másik, mélyen gyökerező sajátságára, a róla való véleményem lényegesen megváltozott. Felmelegedtem Miss Peavey iránt. Valami tiszteletfélét kezdtem érezni iránta. Tudja, szinte szeretném, ha nem lettünk volna kénytelenek megfosztani öt az ékszertől.

– Lettünk volna kénytelenek? – szólt Eve. – Én aztán igazán nem sokat tevékenykedtem.

– Nagyon helyesen viselkedett – biztosította Psmith. – Azt az erkölcsi támaszt nyújtotta, amire egy férfinak az ilyen válságos pillanatokban szüksége van.

Újra csend lett. Eve visszatért előbbi gondolataihoz. Aztán olyan hirtelenül, hogy maga is meg volt lepve, döntött.

– Szóval megházasodik? – kérdezte.

– Azt hiszem – szólt Psmith. – Azt hiszem. Mi a maga véleménye?

Eve merően nézett rá. Aztán elnevette magát.

– Hát – mondta –, én is azt hiszem. Mondjak valamit?

– Ennél csodálatosabbat nem is mondhatna.

– Mikor találkoztam Cynthiával Market-Blandingsben, elmesélte nekem, mi volt az oka annak, hogy férje otthagyta. Mit gondol, mi volt?

– McTodd pajtással való rövid ismeretségem alatt nyert tapasztalataim nyomán arra gondolok, hogy tán le akarta szúrni a feleségét a kenyérvágó késsel. Arckifejezése után ítélve, nagyon gyilkos egy fajta lehet.

– Ebédre vendégek voltak náluk, és csirkét szolgáltak fel. Cynthia a zúzákat mind a vendégeknek osztotta ki, erre a férje vad kiáltással felugrott a helyéről, és azt harsogta: „Jól tudod, hogy a zúzát mindennél a világon jobban szeretem! „, majd kirohant a házból, hogy soha vissza ne térjen.

– Mrs. McTodd helyében én ennél jobbat nem is kívánhattam volna magamnak.

– Cynthia meséli, hogy házasságuk óta McTodd már hatszor rohant el hazulról úgy, hogy soha többé vissza nem tér.

– Szabad talán mellékesen megjegyeznem – szólt Psmith –, hogy én nem szeretem a csirkezúzát.

– Cynthia azt tanácsolta nekem – folytatta Eve –, hogyha valaha férjhez megyek, csakis valami furcsa emberhez menjek, mert azt mondja, az olyan érdekes… Hát én azt hiszem, furcsább embert, mint maga, egyhamar nemigen találnék.

– Én is azt hiszem, nem volna okos dolog, ha erre várna.

– Csak, tudja… – mondta Eve elgondolkozva – …”Mrs. Smith”… nem valami gyönyörűen hangzik, ugye?

Psmith arcán bátorító mosoly ragyogott.

– A jövőbe kell tekintenünk – szólt. – Ne felejtsük el, hogy pályafutásomnak, mely, ebben biztos vagyok, kivételesen fényes és dicsőségteljes lesz, még csak az elején vagyunk. „Lady Psmith” mindenesetre jobban hangzik… „Psmith bárónő” még jobban… És… ki tudja… „Psmith hercegnő”…

– De akármi lesz is, az biztos, hogy bámulatosan viselkedett az előbb – szólt Eve –, bámulatosán! Az az ugrás…

– Minden szava zene fülemnek – szólt Psmith –, de ne felejtsük el, hogy a siker tulajdonképpen Threepwood pajtás érdeme. Ha az ő lába nem jelent volna meg a kellő időben… – Szent isten! – kiáltott Eve. – Freddie! Teljesen megfeledkeztem róla! Hamar menjünk, és szabadítsuk ki.

– Amint parancsolja. Akkor ő is velünk tarthat erdei csatangolásunkban, amit éppen most akartam ajánlani. Az éjszaka csodaszép, és elképzelhető-e kellemesebb valami, mint az, hogy Threepwood pajtás az erdőben mellettünk sétál és cseveg. Megyek és azonnal kieresztem.

