Dean R. Koontz szegény családban nőtt fel. Gyermekkorában olvasmányai fantáziavilágába menekült, bár szülei hasztalan időtöltésnek találták, ha elvonult könyvei közé.
Húszéves volt, amikor megnyerte az Atlantic Monthly novellapályázatát. Azóta, azaz 30 esztendeje elismert író. Huszonegy regénye szerepelt az amerikai és nemzetközi sikerlistákon.
Könyvei világszerte több mint 200 millió példányban keltek el.
Feleségével, Gerdával Dél-Kaliforniában él.

DEAN R.
KOONTZ

ÉGI JEL

a
animus®

A mű eredeti címe: Lightning
Copyright © Dean R. Koontz 1988

Hungarian translation © Animus Kiadó, 2000
A fordítás a Berkley Books
1989-es kiadása alapján készült

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető

Fordította: Balázs Ildikó

Borítóterv: Beleznai Kornél

ISBN 963 9307 01 7

Kiadta az Animus Kiadó 2000-ben
Felelős kiadó: Balázs István
Szerkesztette: Gábor Anikó

Szedés és tipográfia: Scriptor Bt.
A nyomtatás és a kötés a debreceni nyomdászat
több mint négy évszázados hagyományait őrző
ALFÖLDI NYOMDA Rt. munkája
Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

Első rész

LAURA

Első fejezet

Gyertya a szélben

1.

Hatalmas vihar tombolt azon az éjjelen, amikor Laura Shane megszületett, és volt valami különös az időjárásban, amire az emberek még évekkel később is emlékeztek.
1955. január 12., szerda szürke, komor és hideg nap volt. Alkonyatkor hatalmas pelyhekben hullott a hó, és Denver lakói behúzódtak házaikba, mert tartottak attól, hogy a Sziklás-hegység felől hóvihar támad majd rájuk. Este tíz órakor nyugat felől egy kellemetlenül hideg légáramlat érkezett, végigsüvített a hegyvonulatok között és a fákkal borított hegyoldalakon. A hópelyhek egyre kisebbek lettek, egy idő után homokszem finomságúak, s olyan érdesen is szóltak, mint a homok, amikor a szél odaverte őket dr. Paul Markwell könyvekkel teli dolgozószobájának ablakához.
Markwell az íróasztala mögötti székben kuporgott, és whiskyt kortyolgatott, hogy ne fázzon. Állandó hidegrázását nem a téli hideg okozta, hanem a közöny, mely elméjében és szívében lakozott.
Az elmúlt négy évben, mióta egyetlen gyermeke, Lenny meghalt gyermekparalízisben, Markwell egyre komolyabban ivott. Most is, bár ügyeletes volt a megyei kórházban, megfogta az üveget, és újra töltött a Chivas Regalból.
A fent említett 1955-ös évben a gyerekeket beoltották dr. Jonas Salk vakcinájával, és közelgett a nap, amikor majd nem kell több gyermeknek megbénulnia vagy meghalnia gyermekparalízisben. De Lennyre 1951-ben sújtott le a betegség, egy évvel azelőtt, hogy Salk tesztelni kezdte volna új gyógyszerét. A fiú légzőszerveinek izmai lebénultak, és a helyzetet tovább súlyosbította egy gócos tüdőgyulladás is. Lennynek nem volt esélye.
A hegyekből, nyugat felől egy halk morajlás visszhangzott végig a téli éjszakán, de Markwell először nem tulajdonított túl nagy jelentőséget e hangnak. Annyira elmélyedt saját szenvedésében és gyászában, hogy sokszor csak a tudatalattijáig jutottak el az őt körülvevő események.
Lenny fényképe ott állt az asztalán. Még négy év elteltével is összefacsarodott a szíve, ahogy a fiú mosolygó arcára nézett. El kellett volna tennie a fényképet, de ehelyett szándékosan szeme előtt tartotta, mert az állandó önostorozást gondolta a vezeklés egyetlen módjának.
Paul titkos iszogatásairól egyetlen kollégája sem tudott. Soha nem jelent meg részegen sehol. A hibák, melyeket egy-egy páciens kezelésében elkövetett, olyan komplikációkat idéztek elő, melyek természetes módon is bekövetkezhettek volna, így azokat nem tekintették az ő hibájának. Markwell azonban tudta, ha hibázott, és lelkiismeret-furdalása még inkább ivásra sarkallta.
A morajlás újra hallatszott. Ezúttal rájött, hogy vihar van, de most sem törődött vele.
Megszólalt a telefon. A whiskytől tompa lett, mozdulatai lelassultak, így csak a harmadik csörgésre vette fel a kagylót.
– Halló?
– Dr. Markwell? Henry Yamatta vagyok. – Yamatta, a kórház egyik segédorvosa, zaklatottnak tűnt. – Az egyik páciensét, Janet Shane-t, épp most hozta be a férje. Az asszony vajúdik. Az igazság az, hogy a vihar miatt nagyon lassan tudtak csak jönni, és már meglehetősen előrehaladott állapotban volt, amikor ideértek.
Miközben hallgatta kollégája szavait, Markwell folytatta a whisky kortyolgatását, majd örömmel állapította meg magában, hogy beszédén nem hallatszik, hogy ivott, és megkérdezte:
– Még az első fázisban van?
– Igen, de a fájdalmai nagyon erősek, és szokatlanul hosszúak a vajúdásnak ebben a szakaszában. Véres színezetű hüvelynyálka...
– Ez várható ilyenkor.
– Nem, nem, ez nem normális, ami itt történik – vágott közbe türelmetlenül Yamatta.
A véres hüvelynyálka megbízható jele annak, hogy a fájdalmak hamarosan megkezdődnek, de dr. Yamatta azt mondta, hogy az asszony már jó ideje vajúdik. Markwell tévedett, mikor a vérezgető vaginális nyálkát normálisnak minősítette.
– Vérzésnek nem nevezhető, de valami nincs rendjén. Fájásrenyheség, medenceelzáródás, vagy valami általános megbetegedés.
– Nem észleltem semmilyen rendellenességet, ami a terhességet veszélyessé tette volna – mondta Markwell zordan. De tudta, hogy talán azért nem, mert ivott. – Dr. Carlson ügyeletes ma este. Ha valami baj történne, mielőtt odaérek...
– Épp most hoztak be négy balesetest, kettőt közülük elég rossz állapotban. Carlson nem ér rá. Önre van szükségünk, dr. Markwell!
– Indulok! Húsz perc múlva ott vagyok. Markwell feltápászkodott, megitta az utolsó korty whiskyt, és elővett egy mentolos cukorkát a zsebéből. Mióta komolyan ivott, mindig tartott magánál valami ilyesmit. Miközben kicsomagolta a cukorkát és a szájába tette, keresztülment a dolgozószobán és az előszoba felé tartott.
Részeg volt, és épp készült világra segíteni egy csecsemőt, és lehet, hogy hibázni fog, ami a karrierje végét jelentené, presztízse elvesztését, de mindez mit sem érdekelte. Valójában elébe ment e katasztrófának azzal, hogy valami perverz vágyakozást érzett az iránt, hogy ez megtörténjen.
Ahogy a kabátjába bújt, hatalmas mennydörgés rázta meg az éjszakát. A hang visszhangot vert a ház falain.
Összeráncolta homlokát, és a bejárati ajtó melletti ablakra nézett. Apró hópelyhek szállingóztak az égből lassan, meg-megállva, mintha a szél időnként visszatartotta volna a lélegzetét, majd az ablaknak csapódtak. Volt már olyan, hogy mennydörgött, mikor hóvihar volt, de mindig csak a vihar kezdetén, mindig halkan és a távolban, de soha nem ilyen erővel.
Villámlott. A hópelyhek furcsán reszkettek a villódzó fényben, az ablak pedig tükörré lett, melyben Markwell láthatta elgyötört arcát. A következő dörgés még hangosabb volt.
Kinyitotta az ajtót, és érdeklődve kémlelt ki a nyugtalan éjszakába. Az erős szél hókupacokat épített a ház falai mellé. Friss, nyolc-tíz centis hólepel borította a füvet és a fenyőfák szélnek kitett ágait.
Újabb villámlás következett, melyet olyan hatalmas erejű mennydörgés kísért, hogy szinte úgy tűnt, nem csak az égből jön, de a földből is, mintha ég és föld megnyílni készültek volna, jelezvén a világ végének eljöttét. Két óriási, összeölelkező villámcsapás hasított végig a sötétségen. Mindenhol kísérteties árnyak ugráltak. A lépcsőkorlátok, a fák, a bokrok és az utcai lámpák árnyékát úgy eltorzította minden villanás, hogy Markwell megszokott világa egy szürrealisztikus festményhez kezdett hasonlítani: a földöntúli fény úgy világított meg hétköznapi tárgyakat, hogy azok egészen abnormális formájúakká váltak.
Megzavarodva a villámló égbolttól, a mennydörgéstől, a széltől és a vihar libegő, fehér függönyétől, hirtelen részegnek érezte magát, először ezen az estén. Kíváncsi volt, vajon a különös, elektromos tüneménynek hány százaléka igazi, és hány százaléka részeg hallucinációinak szüleménye. Óvatosan keresztülegyensúlyozott a csúszós tornácon, a lépcső tetejéig, mely a hólepte bejárati ösvényhez vezetett, és nekidőlve a tornác egyik oszlopának, kidugta a fejét, és a fényben fürdő égbolt felé nézett.
A villámcsapások sorozatának fényében olybá tűnt, mintha a ház előtti gyep és utca folyamatosan ugrálna, mint amikor egy film elakad a vetítőgépben. Minden szín eltűnt az éjszakából, csak a villámlás vakító fehérsége, a csillagtalan égbolt, a ragyogó, fehér hó és a tintafekete árnyak maradtak. Ahogy szorongva és lenyűgözve bámulta az égi előadást, újabb robajlás hasított végig az égbolton. A villám egy néhány méterre lévő utcai lámpát szemelt ki áldozatául, és Markwell felkiáltott ijedtében. Az éjszaka felizzott, és a lámpa üvegburája szilánkokra robbant szét. A dörgés hangja végigrezonált Markwell fogsorán; a tornác padlója megremegett. A hideg levegőt az ózon és az izzó vas szaga árasztotta el.
Majd csend, mozdulatlanság és sötétség borult az utcára. Markwell lenyelte a mentolos cukrot. Rémült szomszédok tűntek fel a szomszédos házak tornácain. Lehet, hogy végig ott voltak, csak Markwell nem vette észre őket, amíg a hóvihar kissé le nem csendesült. Néhányan keresztülküszködték magukat a havon, hogy közelebbről is szemügyre vegyék a szétrobbant lámpa maradványait, a vaskoronát, mely félig megolvadt. Beszéltek egymáshoz és Markwellhez, de Markwell nem válaszolt. A természeti erők tombolása nem józanította ki. Attól tartva a szomszédok észreveszik hogy ivott, megfordult és visszament a házba.
Másrészt nem volt ideje, hogy az időjárásról csevegjen. Egy vajúdó anya várt rá, egy csecsemőt kellett a világra segítenie.
Minden erejét össze kellett szednie, hogy visszanyerje uralmát önmaga felett. Elővett egy gyapjúsálat az előszobaszekrényből, a nyaka köré tekerte, és a két végét keresztbe tette a mellkasán. Kezei remegtek, az ujjai kissé merevek voltak, de sikerült begombolnia a kabátját. Szédelgett, ahogy lehajolt, hogy felhúzza kalocsniját.
Szilárd meggyőződése volt, hogy e képtelen villámlás valami üzenetet hordoz. Hogy ez egy jel, egy ómen. Ugyan, badarság...! Csak a whisky zavarja össze. Mindenesetre ez az érzése megmaradt miközben a garázsba ment, felhajtotta a garázs ajtaját, és a hólánccal felszerelt autókerekek ropogásától kísérve kitolatott a kocsival.
Ahogy üresbe tette a kocsit, és kiszállni készült, hogy bezárja a garázskaput, valaki erőteljesen megkopogtatta az ablakot mellette. Markwell rémülten fordította arra a fejét. Egy férfit látott, aki lehajolt, és őt nézte az üvegen keresztül.
Az idegen úgy 35 év körüli lehetett, markáns, határozott vonásokkal. Még a félig párás ablakon keresztül is jó kiállású férfi benyomását keltette. Tengerészkabátjának gallérját felhajtva viselte. A jeges levegőben orrlikai füstölögtek, és mikor beszélt, szavait párafelhők ölelték körül.
– Dr. Markwell?
Markwell letekerte az ablakot.
– Igen?
– Dr. Paul Markwell?
– Igen, igen. Nem most mondtam? De ma este nem rendelek, és sietnem kell egy páciensemhez a kórházba.
Az idegennek szokatlanul kék szeme volt, ami Markwellnek a tiszta, téli eget juttatta eszébe. Lebilincselő volt e szempár, gyönyörű, de Markwell egyúttal azt is tudta, hogy e szemek egy veszélyes ember szemei.
Mielőtt Markwell sebességbe tehette volna a kocsit, hogy kiguruljon az utcára, ahol talán segítségre lelne, a férfi egy pisztolyt dugott be a lehúzott ablakon.
– Ne csináljon semmi ostobaságot!
Ahogy a pisztoly csöve az álla alatti puha húsba fúródott, az orvos meglepve vette tudomásul, hogy nem akar meghalni. Pedig már régóta dédelgette magában, hogy szembenéz a halállal. Most mégis, ahelyett, hogy jólesően nyugtázta volna élniakarását, bűntudata volt. Árulásnak érezte, hogy életben akar maradni, hiszen a fiával csak a halálban találkozhat újra.
– Kapcsolja le a fényszórókat, doktor! Jó. Most állítsa le a motort!
Markwell kihúzta az indítókulcsot.
– Ki maga?
– Ez nem fontos.
– Nekem az. Mit akar? Mi a szándéka?
– Csináld, amit mondok, és nem lesz bántódásod! De ha megpróbálsz ellógni, azonnal szétlövöm a fejed, és utána beleengedem az egész tárat a hulládba, csak a poén kedvéért. – Hangja lágy volt, természetellenesen kellemes, de tele volt meggyőződéssel.
– Add ide a kulcsokat!
Markwell kiadta őket az ablakon.
– Na, most szállj ki!
Lassan józanodva, Markwell kiszállt a kocsiból. A jeges szél csípte az arcát. Hunyorognia kellett, hogy megóvja a szemét az apró hópelyhektől.
– Mielőtt becsukod az ajtót, húzd fel az ablakot! – Az idegen elállta az útját, nem hagyott egy parányi egérutat sem. – Oké! Nagyon jó! Na most, doktor, gyerünk a garázsba!
– Ez őrület! Mit...?
– Mozgás!
Az idegen szorosan Markwell mellett maradt, és a bal karjánál fogva vezette. Ha valaki nézte is őket a szomszéd házból vagy az utcáról, a homály és a hóesés elrejtette előle a fegyvert.
A garázsba érve Markwell az idegen utasítására lehúzta az ajtót. A hideg, olajozatlan vas csikorgott.
– Ha pénzt akar...
– Pofa be, és nyomás a házba!
– Figyeljen ide! Egy betegem vajúdik a kórházban...
– Ha nem fogod be, a puskatussal kiverem az összes fogadat, és akkor nem beszélsz majd annyit.
Markwell hitt neki. A férfi úgy 180 centi magas és 80 kiló volt, csakúgy mint ő, de félelmetes hatást keltett. Haja fehér volt a ráhullott hótól, és ahogy az olvadó lé szivárgott le a szemöldökén és halántékán, ugyanolyan távol volt minden emberitől, mint egy jégszobor. Markwellnek nem volt kétsége afelől, hogy ha testi összeütközésre kerülne sor, az idegen könnyedén győzne legtöbb ellenfele ellen, különösen, ha az egy középkorú, rossz kondícióban lévő, részeg orvos.