– Nem, ne fáradjon – szólt Eve.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

PSMITH ÁLLÁST VÁLLAL

A Blandings-kastély fölé egy tökéletes nyári reggel napsugaras csöndje borult. A tiszta kék égből arany sugárözön ömlött a sok rózsára, szegfűre, árvácskára, harangvirágra, amelyek oly csodálatosan széppé varázsolták a kerteket. Flanellöltönyös ifjak és fehér vászonruhás leányok sportoltak az árnyékban, vidám kiáltások hangzottak a bokrok mögül, a teniszpályák felől; madarak, méhek, pillangók buzgón röpködtek a dolguk után. Egyszóval, a szemlélő – feltéve, hogy szívesen él elcsépelt szólamokkal – azt mondhatta volna, hogy minden úszik a boldogságban.

De a boldogság még a legszebb reggeleken sem igen szokott általános lenni. A barangoló ifjak és leányok boldogok voltak; a teniszezők boldogok voltak; a madarak, méhek és pillangók boldogok voltak. Eve, aki kellemes gondolatokba merülve sétálgatott a teraszon, boldog volt. Freddie, a dohányzóban heverészve, elégedetten gondolt Psmithtől nyert értesülésére, amely szerint az ezer font biztosítva van számára, és boldog volt. Mr. Keeble, aki Phyllisnek megírta, hogy már megveheti azt a lincolnshire-i farmot, boldog volt. Még a főkertész: Angus McAllister is boldog volt, amennyire csak boldog lehet egy skót. De Lord Emsworth, kinézve a könyvtár ablakán, olyan ideges ingerültséget érzett, amely sokkal inkább állt volna összhangban a téli hóförgeteges időkkel, mint a kivételesen gyönyörű júliussal, amilyenhez foghatóra Angliában az utóbbi tíz év alatt nem volt példa.

Már láttuk őlordságát hasonló helyzetben és hasonló lelkiállapotban más alkalommal is; de akkori rossz kedvének az volt az oka, hogy elvesztette a szemüvegét. Azonban most szilárdan ült az orrán a szemüveg, miáltal kifogástalanul látott. Mostani borús kedélyét az okozta, hogy Constance húga vagy tíz perce, itt a könyvtárban lecsapott rá, és elárasztotta szemrehányásokkal, amiért felmondott Baxternek, a világ legkiválóbb titkárának. Most azért fordult az ablakhoz, hogy elkerülje Lady Constance vádló tekintetét. És amit az ablakból látott, az még mélyebbre taszította a csüggedés örvényébe. A nap, a madarak, a méhek, a pillangók és a virágok, mind-mind hívták, hogy jöjjön közéjük, és élvezze a szépséges reggelt, de belőle hiányzott a bátorság, hogy engedelmeskedjék a hívó szónak.

– Azt kell hinnem, hogy megőrültél – mondta keserűen Lady Constance, aki megint rákezdte ott, ahol az előbb abbahagyta.

– Baxter őrült meg – vágott vissza őlordsága, szintén előbbi álláspontjára helyezkedve.

– Nevetséges vagy!

– Virágcserepekkel hajigál engem!

– Ugyan kérlek, hagyd már azokat a virágcserepeket! Mr. Baxter elmagyarázta nekem az egész dolgot, hát bizonyára még te is belátod, hogy a viselkedése teljesen érthető volt.

– Nem szeretem azt a fickót! – kiáltott Lord Emsworth, visszavonulva e végső mentsvárába, ahonnan Lady Constance minden ékesszólása sem tudta kimozdítani.

– Azt sem tudod majd, mitévő légy nélküle – mondta Lady Constance.

– Dehogyis nem.

– Jól tudod, hogy úgy van, amint mondom. Honnan szerzel egy másik titkárt, aki mindenről olyan nagyszerűen gondoskodik, mint Mr. Baxter? Azt is jól tudod, hogy olyan gyámoltalan vagy, mint egy gyerek, és ha nem lesz melletted valaki, akire rábízhatod az ügyeid intézését, mi lesz itt?

Lord Emsworth nem felelt. Csak komoran nézett ki az ablakon.

– Felfordulás – mondta panaszosan Lady Constance.

Őlordsága néma maradt, de bágyadt tekintetében egyszerre öröm csillant fel, mert e pillanatban autó gördült a garázsok irányából a ház elé, és berregve állt meg a kapu előtt. Az autón utazóbőröndök voltak. Az autó megjelenésével csaknem egyidejűleg a Kiváló Baxter lépett be a könyvtárba, utazóruhában.

– Búcsúzni jöttem, Lady Constance – mondta Baxter hidegen és akkurátusán, miközben szemüvege komoly nehezteléssel villant volt gazdájára. – Az autó, amellyel az állomásra megyek, már a kapu előtt áll.