Bob Shane-nek klausztrofóbiája volt a szülészet szűk várószobájában, mely a várakozó apukáknak volt fenntartva. A szobának alacsony mennyezete, piszkoszöld falai voltak, és egy ablaka, melyet pára borított. Túl meleg volt. A hat szék és két asztal túl sok bútor volt egy ilyen kis helyre. Kényszert érzett, hogy keresztülrohanjon a lengőajtón, ki a folyosóra, elfusson a kórház másik végébe, keresztül a nagy várótermen, ki a hideg éjszakába, ahol már nem érezni az átható fertőtlenítőszagot.
Ennek ellenére a váróban maradt, hogy a közelben legyen, ha Janet-nek szüksége lenne rá. Valami nem stimmelt. A vajúdás fájdalmakkal jár, de nem olyan hatalmas kínokkal, mint amilyeneket Janet-nek kellett átélnie hosszan elnyúló görcsei miatt. Az orvosok nem ismerték be, hogy komoly komplikáció lépett fel, de az aggodalmuk feltűnő volt.
Bob tudta, miért van klausztrofóbiája. Nem attól tartott, hogy a falak bezáródnak körülötte. A halál szorítását érezte, mely a feleségére vagy a még meg sem született gyermekére fente a fogát. Vagy mindkettőre.
A lengőajtók kinyíltak, és dr. Yamatta lépett be.
Ahogy felállt, Bob nekiment az egyik asztalnak, és vagy egy tucat magazint borított a földre.
– Hogy van a feleségem, doktor úr?
– Nem romlik az állapota. – Yamatta alacsony, sovány ember volt. Arca kedves és kerek, szemei szomorúak. – Dr. Markwell hamarosan itt lesz.
– De addig is csinál vele valamit, ugye?
– Persze. Jó kezekben van a felesége. Csak gondoltam, jó ha tudja, hogy a saját orvosuk is úton van már.
– Igen, persze... köszönöm. Ide figyeljen! Bemehetek hozzá?
– Még nem – mondta Yamatta.
– Mikor?
– Majd ha már enyhültek a fájdalmai.
– Micsoda válasz ez? Mikorra enyhülnek a fájdalmai? A fenébe is, mikor segítenek már neki? – Rögtön megbánta, hogy így kitört. – Sajnálom, doktor úr. Én, én csak félek.
– Tudom, tudom.