– Ó, Mr. Baxter. – Lady Constance erős lélek volt, de ez az esemény megrendítette. – Ó, Mr. Baxter…

– Isten önnel. – Baxter röviden kezet szorított Lady Constance-szel, aztán szemüvegét egy pillanatra az ablaknál álló görnyedt alak felé irányította. – Isten önnel, Lord Emsworth.

– He? Mi? Ja, persze! Isten önnel, kedves ba… akarom mondani, isten önnel. Remélem, hogy… ehm… kellemes útja lesz.

– Köszönöm – mondta Baxter.

– De Mr. Baxter… – szólalt meg Lady Constance.

– Lord Emsworth – szólt az extitkár fagyosan –, most már nem vagyok az ön alkalmazottja!…

– De Mr. Baxter – jajdult fel Lady Constance –, dehogynem… még most sem késő… csak valami félreértés… beszéljék meg a dolgot nyugodtan…

Lord Emsworth felkapta a fejét.

– Micsoda?! – tiltakozott, körülbelül olyan hangon, mint ahogyan a boldogult Mr. Cootes szokta mondani: „Hé!”

– Attól tartok, hogy már késő – mondta Baxter, a lord végtelen megkönnyebbülésére. – Intézkedéseimet már megtettem, és nem lehet változtatni rajtuk. Mióta csak idejöttem, hogy Lord Emsworthnél dolgozzam, előbbi főnököm, egy Jevons nevű amerikai milliomos, állandóan előnyös ajánlatokkal halmozott el, hogy menjek vissza hozzá. Egy bizonyos – félremagyarázott – hűség mindeddig visszatartott attól, hogy ezeket az ajánlatokat elfogadjam, ma reggel azonban sürgönyöztem Mr. Jevonsnek, hogy szabad vagyok, és azonnal elfoglalhatom az állást. Ezt az ígéretemet most már nem vonhatom vissza.

– Persze, persze, ó, hogyne, persze, ne is gondoljon rá, kedves barátom. Nem, nem, semmi esetre – mondta Lord Emsworth olyan buzgó nyájassággal, amelyet mind a két hallgatója nagyon ízléstelennek talált.

Baxter csak gőgösen megmerevedett, de Lady Constance-et úgy bántották a lord szavai és örömteli hangja, hogy nem bírta tovább elviselni fivére társaságát. Még egyszer kezet szorított Baxterrel, jeges pillantást vetett arra a féregre ott, az ablak mellett, és kiment a szobából.

Távozását néma csend követte, amit Lord Emsworth igen zavarónak talált. Megint az ablakhoz fordult, és egyetlen panaszos pillantással tekintett végig a rózsákon, szegfűkön, árvácskákon, harangvirágokon. Aztán hirtelen észbe kapott, hogy miután Lady Constance eltávozott, már semmi oka sincs, hogy tovább is a fülled t könyvtárban kuksoljon ezen a szívderítőén gyönyörűséges reggelen. Megremegett, kopasz feje búbjától hatalmas cipője talpáig, vidáman elugrott az ablaktól, és csoszogva megindult.

– Lord Emsworth!

Őlordsága megállt. Az ő gondolkozása egy vágányon mozgott, egyszerre csak egyféle gondolat foglalkoztatta, és már majdnem megfeledkezett róla, hogy Baxter még ott van. Kelletlenül nézett volt titkárára.

– Tessék. Van talán valami…

– Beszélni szeretnék önnel egy percig.

– Nagyon fontos tanácskozásom van McAllisterrel…

– Nem fogom sokáig tartóztatni, Lord Emsworth; most már nem vagyok az ön alkalmazottja, de kötelességemnek tartom megmondani, mielőtt elmegyek, hogy…

– Nem, nem, kedves barátom, nem, én teljesen megértem. Teljesen, teljesen. Constance már beszélt nekem erről. Tudom, miről akar beszélni. Arról a virágcserépügyről. Kérem, ne mentegetőddzék. Már minden rendben van, jól van. Akkoriban, bevallom, kissé meg voltam döbbenve, de bizonyára nagyon kitűnő oka volt mindenre. Felejtsük el az egészet.

Baxter türelmetlen mozdulattal vájta cipője sarkát a szőnyegbe.

– Nem arról az esetről óhajtottam beszélni, melyre ön célzott – mondta. – Csak azt akartam mondani…

– Igen, igen, persze. – A nyár illatától terhes kóbor szellő áradt be az ablakon át, és Lord Emsworth nyugtalanul szimatolt, topogott. – Persze, persze. Majd egyszer, máskor, ugyebár? Igen, igen ez pompás lesz. Pompás, pompás, pomp…

A Kiváló Baxter ajkát egy hang hagyta el, ami részint kiáltás, részint hörgés volt. Olyan elképesztően hangzott, hogy Lord Emsworth, akinek keze már a kilincsen volt, megállt, és riadtan nézett vissza.

– Nagyon helyes – szólt Baxter röviden. – Kérem, nem fogom tartóztatni. Ha önt nem érdekli az, hogy a Blandings-kastély egy betörőnek szolgál hajlékul…

Ha Lord Emsworth McAllisterrel készült találkozni, nem volt könnyű dolog felkelteni a figyelmét valami más iránt, de ez a megjegyzés teljes mértékben magára vonta a figyelmét. Elengedte a kilincset, és egy-két lépést tett visszafelé.

– Egy betörőnek?

– Úgy van. – Baxter az órájára pillantott. – Most mennem kell, különben lekésem a vonatomat – mondta kurtán. – Csak azt akarom mondani, hogy az a fickó, aki McToddnak mondja magát, egyáltalán nem McTodd.

– Nem McTodd? – ismételte őlordsága elhűlve. – De hiszen… – Itt hirtelen hibát fedezett fel az állításban. – De hiszen ő azt mondta, hogy ő McTodd! – érvelt diadalmasan. – Igen, igen, világosan emlékszem. Azt mondta, hogy ő McTodd.

– Ez egy gazember. És ha utánajárna lordságod, rájönne, hogy ő és cinkostársai lopták el Lady Constance nyakékét.

– De kedves barátom… Baxter gyorsan az ajtóhoz lépett.

– Nem szükséges hitelt adnia a szavaimnak – mondta. – Állításom valódiságáról könnyen meg lehet győződni, írja alá a nevét ez az úgynevezett McTodd egy darab papírra, aztán méltóztassék összehasonlítani az igazi McTodd levelének aláírásával, amit akkor írt, mikor elfogadta Lady Constance meghívását a kastélyba. A levél itt található, ennek az íróasztalnak a fiókjában. Lord Emsworth megigazította a szemüvegét, és úgy bámult az íróasztalra, mintha valami bűvészmutatványt várt volna onnan.

– Teljesen lordságod belátására bízom, hogy milyen lépéseket kíván tenni – szólt Baxter. – Most, hogy már nem vagyok az ön alkalmazottja, rám nézve teljesen közömbös ez az ügy. De gondoltam, lordságod talán örülni fog, ha megtudja a tényállást.

– Ó, hogyne! – felelte őlordsága, még mindig bizonytalanul pislogva. – Hogyne! I-i-i-igen, igen, igen. I-i-i-igen, igen…

– Isten önnel…

– De Baxter…

Lord Emsworth kicsoszogott a lépcsőházba, de Baxter ugyancsak nekiindult, és már éppen eltűnt a lépcső kanyarodója mögött.

– De kedves barátom… – makogta panaszosan őlordsága, áthajolva a korláton.

Lentről, a kocsifelhajtó felől, felhangzott a tovarobogó autó motorjának berregése. A kastély nagykapuja csendes, de észrevehető csattanással zárult be, már ahogyan akkor zárulnak a kapuk, mikor az inas nem kap borravalót. Lord Emsworth visszatért a könyvtárba, hogy ott minden segítség nélkül tépelődjék a nehéz probléma fölött.

Nagyon nagy zavarban volt. Eltekintve attól, hogy a betörőket és szélhámosokat, mint osztályt, nem szerette, nagyon lesújtotta, hogy ama betörő és szélhámos, ki ez idő szerint a Blandings-kastélyban tartózkodott, történetesen az az ember volt, aki iránt – noha csak rövid ideje ismerte – meleg vonzalmat érzett. Szerette Psmitht. Psmith megnyugtatta őt. Ha közvetlen környezetéből valakit ki kellett volna szemelnie a betörő és szélhámos szerepére, Psmithre gondolt volna legutolsósorban.

Megint az ablakhoz lépett és kinézett. Ott volt a ragyogó napsütés, ott voltak a madarak, a szegfűk, árvácskák, harangvirágok, mindegyik a helyén, de most nem tudták felvidítani. Komoran tűnődött: mi a csodát kell most csinálnia? Mit szokott az ember csinálni betörőkkel és szélhámosokkal? Le kell tartóztatni őket nyilván. De Psmith letartóztatásának gondolatától is borzadt. Az ember nem lehet ilyen átkozottul barátságtalan.