Egy belső ajtó kötötte össze Markwell garázsát a házzal. Keresztülmentek a konyhán, az első emeleti előszobán, és felkapcsolgatták a villanyt, ahogy haladtak előre. Nagy hócsomók estek le a csizmáikról.
A fegyveres ember benézett az ebédlőbe, a nappaliba, a dolgozószobába, az orvosi rendelőbe és a váróba, aztán így szólt:
– Fel!
Markwell hálószobájában az idegen felkapcsolta az egyik villanyt. Egy egyenes támlájú széket a szoba közepére állított.
– Doktor úr, kérem, vegye le a kesztyűjét, a kabátját és a sálát!
Markwell engedelmeskedett. Levette ezeket a ruhadarabjait, a földre dobta őket, és az idegen utasítására leült a székre.
Az idegen letette a pisztolyt az asztalra, és elővett egy összecsavart, vastag kötelet az egyik zsebéből. A kabátja alá nyúlt, és előhúzott egy rövid, széles pengéjű kést, amit nyilvánvalóan az övére erősített tokban tartott. Darabokra vágta a kötelet, mellyel, semmi kétség, Markwellt akarta a székhez kötni.
Az orvos az asztalon lévő pisztolyt szuggerálta, és annak esélyét latolgatta, vajon el tudja-e érni, támadóját megelőzve. Aztán tekintete találkozott ellenfele télkék szemével, és rá kellett jönnie, hogy terve ugyanolyan átlátszó támadójának, mint egy gyermek ravaszkodása egy felnőttnek.
A szőke férfi mosolygott, mintha csak azt mondaná, "Próbáld csak meg! Na, mire vársz?"
Paul Markwell élni akart. Engedelmes és együttműködő maradt, miközben a betolakodó megkötözte a kezét és lábát, és a kötelek végét a székhez rögzítette.
Az idegen erősen megcsomózta a kötelet, de vigyázott, hogy ne fájjon Markwellnek, egyszóval úgy tűnt, figyelt rá, hogy foglya ne szenvedjen.
– Nem akarom, hogy be kelljen tömni a szádat. Részeg vagy, és ha egy rongyot tömök a szádba, még a végén elhányod magad, és megfulladsz. Szóval, egy ideig megbízom benned. De ha bármikor megpróbálsz segítségért kiáltani, azon nyomban megöllek. Világos?
– Igen.
Mikor a fegyveres ember hosszabban beszélt, beszédében enyhe akcentust lehetett felfedezni, de annyira enyhét, hogy Markwell nem tudta azonosítani. Elharapta néhány szó végét, és alkalmanként alig észrevehetően torokhangon beszélt.
Az idegen az ágy szélére ült, és egyik kezét a telefonra tette.
– Mi a kórház száma?
Markwell megpróbált kitérni a kérdés elől.
– Miért?
– A fenébe is, a számot kérdeztem. Ha nem mondod meg, inkább kiverem belőled, minthogy megkeressem a telefonkönyvben.
Markwell megadta magát, és diktálta a számot.
– Ki az ügyeletes bent?
– Dr. Carlson. Herb Carlson.
– Jó ember?
– Hogy érti ezt?
– Jobb orvos, mint te, vagy ugyanolyan részeges?
– Én nem vagyok részeges. Én...
– Te egy felelőtlen, önsajnáló, alkoholista léhűtő vagy, és ezt nagyon jól tudod. Válaszolj a kérdésemre, doki! Carlson megbízható?
Markwell hirtelen hányingere egyrészt a sok whiskynek volt köszönhető; másfelől pedig, mert tudta, támadójának igaza van abban, amit róla mondott.
– Igen, Herb Carlson jó orvos. Nagyon jó orvos.
– Ki a főnővér ma este?
Markwellnek gondolkodnia kellett egy kicsit.
– Ella Hanlow, azt hiszem. Nem vagyok benne biztos. Ha nem Ella, akkor Virginia Keene.
Az idegen felhívta a kórházat, és azt mondta, dr. Paul Markwell nevében beszél, és Ella Hanlow-t keresi.
Egy széllökés ütközött a háznak, megrezegtette az egyik kisebb ablakot, és Markwellnek eszébe jutott, hogy vihar van. Ahogy a gyorsan hulló hópelyheket nézte az ablakon keresztül, megint összezavarodott. Az éjszaka olyan eseménydús volt – a villám, a megfejthetetlen betolakodó –, hogy az egész hirtelen olyan valószerűtlennek tűnt. Nekifeszült a köteleknek, melyek a székhez szorították, meggyőződve arról, hogy azok, mivel csupán egy whiskygőzös álom "szereplői", széthullanak pillanatok alatt. Ám nem így történt, és az erőlködéstől Markwell ismét szédülni kezdett. Az idegen így beszélt a telefonba:
– Hanlow nővér? Dr. Markwell nem fog tudni bemenni ma a kórházba. Az egyik páciensének, Janet Shane-nek nehéz vajúdása van ott bent. Hmmm? Igen, persze. Azt szeretné, ha dr. Carlson vezetné le a szülést. Nem, nem, attól tartok nem fog menni. Nem, nem az időjárás. Részeg. Úgy van. Veszélyes lenne a páciensre nézve. Nem... túl részeg, semmi értelme, hogy adjam önnek. Sajnálom. Az utóbbi időben sokat ivott, de próbálta eltitkolni, ám ma este rosszabb állapotban van, mint általában. Hmmm? Én egy szomszédja vagyok. Rendben, köszönöm, Hanlow nővér. Viszlát!
Markwell dühös volt, de meg is könnyebbült, hogy titkát végre felfedték.
– Te szemét! Tönkretettél!
– Nem, doktor. Te tetted tönkre magad. Az öngyűlölet lerombolja a karrieredet. És a feleségedet is elvesztetted miatta. A házasságotokban voltak már előtte is gondok, de talán megmenthető lett volna, ha Lenny életben marad, és talán akkor is, ha te Lenny halála után nem zárkózol ennyire magadba.
Markwell megvolt döbbenve.
– Honnan a fenéből tudod te, hogy milyen volt nekem Annával? És honnan tudsz Lennyrol? Még soha nem találkoztunk. Honnan tudhatsz te akármit is rólam?
Mintha nem hallotta volna a kérdést, az idegen két párnát tornyozott az ágy fejrészéhez. Kinyújtotta a lábát, és úgy ahogy volt, a sáros, vizes csizmával, az ágyneműre tette.
– Akármit is gondolsz, a fiad halála nem a te hibád. Te csak egy orvos vagy, nem varázsló. De hogy Annát elvesztetted, az a te hibád. És amivé lettél – egy hihetetlen veszély a betegeid számára –, az is a te hibád.
Markwell tiltakozni akart, de aztán csak sóhajtott, és a fejét előreejtette, míg álla a mellkasát érte.
– Tudod mi a te bajod, doki?
– Feltételezem, hogy te majd megmondod nekem.
– Az a bajod, hogy soha nem kellett semmiért megküzdened. Apád jómódú volt, hát megkaptál mindent, amit csak akartál. A legjobb iskolákba jártál. És bár sikeres orvos voltál, soha nem volt szükséged a pénzre, hiszen ott volt neked az örökséged, így aztán, mikor Lenny beteg lett, nem tudtad mihez kezdjél, hiszen azelőtt soha nem kellett szembesülnöd semmilyen nehézséggel. Nem voltál "beoltva", ezért nem volt meg a védekezőképességed, és kétségbeestél.
Markwell felemelte a fejét és hunyorgott, míg a látása ki nem tisztult.
– Nem értelek.
– E szenvedések segítségével megtanultál valamit. És ha egyszer elég hosszan leszel józan, és tiszta fejjel gondolkodni kezdesz kicsit, talán még visszatalálhatsz a helyes ösvényre. Még mindig van egy kevéske esélyed arra, hogy rendbe szedd magad.
– Lehet, hogy nem akarom rendbe szedni magam.
– Attól tartok, igazad lehet. Rettegsz a haláltól, de lehet, hogy tovább élni sincs bátorságod.
A doktor lehelete whiskytől és mentolos cukorkától volt savanyú. Kiszáradt a szája, és a nyelve megdagadt. Nagyon vágyott valami italra. Erőtlenül nekifeszült a köteleknek, melyek a székhez láncolták. Végül, undorodva az önsajnálkozó nyöszörgéstől a saját hangjában, de mert képtelen volt visszanyerni a méltóságát, megszólalt:
– Mit akarsz tőlem?
– Meg akarom akadályozni, hogy ma este a kórházba menj. Teljesen biztos akarok lenni abban, hogy nem te segíted világra Janet Shane gyermekét. Egy hentes lettél, egy potenciális gyilkos, és ezúttal meg kell hogy állítson valaki.
Markwell megnyalta kiszáradt ajkait.
– Még mindig nem tudom, ki vagy.
– És nem is fogod soha tudni, doktor! Soha!

Bob Shane még soha nem félt ennyire. Visszanyelte könnyeit, mert az a babonás meggyőződése volt, hogy ha ennyire nyíltan felfedi kétségbeesését, azzal kihívja a sorsot maga ellen, és mintegy bizonyossá teszi Janet és a baba halálát. Előredőlt a váró székében, lehajtotta a fejét, és csendesen imádkozott: Uram, Janet jobban megérdemli, hogy éljen, mint én. Ő olyan szép, én pedig olyan egyszerű vagyok, mint egy rongypokróc. Csak egy fűszeres vagyok, a sarki boltom soha nem hozott nyereséget, és ő mégis szeret engem. Uram, ő annyira jó, becsületes, alázatos... nem érdemli meg, hogy meghaljon. Talán azért akarod magaddal vinni, mert ő már most elég jó ahhoz, hogy a mennybe kerüljön. De én még nem vagyok elég jó, és szükségem van a segítségére, hogy jobb ember lehessek.
A lengőajtó egyik szárnya kinyílt. Bob felemelte a fejét. Dr. Carlson és Yamatta lépett be, mindketten zöld, kórházi köpenyükben.
Sóhajuk megrémítette Bobot, és lassan felállt a székről.
Yamatta szeme szomorúbb volt, mint valaha.
Dr. Carlson magas, előkelő megjelenésű ember volt, valaki, aki még a bő, kórházi öltözékben is tekintélyparancsoló tudott maradni
– Mr. Shane... nagyon sajnálom, de a felesége meghalt a szülés közben.
Bob meredten állt, mintha a lesújtó hír hallatán kővé vált volna. Csak foszlányait hallotta annak, amit Carlson mondott:
– ...komoly méhelzáródás... egy azon asszonyok közül, akiket nem gyermekszülésre találtak ki. Soha nem szabadott volna teherbe esnie. Sajnálom... nagyon sajnálom... mindent, amit tudtunk... de a baba...
A "baba" szó megtörte Bob bénultságát. Egy tétova lépést tett az orvos felé.
– Mit mondott a gyermekemről?
– Lány – mondta Carlson. Egy egészséges, pici lány.
Bob egy másodperccel ezelőttig azt hitte, minden elveszett. Most Carlsonra meredt, remélve, hogy Janet egy része nem halt meg, és hogy végül is nem maradt teljesen egyedül ezen a világon.
– Igazán? Egy kislány?
– Igen – mondta Carlson. – Egy kivételesen szép kislány. Sűrű, fekete hajjal született.
Yamattára nézve, Bob így szólt:
– Életben van a kislányom!
– Igen – mondta Yamatta, és megrendülten mosolygott. – És dr. Carlsonnak kell megköszönnie. Azt gondolom, Mrs. Shane-nek nem volt esélye. De kevésbé tapasztalt kezek között talán a lányát is elvesztettük volna.
Bob most Carlson felé fordult, és még mindig félt elhinni, amit hallott.
– A baba él, és ezért mindenképp köszönettel tartozom, nem igaz?
Az orvosok kínos csendben álltak. Aztán Yamatta egyik kezét Bob vállára tette, talán mert érezte, hogy a testi érintés segít neki megnyugodni.
Bár Bob tíz centivel magasabb és húsz kilóval nehezebb volt, mint az orvos, Yamattának támaszkodott. Előtört belőle a zokogás, és Yamatta tartotta őt.

Az idegen még egy órán keresztül Markwell-lel maradt, de többet nem szólalt meg, és nem válaszolt Markwell kérdéseire. Az ágyon feküdt a plafont bámulva, és annyira elmélyedt a gondolataiban, hogy csak ritkán mozdult meg.
Ahogy a doktor józanodott, lüktető fejfájás kezdte kínozni. Mint általában, másnapossága csak még inkább okot adott az önsajnálatra, mint az, amiért inni kezdett.
Végül az idegen a karórájára nézett.
– Fél tizenkettő. Elmegyek.
Leszállt az ágyról, a székhez ment, és újból elővette a kését.
Markwell megfeszült.
– Kicsit meglazítom a köteleit, doktor. Ha úgy egy fél órát küszködik vele, ki fogja tudni szabadítani magát. Nekem pedig addig lesz időm kijutni innen.
Ahogy a férfi mögé állt, és munkához látott, Markwell arra számított, hogy egyszer csak majd érzi a pengét a bordái közé fúródni. Ám az idegen kevesebb mint egy perc múlva már el is tette a kést, és a hálószoba ajtajához ment.
– Van esélyed rendbe tenni magadat, doktor. Azt hiszem, túl gyenge vagy hozzá, de remélem, tévedek.
Aztán kisétált.
Tíz percig, mialatt Markwell próbálta kiszabadítani magát, az alsó szintről alkalmanként zajokat hallott. A betolakodó nyilvánvalóan értékeket kutatott. Bár misztikusnak tűnt, lehet, hogy nem volt más, mint egy egyszerű betörő, akinek nagyon egyedi stílusa van.
Markwell végül éjfél után huszonöt perccel kiszabadította magát. Csuklói komolyan lehorzsolódtak és véreztek.
Bár már fél órája nem hallott neszt lentről, elővette a pisztolyát az éjjeliszekrénye fiókjából, és óvatosan lelopakodott a lépcsőn. Az irodájába ment, a hivatali szárnyba, ahol arra számított, hogy néhány gyógyszer hiányozni fog a készletéből; a két magas, fehér szekrény azonban érintetlen volt.
A dolgozószobájába szaladt, azzal a biztos meggyőződéssel, hogy a fali széf, melyben pénzt tartott, tárva-nyitva fogadja majd. A széf zárva volt.
Nem értve a dolgot, már épp elhagyni készült a szobát, mikor észrevette, hogy a bárpult mosogatójában üres whiskys-, gines-, tequilás- és vodkásüvegek hevernek. A betolakodó időzött még itt, csak azért, hogy megtalálja az alkoholkészletét, és kiöntse őket a lefolyóba.
Egy üzenet volt a bárpult tükrére ragasztva. Szép, nyomtatott betűkkel írták:
HA NEM HAGYOD ABBA AZ IVÁST,
HA NEM TANULOD MEG ELFOGADNI
LENNY HALÁLÁT, EGY ÉVEN BELÜL PISZTOLYT
FOGSZ TENNI A SZÁDBA, ÉS SZÉTLOCCSANTOD
AZ AGYVELŐDET
EZ NEM EGY JÓSLAT. EZ TÉNY.
A pisztolyt és az üzenetet szorongatva, Markwell körülnézett az üres szobában, mintha az idegen még mindig ott lenne, láthatatlanul, szellemként, aki választhat, hogy látható vagy láthatatlan akar lenni éppen. – Ki vagy te? Ki az ördög vagy te?
Csak a szél válaszolt neki az ablaknál, de e süvítésnek nem volt érthető jelentése a számára.