Még javában el volt mélyedve e sötét elmélkedésben, mikor a háta mögött megszólalt egy hang:

– Jó reggelt. Miss Hallidayt keresem. Nem tetszett látni véletlenül? Á, ott van lent a teraszon.

Lord Emsworth Psmitht látta maga mellett az ablaknál, amint barátságosan integetett Eve-nek, aki visszaintegetett.

– Azt hittem – folytatta Psmith –, hogy Miss Halliday tán odaát lesz, abban a kis dolgozószobában – az ál-könyvespolc felé mutatott, amelyen keresztül az előbb belépett. – De örömmel látom, hogy ezen a csodaszép reggelen ő is felhagyott a robotolással. Nagyon helyes. Ezt már szeretem.

Lord Emsworth idegesen pislogott rá a szemüvegén át. Zavara és az előtte álló kellemetlen feladattól való idegenkedése csak növekedett, mikor Psmithben hiába próbálta fölfedezni az elvetemültségnek amaz ismertetőjeleit, amiket minden tisztességes betörőnek és szélhámosnak illenék magán viselnie.

– Csodálom, hogy ilyen gyönyörű reggelen a négy fal között találom – szólt Psmith. – Azt hittem, bizonyára lent lesz, ott a bokrok között, és kedvére teleszívja magát szegfűillattal.

Lord Emsworth nekidurálta magát.

– Ehm… kedves barátom… azaz… – Itt abbahagyta. Psmith szeretettel nézett rá monokliján keresztül, és a lord egyre nehezebbnek érezte feladatát.

– Mit óhajtott megjegyezni lordságod? – kérdezte Psmith.

Lord Emsworth sajátságos, zümmögő hangokat hallatott.

– Éppen most váltam el Baxtertől – mondta végre, elhatározván, hogy kerülő úton próbálja megközelíteni célját.

– Igen? – mondta Psmith udvariasan.

– Igen, Baxter elment.

– Végleg?

– Ehm… igen, végleg.

– Pompás! – szólt Psmith. – Pompás, pompás. Lord Emsworth levette a szemüvegét, meglóbálta a zsinórja körül, aztán visszatette az orrára.

– Olyasmit mondott… Azt mondta… a dolog úgy áll, hogy… távozása előtt Baxter igen különös kijelentést tett… egy vád… Na, szóval, igen különös kijelentést önre vonatkozóan.

Psmith komolyan bólintott.

– Vártam ilyesmit – szólt. – Bizonyára azt mondotta, hogy én nem vagyok McTodd!

Őlordsága szája lassan kinyílt.

– H-á-á-á-át… igen – mondta.

– Már régen szándékoztam önnel beszélni erről – mondta Psmith kedvesen. – Baxter igazat mondott. Én nem vagyok McTodd.

– És… beismeri!

– Büszke vagyok rá.

Lord Emsworth kihúzta magát. Igyekezett szigorú arcot vágni, ami olyan természetes és magától értetődő volt fiával, Freddie-vel folytatott beszélgetései során. De tekintete találkozott Psmithével, és tartása megint ernyedtté vált. Psmith komoly, barátságos tekintete alatt lehetetlenség volt gőgösnek és merevnek lennie.

– Hát akkor mi az isten csodájának vette fel az ő nevét? – kérdezte. – Úgy értem – folytatta, azon igyekezvén, hogy világosan megértsék –, ha egyszer ön nem McTodd, miért állította mégis, hogy McTodd?

Psmith lassan bólintott.

– Igen helyes szempont – szólt. – Vártam is ezt a kérdést. Hát elsősorban – nem kívánok érte köszönetet –, elsősorban azért tettem, hogy megkíméljem önt egy kínos helyzettől.

– Engem?

– Úgy van. Mikor én beléptem közös klubunk dohányzójába, aznap délután, hogy ön vendégül látta ebédre McToddot, azt éppen azon a ponton találtam, hogy örökre eltűnik az ön életéből. Úgy látszik, megsértődhetett egy picikét, mert ön elrohant, ahelyett hogy vele maradt volna. És miután egy-két kellemes szót váltottam vele, eltávozott, s mi modern költő nélkül maradtunk volna. Mikor ön visszatért, beugrottam a hiányzó szereplő helyébe, meg akarván kímélni önt attól a kellemetlenségtől, hogy ide hazajöjjön valamiféle McTodd nélkül. Természetesen egy pillanatra sem feledkeztem meg róla, hogy én mindössze gyatra pótlék voltam, afféle mű-McTodd, de mégis, meggondoltam: az is jobb, mint semmi, így hát eljöttem ide.

Őlordsága hallgatagon próbálta megemészteni ezt a magyarázatot. Aztán belekapaszkodott egy pompás részletkérdésbe.

– Ön tagja a Konzervatív Klubnak?

– Hogyne.

– De hiszen akkor, az ördögbe is – kiáltott őlordsága, a lehető legnagyobb elismeréssel adózván a klub fenséges, tekintélyes mivoltának –, ha egyszer tagja a Konzervatív Klubnak, akkor nem lehet betörő. Baxter hülye!

– Úgy van.

– Baxter azt mondta, hogy ön ellopta a húgom nyakékét!

– Biztosíthatom önt, hogy Lady Constance nyakéke nincs nálam.

– Persze, hogy nincs, persze, persze, kedves barátom. Csak elmeséltem, amit ez a félkegyelmű Baxter mondott. Hála istennek, hogy megszabadultam attól a fickótól. – Felhő vonult végig derűs ábrázatán. – Bár, ördög vinné, egy dologban igaza volt Connie-nak. – Ezután a lord rosszkedvű hallgatásba merült.

– Mégpedig? – kérdezte Psmith.

– He? – szólt őlordsága.

– Azt tetszett mondani, hogy egy dologban igaza volt Lady Constance-nek.

– Ja igen. Connie azt mondta, hogy nagyon nehezen fogok olyan ügyes, használható titkárt találni, mint Baxter volt.

Psmith megengedte magának, hogy biztatóan vállon veregesse házigazdáját.

– Olyan tárgyat érintett most – szólt –, amelyről magam is szándékoztam beszélni önnel, csak a megfelelő percre vártam. Ha hajlandó lenne elfogadni szolgálataimat, én rendelkezésére állok.

– He?

– A dolog ugyanis úgy áll – szólt Psmith –, hogy rövidesen megnősülök, és így többé-kevésbé okvetlen szükséges, hogy szerény jövedelmet biztosító elfoglaltságom legyen. Miért ne lehetnék én az ön titkárja?

– A titkárom akar lenni?

– Úgy van, igen helyesen tetszik értelmezni a kívánságomat.

– De még sosem volt nős titkárom.

– Meg vagyok győződve, hogy sokkal kedvérevalóbb lesz egy szolid nős ember, mint azok a vad, virágcserép-hajigáló legényemberek. Talán kedvezően fogja befolyásolni a döntést, ha megemlítem, hogy jövendőbelim Miss Halliday, aki bizonyára a legkiválóbb könyvtárkatalogizáló az egész Egyesült Királyságban.

– He? Miss Halliday? Az a leány ott lent?

– Senki más – mondta Psmith könnyedén integetve Eve-nek, amint az elhaladt az ablak alatt. – Úgy van, ő az.

– De hiszen ő nagyon rokonszenves nekem – szólt Lord Emsworth olyan hangon, mintha megdönthetetlen ellenérvet mondott volna.

– Nagyszerű.

– Kellemes leány.

– Teljesen egy véleményen vagyok önnel.

– Gondolja, hogy igazán maga is el tudná látni a teendőket úgy, mint Baxter?

– Meg vagyok győződve róla.

– Hát akkor, fiam… tudja, a dolog… illetve… hát akkor, miért ne?

– Pontosan ez az én véleményem is – szólt Psmith. – Ön dióhéjba foglalta azt, amit én kifejezni próbáltam.

– De van valami gyakorlata a titkári teendőkben?

– Be kell vallanom, hogy nincs. Tetszik tudni, röviddel ezelőtt még a henyélő gazdagok sorába tartoztam. A nevem, most már talán illik megmondanom: Psmith… a „p„ néma… és nemrégen még jómódban éltem, nem messze Much Middleford falutól, ebben a megyében. Nevem valószínűleg ismeretlen ön előtt, de talán hallott a házról, amely sok éven át volt a Psmithek rezidenciája: Corfby Hallról.

Lord Emsworth orráról lepattant a szemüveg.