Másnap délelőtt, egy kora reggeli találkozó után a temetkezési vállalkozóval, aki Janet temetését bonyolítja, Bob Shane visszatért a kórházba, hogy meglátogassa újszülött gyermekét. Miután belebújt egy köpenybe, maszkot helyezett a szája elé, és alaposan megmosta a kezét egy nővér irányítása mellett, majd beengedték a csecsemőszobába, és óvatosan kiemelte Laurát az ölébe a bölcsőből.
Kilenc másik újszülött volt még a szobában. Mindegyik aranyos volt így vagy úgy, de Bob úgy hitte, még csak nem is elfogult, mikor úgy gondolja, hogy Laura Jean volt a legédesebb közülük. Bár egy angyalt általában szőke hajúnak és kék szeműnek képzelünk el, és bár Laurának barna szeme és haja volt, mégis angyali jelenség volt. A tíz perc alatt, míg Bob a kezében tartotta, nem sírt; hunyorgott, forgatta a szemét és ásítozott. Úgy tűnt, el-eltöpreng, mintha tudná, hogy nincs édesanyja, és hogy neki és az apjának csak a másik maradt ebben a hideg, kemény világban.
Az egyik fal helyett üveg volt a szobában, amin keresztül az érdeklődő rokonok meg tudták lesni az új jövevényeket. Öt ember volt az ablaknál. Négy mosolygott, mutogatott, arcokat vágott, hogy szórakoztassa a babákat.
Az ötödik egy szőke férfi volt, aki tengerészkabátot viselt, és kezeit a zsebeiben tartotta. Ő nem mosolygott, nem mutogatott, nem vágott arcokat. Laurát bámulta.
Néhány perc elteltével, mialatt az idegen tekintete egy percre sem mozdult el Lauráról, Bob aggódni kezdett. A fickó jó külsejű volt, jól fésült, de valami keménység is volt az arcában, és még valami, amit nem lehet szavakba önteni, de Bobnak az az érzése támadt tőle, hogy ez a férfi sok szörnyű dolgot látott már, és szörnyű dolgokat tett.
Eszébe jutottak szenzációhajhász cikkek gyermekrablókról és csecsemőkről, akiket eladtak a feketepiacon. Mondogatta magának, hogy csak paranoiás, és oda is veszélyt képzel, ahol nincs, mert elvesztette Janet-t, és most attól fél, hogy a lányát is elveszti. A férfi minél hosszabban tanulmányozta Laurát, Bob annál nyugtalanabb lett.
Mintha csak megérezte volna Bob aggodalmát, a férfi felnézett. Egymásra meredtek. A férfi szemei szokatlanul ragyogóak, áthatóak voltak. Bob egyre idegesebb lett, s szorosabban ölelte a lányát, mintha attól tartana, hogy az idegen áttöri az üveget, és elragadja tőle Laurát. Gondolkodott, vajon nem kellene-e szólnia az egyik nővérnek, hogy beszéljen a férfival, és tudja meg, ki ő.
Aztán az idegen elmosolyodott. Széles, meleg, tiszta mosolya megváltoztatta az arcát. Egy pillanat múlva már barátságosnak tűnt és már nem volt ijesztő. Bobra kacsintott, és egyetlen szót suttogott át a vastag üvegen:
– Gyönyörű!
Bob megnyugodott, visszamosolygott, de aztán rájött, hogy mosolya nem látszik át a maszkon, hát bólintott egy köszönömöt.
Az idegen még egyszer megnézte Laurát, ismét Bobra kacsintott, majd elsétált az ablaktól.

Később, miután Bob hazament, egy magas, sötét ruhás férfi lépett a csecsemőszoba ablakához. Kokoschkának hívták. A csecsemőket nézegette, aztán a tekintete megakadt egy ponton, és észrevette saját, színtelen tükörképét a tiszta üvegen. Széles, lapos arca volt, éles vonásokkal és olyan keskeny és kemény ajkakkal, hogy úgy tűnt, mintha azok szaruból lettek volna. Egy néhány centis, kétfelé ágazó sebhely volt a bal arcán. Sötét szemeinek nem volt mélysége, mintha agyaggömbök lettek volna, és leginkább egy cápa hideg szeméhez hasonlítottak, mely az óceán árnyakkal teli világában kalandozik. Lenyűgözte, hogy az arca milyen éles kontrasztban van az ablak túlsó felén lévő ártatlan csecsemőékétől; mosolygott, de e mosolytól nem vált kedvesebbé, sőt még fenyegetőbb lett.
Újra keresztülnézett a tükörképén. Nem volt nehéz megtalálnia Laura Shane-t a bepólyázott csecsemők között, hiszen a vezetékneve mindegyiknek ott lógott a bölcső oldalán, egy kis kártyán.
Miért vagy annyira érdekes, Laura? – töprengett. – Miért fontos ennyire az életed? Miért ez a sok energia, hogy téged élve, biztonságban a világra jönni lássunk? Meg kellene ölnöm most, és pontot tenni végre az áruló mesterkedéseire?
Lelkiismeret-furdalás nélkül meg tudta volna ölni. Ölt már gyermeket ezelőtt is, bár nem ilyen fiatalokat. Semmilyen bűntény nem volt túl szörnyű, ha az ügy érdekében történt, melyre az életét tette fel.
A gyermek aludt. Néha-néha megmozdult a szája, és apró arca ilyenkor összeráncolódott, mintha az anyaméhről álmodott volna szomorúan és vágyakozóan.
Végül a férfi úgy döntött, nem öli meg. Még nem.
– Bármikor megölhetlek, később is, kis csöppségem – mormolta. – Ha majd megértem, milyen szerepet játszol az áruló terveiben, akkor megöllek.
Kokoschka elsétált az ablaktól. Tudta, hogy több mint nyolc évig nem fogja látni a kislányt.

2.

Dél-Kaliforniában tavasszal, nyáron és ősszel ritkán esik az eső. Az igazán esős időszak decemberben kezdődik és márciusban végződik. Ám 1963. április másodikán, szombaton az ég felhős volt, és nagyon párás volt a levegő. A Santa Ana-ban lévő háza melletti apró fűszerboltjának ajtajában állva Bob Shane úgy gondolta, jó esélye van egy utolsó, nagy esőzésnek a nyár beállta előtt.
A házának kertjében álló fikuszok és datolyapálmák mozdulatlanok voltak a fülledt levegőben, és lekonyultak, mintha a közelgő vihar súlya húzta volna le ágaikat.
A pénztárgép melletti rádió halkan szólt. A Beach Boys új slágere ment éppen, a Szörfölés USA-ban. Figyelembe véve az időjárást, ez a szám éppen annyira illett ehhez a naphoz, mintha a Fehér Karácsonyt énekelnék júliusban.
Bob az órájára nézett: negyed öt. Fél négykor elkezd esni, gondolta.
Délelőtt jól ment az üzlet, de a délután döcögős volt. E pillanatban nem volt vevő a boltban.
A családi vállalkozásnak új, halálos ellenféllel kellett szembenéznie, a nagy áruházláncokkal. Tervezte, hogy profilt vált és több napi élelmiszert tart, de halogatta e döntést, ameddig csak lehetett, mert az élelmiszerbolt jóval több munkával jár.
Ha a közelgő vihar nagy lesz, nem sok vevőre számíthat már a nap hátralévő részében. Lehet, hogy korán bezár, és elviszi Laurát moziba. Elfordult az ajtótól, és így szólt: – Ideje csónakba szállnunk, csillagom! Laura a közeli polcsor végében térdelt, és teljesen elmélyedt a "munkájában". Bob kihozott négy konzervlevest a raktárból, aztán Laura átvette azokat. Még csak nyolcéves volt, de megbízható kölyök volt, és szeretett kisegíteni a boltban. Miután rányomta a helyes árat a dobozokra, a polcra tette azokat, és úgy fordította, hogy látsszon a márkajelzés, és arra is figyelt, hogy a régebbiek kerüljenek előre.
Érdeklődve nézett fel.
– Csónakba? Miféle csónakba?
– Fent, a lakásban. A csónakba, a beépített szekrényben. Az ég külsejéből úgy tűnik, szükségünk lesz rá később, ha közlekedni akarunk.
– Butaság! Nincs is csónakunk a szekrényben.
Bob az ellenőrző pénztár mögé lépett.
– Szép, kicsi, kék hajó.
– Igen? A szekrényben? Milyen szekrényben?
Bob chipszeszacskókat kezdett pakolni a polcra, a ropik mellé.
– A könyvtár szekrényében, természetesen.
– Nincs is könyvtárunk.
– Nincs? Nos, most hogy említed, tényleg nem a könyvtárban van a csónak. A varangyos béka szobájának szekrényében van.
Laura kuncogott.
– Miféle varangyos béka?
– Miért? Csak nem azt akarod mondani, hogy nem tudsz a békáról?
Laura grimaszolt, és a fejét rázta.
– Ami a mai napot illeti, kiadjuk az egyik szobát egy szép szál, angol békalegénynek. Egy úriember, aki a királynő ügyeit jött ide intézni.
Villámlott, és dörgés rázta meg az áprilisi égboltot. A rádió recsegni kezdett Cascades Az eső ritmusa című száma alatt.
Laura nem törődött a viharral. Ő nem rémült meg olyan dolgoktól, amiktől a legtöbb gyerek félt. Olyan magabiztos és önálló volt, hogy néha úgy tűnt, mintha egy gyermek képébe öltözött idős hölgy lett volna. – Miért engedné a királynő, hogy egy béka intézze az ügyeit?
– A békák kitűnő üzletemberek – válaszolta Bob, miközben kinyitott egy kekszeszacskót, és kivett belőle egy kekszet. Janet halála óta és mióta Kaliforniába költöztek az újrakezdéshez, Bob húsz kilót hízott. Soha nem volt jóképű ember. Most, harmincnyolc évesen, kellemesen testes volt, és kevés esélye volt, hogy egy nő figyelmét felkelti. Jó parti sem volt; még senki sem gazdagodott meg egy sarki fűszeresboltból. De nem törődött vele. Ott volt neki Laura, és jó apa volt. A kislány teljes szívéből szerette őt, mint ahogy ő is a kislányt, így aztán az, hogy a világ többi szereplője mit gondol róla, nem bírt jelentőséggel számára.
– Igen, a varangyos békák remek üzletemberek. És ennek a békának a családja már több mint száz éve áll a királyi család szolgálatában. Valójában lovaggá is ütötték. Ő Sir Thomas Toad.
Még ragyogóbb villám hasított az égbe, mint eddig. A dörgés is hangosabb volt.
Miután befejezte a konzervlevesek polcra pakolását, Laura felemelkedett a térdéről, és kezét a fehér köténybe törölte, amit a pólója és a farmere fölött viselt. Csodaszép volt; sűrű, barna hajával, barna szemeivel nem csupán kicsit hasonlított az édesanyjára.
– És mennyit fizet Sir Thomas Toad a szobáért?
– Hat pennyt egy hétre.
– Az enyém melletti szobában van?
– Igen. Abba a szobában, amelyiknek a szekrényében a csónak van.
Laura ismét kuncogott.
– Nos, akkor ajánlom neki, hogy ne horkoljon.
– Ő ugyanezt mondta rólad.
Egy ütött-kopott, rozsdásodó Buick állt meg a bolt előtt, és ahogy a vezető kiszállt, egy harmadik villámlás hasított végig a sötétedő égbolton. A környék megtelt fénnyel, mely mintha végigömlött volna az utcán, és lávaként folyta volna körbe a Buickot és az elhaladó autókat. A villámlást kísérő mennydörgés tetőtől talpig megrázta az épületet, mintha a viharos mennybolt visszatükröződött volna az alant elterülő földön, hogy aztán földrengést idézzen elő.
– Hűha! – kiáltott Laura, és félelem nélkül az ablakhoz lépett.
Bár az eső még nem kezdett el esni, nyugat felől hirtelen szél támadt, és lehullott faleveleket és szemetet kergetett maga előtt.
A férfi, aki az elnyűtt Buickból kiszállt, döbbenten nézett az ég felé.
A villámcsapások egymást követték, a levegőbe hasítottak és árnyakat festettek az ablaküvegre meg az autó karosszériájára, míg a villámokat kísérő dörgések mintha hatalmas ököllel mértek volna erőteljes csapásokat a földre.
A villámlások aggasztották Bobot. Mikor szólt Laurának – Laura, édesem, gyere el az ablaktól! –, a kislány odaszaladt hozzá, és hagyta, hogy apja a vállára tegye a kezét, leginkább az ő megnyugtatására, és nem a sajátjára.
A Buickos férfi a boltba sietett. Kitekintve a mennydörgő égboltra, így szólt:
– Látta ezt, ember? Húú!
A vihar elült, ismét csend lett.
Esni kezdett. A kövér esőcseppek eleinte gyengéden csapódtak az ablaknak, aztán hirtelen zuhogni kezdett, és a világ elmosódott a bolt körül.
A vevő megfordult és mosolygott.
– Szép kis show, mi?
Bob válaszolni készült, de végül csendben maradt, mert ahogy közelebbről szemügyre vette a férfit, veszélyt érzett, mint a szarvas, ha farkas ólálkodik a közelben. Az idegen kopott katonai csizmát viselt, koszos farmert, és egy foltos széldzsekit, melynek cipzárja félig volt felhúzva egy piszkosfehér póló fölött. Szélfútta haja zsíros volt, arca pedig borostás. Vérben forgó, csillogó szemei voltak. Kábítószeres. A pult felé közeledve egy revolvert húzott elő a széldzsekije alól, és ez nem volt meglepő.
– Add ide, ami a pénztárban van, seggfej!
– Természetesen.
– Igyekezz!
– Nyugi!
A narkós megnyalta színtelen, cserepes ajkait.
– Ne húzd az időt, seggfej!
– Jól van, jól van. Megkapod a pénzt – mondta Bob, mialatt egyik kezével próbálta Laurát a háta mögé tolni.
– Menj el a lány elől, hogy lássam! Látni akarom! Most, most azonnal! Húzd ki magad mögül, a fenébe is!
– Oké, csak higgadj le!
A férfi kiegyenesedett, olyan mereven, mintha kardot nyelt volna, és az egész teste láthatóan remegett.
– Oda, ahol látom. És meg ne próbálj máshoz érni, mint a pénztárgép! Nehogy a pisztolyhoz nyúlj, mert szétloccsantom a hülye fejedet!
– Nincs fegyverem – biztosította Bob. Az esőáztatta ablak felé nézett, és remélte, hogy nem jön addig vevő, amíg ez a mizéria tart. A narkós úgy tűnt, olyan rossz állapotban van, hogy bárkit lelőhetett volna, aki bejön a boltba.
Laura megpróbált az apja mögé bújni, de a támadó rászólt.
– Hé, ne mozdulj!
– Csak nyolcéves – mondta Bob.
– Egy kurva. Mind hülye kurvák, mindegy hány évesek. Éles hangja állandóan megbicsaklott. Ijedtebbnek hangzott, mint Bob volt, és ez jobban aggasztotta Bobot, mint bármi más.
Bár szándékosan a narkósra és a revolverre koncentrált, Bob őrült módon azzal is tisztában volt, hogy a rádióban Skeeter Davis A világ vége című számát játsszák, mely nyugtalanító módon profetikusnak tűnt számára. Babonás félelmében, mely megbocsátható mindenkinek, akire pisztolyt fognak, Bob eszelősen vágyott rá, hogy a dal véget érjen, mielőtt előidézné Laura és az ő világának végét.
– Itt a pénz, itt az összes. Vigye! Megragadva egyik piszkos kezével a férfi a pénzt széldzsekije zsebébe tömte, majd így szólt:
– Van egy raktárhelyiséged hátul?
– Miért?
A narkós dühödten lesöpörte a kekszes-, ropis- és chipszeszacskókat a pultról. Bobnak szegezte a pisztolyt.
– Van raktárad, seggfej, tudom, hogy van. Bementek szépen a raktárba!
Bob szája hirtelen kiszáradt.
– Ide figyeljen! Fogja a pénzt, és menjen! Megkapta, amit akart. Csak menjen! Kérem!
Grimaszolva, már magabiztosabban, hogy a kezében volt a pénz, és felbátorodva Bob félelmét látva, de még mindig láthatóan reszketve, a fegyveres férfi így szólt:
– Ne aggódj! Nem fogok megölni senkit. Én egy jólelkű ember vagyok, nem gyilkos. Csak egy kicsit meg akarom kóstolni ezt a kis kurvát, és már itt sem vagyok.
Bob átkozta magát, amiért nincs fegyvere. Laura belekapaszkodott, bízott benne; és ő nem tehetett semmit, hogy megmentse őt. Útban a raktár felé megüthette volna a narkóst, és próbálhatta volna elvenni a revolvert. Bob túlsúlyos volt, és nem volt formában. Mivel képtelen volt gyorsan mozogni, azonnal lelőné a támadó, és ott maradna vérbe fagyva a padlón, mialatt ez a mocskos szemét hátravinné Laurát, és megerőszakolná őt.
– Mozgás! – szólt a narkós türelmetlenül. Most!
Egy puska dördült, Laura felsikoltott, és Bob szorosan magához húzta őt, de a narkóst érte a lövés. A golyó a bal halántékát érte, szétroncsolva koponyája egy darabját, és a támadó a földön heverő kekszekre és ropikra zuhant, a pult elé. Olyan pillanatok alatt meghalt, hogy még reflexszerűen sem volt ideje meghúzni a kezében lévő pisztoly ravaszát.
Bob megbabonázva jobbra fordította a fejét, és egy magas, szőke, pisztolyos férfit pillantott meg. Nyilvánvalóan a hátsó, személyzeti bejárón jött be, és csendben keresztülosont a raktáron. Amint belépett, figyelmeztetés nélkül agyonlőtte a narkóst. Ahogy a tetemet nézte, közömbösnek, szenvedélytelennek tűnt, mintha tapasztalt gyilkos lenne.
– Hála az égnek – mondta Bob –, itt a rendőrség.
– Én nem a rendőrség vagyok. – A férfi szürke matróznadrágot, fehér inget és sötétszürke dzsekit viselt, valamint ez utóbbi alatt egy pisztolytokot.
Bob megvolt zavarodva. Azon tanakodott, vajon a megmentőjük csupán egy másik tolvaj-e, aki csak át akarja venni a terepet a kábítószerestől.
Az idegen felemelte tekintetét a hulláról. Szeme kék volt, átható és közvetlen.
Bob biztos volt benne, hogy látta már a fickót azelőtt, de nem tudott visszaemlékezni, hogy hol és mikor.
Az idegen Laurára nézett.
– Jól vagy, édesem?
– Igen – mondta Laura, de közben továbbra is apjába csimpaszkodott.
Vizelet szúrós szaga áradt a halott férfi felől, mivel az halála pillanatában elvesztette uralmát a húgyhólyagja fölött.
Az idegen keresztülment a helyiségen, kikerülve a hullát, és bereteszelte a bejárati ajtót. Lehúzta a rolót. Aggódva nézett a nagy kirakatok felé, melyekre szakadatlanul ömlött az eső, és mögöttük a világ csak elmosódva látszott.
– Nincs mód arra, hogy ezeket is eltakarjuk, ha jól sejtem. Így csupán reménykedhetünk, hogy senki nem jön errefelé, és nem néz be a boltba.
– Mit fog velünk csinálni? – kérdezte Bob.
– Én? Semmit. Én nem vagyok olyan, mint ez a gazember. Nem akarok semmit önöktől. Csak bezártam az ajtót, míg kitaláljuk, milyen történetet fog elmondani a rendőrségnek. Ki kell találnunk, mielőtt bárki bejön ide, és meglátja a tetemet.
– Miért kellene kitalálnom bármit is?
Megállva a tetem mellett, az idegen egy autókulcsot és egy pénzkupacot vett ki annak vérfoltos, koszlott széldzsekijéből. Majd felemelkedett, és így szólt:
– Rendben van. Azt kell mondania nekik, hogy két pisztolyos ember volt. Ez itt Laurát akarta, de a másik undorodott a gondolattól, hogy megerőszakolják a kislányt, és csak el akart tűnni innen. Ezért aztán összevitatkoztak, a vita elmérgesedett, és a másik lelőtte ezt a csirkefogót, és meglépett a pénzzel. Gondolja, hogy elő tudja ezt adni hitelesen?
Bob nehezen hitte el, hogy ő és Laura megmenekültek. Egyik karjával szorosan magához ölelte a lányát.
– Én..., én nem értem. Igazából ön nem volt vele. Végül is nem bánthatják, amiért megölte, hiszen minket védett meg. Szóval, miért nem mondjuk meg egyszerűen az igazat nekik?
A pulthoz lépve és visszaadva a pénzt Bobnak, a férfi megkérdezte:
– És mi az igazság?
– Nos, ön véletlenül erre járt, és látta, hogy rablás zajlik a boltban.
– Nem véletlenül jártam erre. Bob, én vigyázok rád és Laurára. – Pisztolyát a tokba csúsztatva, a férfi Laurára nézett. A kislány tágra meredt szemmel bámulta őt. A férfi mosolygott, és ezt suttogta: – Őrangyal.
Bob, mivel nem hitt az őrangyalokban, megszólalt:
– Vigyáz ránk? Miért, meddig, honnan?
Némi türelmetlenséggel a hangjában és enyhe, azonosíthatatlan akcentussal, amilyet Bob azelőtt soha nem hallott, az idegen válaszolt:
– Ezt nem mondhatom meg. – Az esőáztatta ablakokra pillantott. – És nem engedhetem meg, hogy a rendőrség kihallgasson. Szóval, muszáj volna hiteles történetet kitalálnod.
– Honnan ismerem én önt?
– Nem ismersz engem.
– De biztos vagyok benne, hogy már láttam Önt.
– Nem láttál. Nem kell, hogy tudjad. Most pedig, az isten szerelmére, dugd el azt a pénzt, és hagyd a pénztárgépet üresen, mert kissé furcsa lenne, ha a második rabló elment volna anélkül, amiért jött. Elviszem a fickó Buickját, és ott hagyom néhány házzal arrébb, szóval adhatsz a rendőröknek leírást róla. Adj nekik rólam is személyleírást. Nekem nem számít.
Dörgés hallatszott, de csak távolról és halkan, nem olyan erővel, mint amilyennel kezdődött a vihar. A párás levegő egyre sűrűbbé vált, ahogy a lassan csordogáló vér szaga összekeveredett a vizelet savanyú szagával.
Bob émelyegve a pultra támaszkodott, de még mindig ölelve a lányát, tovább értetlenkedett:
– Miért nem mondhatom egyszerűen azt a rendőröknek, hogy ön megakadályozta a rablást, azzal, hogy lelőtte a fickót, de nem akarta felfedni a kilétét, hát elment?
Az idegen türelmetlen volt, és megemelte a hangját:
– Egy fegyveres ember véletlenül erre járt, mialatt a támadás zajlott, és elhatározta, hogy hős lesz? A zsaruk nem fognak egy ilyen nevetséges történetet elhinni.
– De hát ez történt.
– Hiába, nem fogják bevenni. Ide figyelj! Azt fogják hinni, hogy te lőtted le a fickót. Mivel nincs fegyvered, legalábbis hivatalosan nincs, eszükbe jut, hogy talán illegálisan tartasz fegyvert, és mivel ezért megszabadultál tőle, miután lelőtted a narkóst, kitaláltál egy őrült történetet egy magányos farkasról, aki besétált, hogy megmentse a rongyos életedet.
– Én egy köztiszteletnek örvendő üzletember vagyok, akit elismernek.
Az idegen szemében valami furcsa szomorúság jelent meg.
– Bob, te egy rendes ember vagy..., de egy kicsit naiv néha.
– Mit?
Az idegen felemelte egyik ujját, hogy csendre intse.
– Ha baj van, az ember jó hírneve sosem számít annyira, mint kellene. A legtöbb ember jószívű, és hajlandóak felülemelkedni azon, hogy valami nem elég egyértelmű, de néhányan imádják látni, ha valakit földbe döngölnek, megaláznak.
Hangja elhalkult, már suttogott, és bár továbbra is Bobra nézett, olyan volt, mintha más helyeket, más embereket nézne.
– Az irigység, Bob. Az irigység megeszi őket élve. Ha pénzed lenne, azt irigyelnék tőled. De mivel nincs pénzed, azt irigylik, hogy ilyen gyönyörű, okos, szerető lányod van. Egyszerűen azért irigyelnek, mert boldog ember vagy. Irigyelnek, mert te nem irigyled őket. Az emberiség egyik legnagyobb átka, hogy néhány ember nem boldog egyszerűen attól, hogy élhet, hanem abban leli örömét, ha látja, hogy más bajban van.
A naivság vádját Bob nem tudta visszautasítani, és tudta, hogy az idegen igazat beszél. Megremegett.
Pillanatnyi csend után az idegen szemében türelmetlenség jelent meg.
– És mikor a rendőrök úgy döntenek, hogy hazugság a történet a magányos farkasról, aki megmentett titeket, elkezdenek majd kombinálni, hogy vajon a narkós tényleg rabolni jött-e, hogy talán ismerted őt, és valamiért összevesztetek, vagy talán előre kitervelted, hogy megölöd őt, és most igyekszel rablásnak álcázni. A zsaruk így gondolkodnak. Még ha nem is tudják ezt rád bizonyítani, akkor is annyira próbálnak majd így tenni, hogy teljesen felborítják az életed. Tényleg ki akarod ennek tenni Laurát?
– Nem.
– Akkor tégy úgy, ahogy mondom!
Bob bólintott.
– Így teszek. Ahogy mondod. De ki az ördög maga?
– Ez nem számít. Erre most különben sincs időnk. – A férfi Laurához lépett, és a szemébe nézett. – Értetted, amit az apukádnak mondtam? Ha a rendőrség kérdezi, mi történt.
– Azzal a férfival voltál – folytatta Laura az idegen mondatát, és a halottra mutatott.
– Úgy van.
– A barátja voltál – mondta a lány tovább –, de aztán veszekedni kezdtetek rólam, bár azt nem igazán tudom miért, mert én nem csináltam semmit.
– Ez nem is számít, kiscsillag – mondta az idegen. Laura bólintott.
– És aztán te lelőtted, és elfutottál az összes pénzünkkel, és én nagyon féltem.
A férfi Bobra nézett.
– Nyolcéves, igaz?
– Nagyon okos kislány – válaszolta Bob.
– De akkor is az lenne a legjobb, ha a rendőrök nem nagyon kérdezgetnék.
– Nem fogom engedni nekik.
– Ha mégis kérdezgetnek – szólt Laura –, akkor egyszerűen elkezdek sírni, és csak sírok és sírok, míg abba nem hagyják.
Az idegen mosolygott. Olyan szeretettel nézett Laurára, hogy Bob nyugtalan lett tőle. A modora nem volt olyan, mint azé a perverzé, aki a raktárba akarta kényszeríteni őket; ő kedves és szeretetteljes volt. A férfi megsimogatta a kislány arcát. Meglepő módon könnyek csillogtak a szemében.
– Bob, tedd el azt a pénzt! Ne feledd, hogy megléptem vele.
Bob észrevette, hogy még mindig szorongatja a pénzt a kezében. A nadrágja zsebébe gyűrte, és a köténye eltakarta a nadrágján keletkezett puklit.
Az idegen kinyitotta a bejárati ajtót és felhúzta a rolót.
– Vigyázz a kislányra, Bob! Ő különleges ember – mondta az idegen, majd kilépett az esőbe, az ajtót nyitva hagyva maga mögött, és beszállt a Buickba. A kerekek csikorogtak, ahogy kihajtott a parkolóból.
A rádió még mindig szólt, de Bob először hallotta meg azóta, hogy a Világ vége című szám ment, mielőtt az idegen lelőtte a narkóst. Most Shelley Fabres énekelte a Johnny angyalt.
Hirtelen újra hallotta az eső kopogását, most már nem csak mint háttérzajt, hanem tényleg hallotta, ahogyan hangosan dörömbölnek az esőcseppek a tetőn és az ablakon. Annak ellenére, hogy a szél beáramlott a nyitott ajtón, a vér és a vizelet keveredett szaga egyszerre még erősebbé vált, mint egy pillanattal ezelőtt volt, és olyan hirtelen, mintha egy sokkból nyerte volna vissza az eszméletét, Bob ráeszmélt, hogy milyen közel volt ahhoz, hogy elveszítse az ő drága Lauráját.
Megölelte a kislányt, felemelte, és a nevét mondogatta, miközben a haját simogatta. Arcát Laura nyakába fúrta, magába szívta a kislány bőrének édes, friss illatát, érezte a lány szívének lüktetését, és köszönetet mondott istennek, amiért megmentette őt.
– Szeretlek, Laura.
– Én is szeretlek, apu. Szeretlek Sir Tommy Toadért, és még egy csomó minden másért. De most már hívnunk kell a rendőrséget.
– Igen, persze – mondta Bob, és letette lányát a földre. Szemei könnyben úsztak. Annyira zaklatott volt, hogy hirtelen azt sem tudta, hol a telefon.
Laura már fel is emelte a kagylót. Odatartotta az apjának.
– Vagy felhívhatom őket én is, apu. A szám itt van a telefonon. Akarod, hogy felhívjam őket?
– Nem, drága, majd én telefonálok. – Könnyeitől hunyorogva Bob átvette a kagylót Laurától, és a pénztárgép mögötti öreg, fa hokedlire ült.
A kislány egyik kezét a karjára tette, mintha tudta volna, hogy apjának szüksége van az ő érintésére.
Janet erős volt érzelmileg. Ám Laura ereje és higgadtsága szokatlan volt az ő korában, és Bob Shane nem tudta biztosan, hogy mindez honnan van Laurában. Talán, hogy anya nélkül nőtt fel, az tette ennyire önállóvá.
– Apu? – szólt Laura, egyik ujját a telefonra téve. – A rendőrség, emlékszel?
– Igen, persze – mondta Bob. Próbálván legyőzni a halálszag okozta hányingerét, mely betöltötte a boltot, tárcsázta a rendőrség számát.