– Corfby Hall! Vagyis akkor maga annak a Smithnek a fia, akié Corfby Hall volt?! Hiszen én jól ismertem az édesapját!

– Igazán?

– Igen. Azaz, látni sose láttam.

– Nem?

– Hanem ugyanabban az évben nyertem meg az első díjat a rózsáimmal a Shrewsbury! virágkiállításon, mikor ő a tulipánjaival nyert első helyet.

– Úgy látszik, ez igen szoros kötelék közöttünk – szólt Psmith.

– Hát, édes fiam – kiáltott elragadtatva Lord Emsworth –, ha igazán állást akar vállalni, és ha hajlandó a titkárom lenni, annak nagyon örülnék! Nagyon, nagyon, nagyon. Nahát, ilyet…

– Végtelenül hálás vagyok – szólt Psmith. – És igyekezni fogok kiérdemelni bizalmát. Istenem, amit egy közönséges Baxter el tud végezni, az csak sikerül egy shropshire-i Psmithnek! Hát persze. Persze… És most, ha megengedi, lemegyek, hogy közöljem a kellemes újdonságot a kis menyasszonyommal, ha szabad így kifejeznem magamat.

Psmith még gyorsabban futott lefelé a széles lépcsőházban, mint az előbb távozó Baxter, mert igen helyesen e pompás nap minden olyan percét kárba veszettnek tartotta, amelyet nem Eve társaságában tölt el. Boldogan, dudorászva haladt keresztül a hallon, csak akkor hallgatott el, mikor a dohányzószoba ajtajából hirtelen előbukkant Freddie őméltósága.

– Ö-ö-ö… izé! – mondta Freddie. – Jó, hogy látom. Éppen indultam, hogy megkeressem magát.

Freddie hangja csupa nyájasság volt. Ő a maga részéről az erdei kunyhóban történteket rég megbocsátotta és elfelejtette.

– Mondja tovább, Threepwood pajtás – felelt Psmith. – És ha szabadna kérnem, mentül rövidebbre fogja, mert már szeretnék máshol lenni. Fontos dolgom van.

– Jöjjön át ide. – Freddie a hall egy távoli sarkába vonszolta Psmitht, és hangját suttogóvá halkította. – Izé, minden rendben van, tudja.

– Remek – mondta Psmith. – Kitűnő! Ez aztán a nagy újság. Mi van rendben?

– Az előbb találkoztam Joe bácsival. Rövidesen kiguberálja a pénzt, amit ígért nekem.

– Gratulálok.

– Így aztán most betársulhatok majd abba a bukiüzletbe, és rakásra halmozom a pénzt. És mondja, emlékszik még, amit Miss Hallidayről mondtam?

– Mi volt az?

– Hát hogy szerelmes vagyok belé, meg minden.

– Ja, igen.

– Hát nézze csak – szólt Freddie komolyan –, köztünk maradjon, az egészben az volt a baj, hogy nem volt elég pénzem ahhoz, hogy elvehessem. Nem mondotta ugyan így, ennyi szóval, de tudja már, hogy van az a nőknél, az ember a sorok közt olvas, érti, ugye, hogyan gondolom. Na, most pedig minden rendben lesz, hát egyszerűen elébe fogok állni, és megkérdezem: „Hát most?”, és… tudja, és így tovább, meg minden.

Psmith komolyan fontolóra vette a dolgot.

– Értem önt, Threepwood pajtás – szólt. – Mindössze egy bibi van a dologban.

– Bibi? Milyen bibi?

– Az, hogy Miss Halliday hozzám jön feleségül.

Freddie őméltóságának leesett az álla. Kiülő szeme még jobban kidülledt.

– Micsoda?!

Psmith részvéttel veregette meg a vállát.

– Legyen férfi, Threepwood pajtás, és nyelje le a keserű pirulát. Ilyesmi a legkiválóbbakkal is megtörténhetik. Egy szép napon talán még hálás lesz, amiért így esett a dolog. Egy nagy szerelem tüzében megtisztulva, mint emelkedettebb lelkű, bölcsebb férfi fog kilépni az alkonyaiba… És most akármennyire sajnálom is, kénytelen vagyok elszakadni öntől. Fontos találkozóm van. – Még egyszer megveregette Freddie vállát. – Hajlandó vőfély lenni az esküvőmön? Őszintén mondom, igen örülnék neki.

És Psmith kecsesen búcsút intve, kilépett a teraszra, hogy Eve-hez csatlakozzék.