Kokoschka egy kocsiban ült, szemben Bob Shane apró fűszerüzletével, és elmélázva vakargatta az arcán lévő sebhelyet.
Az eső elállt. A rendőrség elment. Az est beálltával fényreklámok gyulladtak fel, de a makadámutcák sötétbe burkolóztak e megvilágítás ellenére is, mintha az útburkolat magába szívta volna a fényt, ahelyett, hogy visszaverte volna.
Kokoschka Stefannal, a szőke és kék szemű árulóval egyszerre érkezett a környékre. Hallotta a lövést, látta, ahogy Stefan elhagyja a boltot a halott ember kocsijában, aztán beállt a bámészkodó tömegbe, amely a rendőrség megérkezése után gyűlt össze, és megtudott majdnem mindent arról, ami a boltban történt.
Természetesen átlátott Bob Shane lehetetlen történetén arról, hogy Stefan egyszerűen csak egy másik rabló volt. Stefan nem az ellenfelük volt, hanem a védelmezőjük, és Kokoschkának nem volt kétsége afelől, Stefan hazudott azért, hogy elrejtse ki is valójában.
Laura ismét megmenekült.
De miért?
Kokoschka próbálta elképzelni, vajon milyen szerepet játszhat a lány az áruló tervében, de nem jutott el a megoldásig. Tudta, azzal nem megy semmire, ha kikérdezi a lányt, hiszen az túl fiatal ahhoz, hogy bármi fontosat mondhattak volna neki. Megmenekülésének okai ugyanolyan titokzatosnak tűnnének a kislánynak, mint neki. Biztos volt benne, hogy az apa sem tud semmit. Nyilvánvalóan a lány volt az egyetlen, aki érdekelte Stefant, és nem az apja, így nem valószínű, hogy Bob Shane-nek tudomása lenne Stefan származásáról vagy szándékairól.
Végül Kokoschka a néhány háztömbbel távolabb lévő étteremhez hajtott, megvacsorázott, majd visszatért a fűszerbolthoz, miután beesteledett. Megállt a mellékutcában, a datolyapálmák árnyékában. Az üzlet sötét volt, de a második emeleti lakásban égett a lámpa.
Esőkabátja mély zsebéből előhúzott egy revolvert, egy pisze orrú Colt Agent 38-ast, mely apró volt, de erőteljes. Kokoschka imádta a szép formájú) jól megtervezett fegyvereket, és különösen azt szerette, ha érezhette e remekműveket az ujjai között: e fegyverek maguk voltak a halál, acélba börtönözve.
Kokoschka elvághatta volna a Shane-ék telefonzsinórját, csendben betörhetett volna, megölhette volna az apát és a lányt, és elmenekülhetett volna, mielőtt a rendőrség odaér. Tehetsége és érzéke volt az ilyen jellegű munkákhoz.
De ha megöli őket anélkül, hogy tudta volna, miért öli meg őket, anélkül, hogy megértette volna, milyen szerepet játszanak Stefan elképzeléseiben, később esetleg rájött volna, hogy hiba volt őket megölni. Tudnia kellett Stefan célját, mielőtt cselekszik.
Tétovázva visszatette a revolvert a zsebébe.

3.

Szél nem fújt, és az eső olyan egyenesen hullott a városra, mintha minden egyes csepp iszonyúan nehéz lenne. Zajosan kopogtak a háztetőn és a kis fekete kocsi szélvédőjén.
Hajnali egy órakor azon a késő márciusi keddi napon az eső áztatta utcák általában kihaltak voltak, néhány katonai járművet kivéve. Stefan úgy ment az intézményhez, hogy elkerülje az ismert ellenőrző pontokat, de félt, hogy rögtönzött állomásokba botlik. A papírjai rendben voltak, és a biztonsági igazolványa felmentette őt a kijárási tilalom alól. Mindazonáltal jobb szerette volna nem kitenni magát a katonai rendőrség kutakodásainak, annak hogy átvizsgálják az autóját, hiszen a hátsó ülésen lévő bőröndben rézdrótokat, detonátorokat és plasztikbombákat tartott, melyek nem legálisan voltak a birtokában. Mivel a lehelete bepárásította az ablakot, és mert az eső elsötétítette a különösen sötét várost, az ablaktörlő elnyűtt volt, és mert a rejtett fényszórók csak kis területet világítottak be, majdnem túlment a szűk, macskaköves úton, mely az intézmény háta mögé vezetett. Fékezett, és egy éles kanyart vett. Az autó kerekei csikorogtak, és enyhén megcsúsztak a kőburkolaton.
A sötét részen parkolt le, a hátsó bejárathoz közel, kiszállt a kocsiból, és kivette a bőröndöt a hátsó ülésről. Az intézet egy szürkésbarna, négyemeletes téglaépület volt, melynek ablakait sűrű rácsozat takarta. Enyhe sejtelmesség lengte körül a helyet, ám mégsem úgy nézett ki, mintha olyan titkokat rejtett volna magában, melyek majd megváltoztatják a világot. A fémajtót rejtett sarokpántok tartották, és feketére volt festve. Megnyomta a gombot, hallotta a berregést belülről, és idegesen várt a válaszra.
Gumicsizmát viselt, s viharkabátot, melynek gallérját felhajtotta, de nem volt nála se sapka, se esernyő. A hideg eső koponyájához ragasztotta a haját, és a hűvös lé lecsordogált a nyakán. Reszketve a kis ablakot nézte, mely közvetlenül az ajtó mellett, a falba volt ágyazva. Az ablak negyven centi széles volt, harminc centi magas, és tükrözött üvegű, mely belülről átlátszó volt, kívülről nem.
Türelmesen hallgatta az esőcseppek kopogását, ahogy azok a kocsinak ütődnek, a pocsolyába csobbannak, vagy a közeli esőcsatornába hullanak. Az eső halkan sercegett a járda melletti platánfák levelein.
Fény gyulladt az ajtó mögött. Tölcsér alakú árnyékot vetett, és a sárga ragyogás egyenesen őrá fókuszált. Stefan a tükrözött felületű ablak felé mosolygott, az őrre, akit ő nem láthatott.
A fény kialudt, hallotta a retesz zaját, ahogy kinyílik, és az ajtó kitárult. Ismerte az őrt: valamilyen Viktor, egy zömök, ötven körüli ember, tüsire nyírt hajjal, acélkeretes szemüveggel, aki sokkal kellemesebb természetű volt, mint amilyennek kinézett, és valójában egy tyúkanyó volt, aki aggódott a barátok és ismerősök épségéért.
– Mit csinál kint, uram, ilyen éjszaka, ebben a nagy zuhéban?
– Nem tudtam aludni.
– Szörnyű idő. Jöjjön be! Meg fog fázni, az biztos.
– Egyfolytában az el nem végzett munkám miatt rágódtam, hát gondoltam, akár be is jöhetek, és meg is csinálhatom.
– Korán sírba fog jutni, uram, egészen biztosan.
Mikor Stefan az előszobába lépett, és nézte az őrt, ahogy becsukja az ajtót, buzgón kutatott valami emlékfoszlányért az emlékei között Viktor magánéletével kapcsolatban.
– Ahogy így elnézlek, gyanítom, hogy a feleséged még mindig főz neked abból a hihetetlen nudliból, amiről meséltél.
Elfordulva az ajtótól, Viktor elmosolyodott, és megveregette a pocakját.
– Esküdni mernék, az ördög szövetségese, hogy engem a bűnbe vigyen, különösen a falánkság bűnébe. Mi az, uram, egy bőrönd? Beköltözik?
Stefan egyik kezével az esőt törölgetve az arcáról, így válaszolt:
– Kutatási adatok. Hetekkel ezelőtt vittem haza, és esténként dolgoztam rajtuk.
– Önnek nincs magánélete, uram?
– Húsz percet megtartok magamnak minden második csütörtökön.
Viktor szemrehányóan cöcögött a nyelvével. Az asztalhoz lépett, mely elfoglalta az apró szoba egyharmadát, felvette a telefonkagylót, és felhívta a másik éjszakai őrt, aki egy hasonló előtérben üldögélt az intézet elülső bejáratánál. Ha bárkit beengedtek, egy bizonyos idő után az őr, aki beengedte az érkezőt, mindig felhívta kollégáját az épület másik végében, részben azért, hogy elkerüljék a téves riasztásokat és az esetleges lövöldözést, ha az illető csak egy ártatlan látogató.
Esővizet csepegtetve az elnyűtt futószőnyegre, és kihalászva egy kulcscsomót a viharkabátja zsebéből, Stefan a belső ajtóhoz lépett. Csakúgy, mint a külső, ez is acélajtó volt, rejtett sarokpántokkal. Mindazonáltal csupán két kulcs kellett a kinyitásához, melyeket párhuzamosan fordítanak el a zárakban. Az egyik kulcsot egy erre felhatalmazott alkalmazott tartja magánál, a másikat pedig egy biztonsági őr. A munka, mely az intézetben folyt, olyan rendkívüli volt és titkos, hogy még az éjszakai őrökben sem bízhattak meg annyira, hogy azok bejuthassanak a laborokba és a szobákba.
Viktor letette a telefont.
– Meddig marad, uram?
– Néhány órát. Dolgozik más is ma este?
– Nem, uram, ön az egyetlen mártír. És igazán senki sem ismeri el a mártírokat. Halálra fogja dolgozni magát, esküszöm, és minek? Kit fog érdekelni?
– Eliot ezt írta: "A szentek és mártírok a sírból irányítanak."
– Eliot? Ő valami költő, vagy mi?
– T. S. Eliot. Egy költő, igen.
– A szentek és a mártírok a sírból irányítanak? Nem ismerem a fickót. Nem hangzik úgy, mintha egy elismert költő lenne. Diverzánsnak tűnik. – Viktor kedvesen nevetett, és láthatóan lenyűgözte a nevetséges elképzelés, hogy szorgalmas barátja áruló lenne. Együtt kinyitották az ajtót. Stefan becipelte a robbanószerekkel teli bőröndöt az intézet földszinti halljába, ahol felkapcsolta a villanyt.
– Ha szokásává válik, hogy az éjszaka közepén akar dolgozni – mondta Viktor –, hozok önnek a feleségem süteményéből, hogy energiát kapjon belőle.
– Köszönöm, Viktor, de remélem nem leszek e szokás rabja.
Az őr becsukta az ajtót. A retesz automatikusan bezáródott. Ahogy egyedül állt a helyiségben, Stefan nem először gondolt arra, hogy szerencsés, amiért ilyen külseje van: szőke, markáns vonásokkal, kék szemmel. Részben a megjelenésének köszönhető, hogy ilyen szemtelenül robbanóanyagokat tud az intézetbe hozni, anélkül, hogy átkutatnák. Semmi nem tűnt rajta alattomosnak, sötétnek vagy gyanúsnak; amikor mosolygott, olyan volt, mint egy angyal, és a haza iránti elkötelezettsége megkérdőjelezhetetlen volt az olyan emberek számára, mint Viktor, akik vakon engedelmeskednek az államnak, és akiket szentimentális patriotizmusuk megakadályoz abban, hogy tisztán lássanak sok dolgot. Nagyon sok dolgot.
Liftbe szállt, a harmadik emeletre ment, egyenesen az irodájába, ahol felkapcsolt egy hosszú rézlámpát. Miután levette gumicsizmáját és viharkabátját, kiválasztott egy dossziét az irattartó fiókból, és a benne lévő papírokat szétteregette az asztalán, hogy látszódjék, e szobában munka folyik. Ha ne adj isten egy másik alkalmazott is úgy dönt, hogy belátogat az intézetbe e késői órán, amennyire csak lehet, meg kell próbálnia eloszlatni bármilyen gyanút.
Kezében a bőrönddel és egy elemlámpával, melyet a kabátja egyik zsebéből vett elő, felmászott a padlásra. A lámpa fényében hatalmas gerendák látszottak, melyekből egy-egy rosszul bevert szög ágaskodott ki. Bár a padlásnak vastag, fa padlója volt, nem használták tárolásra, és üres volt, a vastag porrétegtől és a pókhálóktól eltekintve. A V alakú tető alatt ki tudott egyenesedni, de az ereszhez közelebbi részeken négykézláb kellett volna másznia.
Mivel a tető csak centikre volt tőle, az eső folyamatos zuhogása olyan erősen hallatszott, mintha egy alacsonyan repülő helikopterből valaki a házat bombázta volna. Talán azért jutott eszébe ez a hasonlat, mert úgy hitte, országának pontosan ez a fajta a pusztulás lesz az elkerülhetetlen végzete.
Kinyitotta a bőröndöt. Egy szakértő gyorsaságával és magabiztosságával helyezte el a plasztikbombákat úgy, hogy azok robbanóereje lefelé és befelé irányuljon. A robbanásnak nem csak a tetőt kell levinnie, de a középső emeleteket is porrá kell zúznia, és a lezuhanó cserepeknek és gerendáknak is rombolniuk kell. A bombákat a tetőgerendák közé és a hosszú helyiség sarkaiba helyezte, és néhány padlólapot is felemelt, hogy alájuk is helyezhessen a robbanószerből.
Odakint az eső hirtelen alábbhagyott. De hamarosan újabb hatalmas mennydörgés rázta meg az éjszakát, és az eső még intenzívebben kezdett esni, mint azelőtt. A sokáig késlekedő szél is megérkezett, és végigzúgott az ereszeken és esőcsatornákon; furcsa, kísérteties hangja úgy tűnt, egyszerre fenyegeti és gyászolja a várost.
A fűtetlen padláson átfagyva, finom kézmozdulatokat igénylő munkáját erősen reszkető kezekkel csinálta. Bár remegett, nagyon izzadt. Mindegyik pólusba csatlakoztatott egy detonátort, és mindegyikből egy zsinórt vezetett a helyiség északnyugati sarkába. Egy rézdróthoz erősítette aztán őket, és így eresztette le egy szellőzőcsatornán, egészen az alagsorig.
A drótokat és mindent jól elrejtett, így ha valaki csak egy gyors pillantást vet befelé, nem veheti azokat észre. De ha valaki közelebbről szemügyre venné, vagy ha raktározni akarnának itt, a drótokat és a plasztikbombákat bizonyára felfedeznék.
Huszonnégy órára volt szüksége, míg senki nem megy be a padlásra. Ez nem lehetetlen óhaj, figyelembe véve, hogy ő volt az egyetlen, aki az utóbbi egy hónapban itt járt.
Holnap éjjel visszatér egy újabb bőrönddel, és robbanószereket helyez el az alagsorban is. Az volt az egyetlen biztos módja annak, hogy az épületet és ami benne van szilánkokra zúzza, ha két oldalról robbantja fel. A robbanás és az azt követő tűz után egyetlen papírnak sem szabad maradnia, mely feléleszthetné a jelenleg itt folyó veszélyes kutatásokat.
A nagy mennyiségű robbanószer, bár gondosan vannak elhelyezve, szerkezeti károkat okozhat az intézet minden oldalán, és Stefan attól is tartott, hogy más emberek, akik közül többen nyilván ártatlanok, áldozatául esnek a robbantásnak. E néhány halál elkerülhetetlen. Nem mert kevesebb plasztikot használni, mert ha nem pusztul el minden, a kutatást érintő irat vagy adat, a projektet könnyedén újraindíthatják. És ez egy olyan projekt volt, melynek nagyon hamar pontot kellett tenni a végére, hiszen az egész emberiség sorsa függhet e pusztulástól. Ha ártatlan emberek meghalnak, együtt kell élnie a lelkiismeret-furdalással.
Két órán belül, pár perccel három után, végzett a munkájával.
Visszatért az irodájába, és néhány percig az asztala mögött ült. Addig nem akart elmenni, míg az izzadtság áztatta haja meg nem szárad és amíg még reszket, mert lehet hogy Viktor észrevenné.
Becsukta a szemét. Lelki szemeivel Laura arcát látta. Mindig meg tudta magát nyugtatni, ha őrá gondolt. Laura létezésének puszta ténye békét és nagyobb bátorságot adott neki.

4.

Bob Shane barátai nem akarták, hogy Laura részt vegyen az apja temetésén. Úgy hitték, egy tizenkét éves kislányt nem szabad kitenni ilyen komoly megpróbáltatásnak. Laura azonban ragaszkodott hozzá, hogy ott legyen, és amikor ennyire akart egy utolsó "Isten hozzád!"-ot mondani az édesapjának, senki nem tudta meghiúsítani e szándékát.
Az a csütörtök, 1967. július 24-e volt élete legszomorúbb napja, még az előző keddnél is szomorúbb, amikor az apja meghalt. A nyugtatók hatása elmúlt, és Laura már nem érezte magát kábának; érzelmei közelebb voltak a felszínhez, és kevésbé tudta kontrollálni őket. Kezdte tökéletesen átérezni milyen sokat is vesztett.
Sötétkék ruhát vett fel, mert feketéje nem volt. Fekete cipőt és sötétkék zoknit viselt, és a zoknija miatt kicsit ideges volt, mert úgy gondolta, hogy gyerekes. De mivel nejlonharisnyát soha nem viselt, úgy vélte, nem lenne jó ötlet, hogy első alkalommal a temetésen viselje. Remélte, az apja lenéz majd a mennyországból, hogy nézze a szertartást, és pont olyan akart lenni, mint ahogy az apja emlékezhet rá. Ha harisnyát venne, az apja talán azt hinné, felnőtt, és ez zavarba ejthetné.
A temetésen az első sorban ült. Egyik oldalán Cora Lance-szel, akinek illatszerboltja van fél háztömbnyire Bob Shane fűszerüzletétől. Másik oldalán Anita Passadopolis ült, aki együtt vett részt jótékonysági munkákban Bobbal a Szent Andrew presbiteriánus templomban. Mindketten ötvenes éveik végén járó hölgyek, olyan nagymamatípusok, akik nyugtatólag szorították magukhoz Laurát, és aggódva figyelték őt.
Nem kellett aggódniuk miatta. Laura nem sírt, nem kapott hisztériás rohamot, és nem tépte a haját. Megértette a halált. Mindenkinek meg kell egyszer halnia. Meghalnak az emberek, a kutyák, a macskák, a madarak, a virágok. Még az öreg vörösfenyőerdő fái is meghalnak előbb vagy utóbb, bár az igaz, hogy ők kétszer-háromszor olyan hosszú ideig élnek, mint az emberek, ami azért nem igazságos. Másrészről viszont ezer évig élni fa képében sokkal unalmasabb, mint negyvenkét évig boldog emberként. Laura apja negyvenkét éves volt, amikor megállt a szíve; hirtelen szívroham, amihez túl fiatal volt. De hát ez az élet rendje, és ezen sírni értelmetlen. Laura büszke volt a józanságára.
Mindemellett ráadásul a halál nem jelenti az ember végét. A halál igazából csak a kezdet. Egy másik, egy jobb élet következik azután. Tudta, hogy ennek igaznak kell lennie, hiszen az apja mondta ezt neki, és az apja sohasem hazudott. Az apja volt a legigazabb ember, kedves volt és édes. Ahogy a lelkipásztor a koporsó mellé lépett, Cora Lance odahajolt Laurához.
– Rendben vagy?
– Igen, jól vagyok – mondta Laura, de nem nézett Corára. Nem mert senkinek a szemébe nézni, ezért nagy érdeklődéssel tanulmányozta a tárgyakat.
Először járt ravatalozóban, és nem tetszett neki. A vörös szőnyeg nevetségesen vastag volt. A függönyök és a székek szövetei is vörösek voltak, vékony aranyszegéllyel, a lámpaernyők is vörösek, egyszóval az egész szoba olyan volt, mint egy mániákus lakberendező munkája, aki a vörös színt fetisizálja.
A "fetisizálni" új szó volt számára. Túl sokszor használta, csakúgy mint minden új szót, de ezúttal odaillett a szó.
A múlt hónapban, amikor először hallotta a "zárolt" szót, minden lehetőséget megragadott, hogy használja, egészen addig, míg az apja el nem kezdte cukkolni vele:
– Hé, hogy van az én kis zárolom ma reggel? – mondta, vagy azt hogy – A chips gyorsan fogyó termék, ezért az első polcsorra fogjuk tenni, közelebb a kasszához, mert a sarok, ahol most van, egy kissé elzárolt minden mástól. – Az apja szerette megnevettetni, mint például Sir Tommy Toaddal, az angol kétéltűvel, akit nyolcéves korában talált ki, és akinek humoros életrajzát az apja szinte mindennap továbbírta. Bizonyos értelemben apja gyerekesebb volt, mint ő, és Laura nagyon szerette őt ezért.
Laura alsó ajka remegett. Beleharapott. Ha sírna, azzal kétségbe vonná azt, amit az apja mondott neki a halál utáni életről, a jobb életről. Ha sírna, azzal mintegy halottnak nyilvánítaná őt egyszer s mindenkorra, végleg.
Szeretett volna a fűszerbolt fölötti szobájába bújni, az ágyba, a takaróját a fejére húzva. Ez az ötlet olyan csábítónak tűnt, hogy úgy gondolta, könnyen kitalálhatna egy, a saját magát a szobájába zároló fetisizáló alkalmat.

A ravatalozóból a temetőbe mentek. A sírkertben nem voltak sírkövek. A sírokat márvány alapú, bronz emléktáblák jelölték, melyek egy szinten voltak a földdel. A hullámzó zöld fű, melyet babér- és magnóliafák árnyékoltak, a helyet olyanná tette, mintha egy park lenne, ahol játszani lehet, futkározni, nevetgélni, ha nem lett volna ott Bob Shane sírja, mely fölött a koporsója függött.
Múlt éjszaka Laura kétszer is felébredt valami távoli mennydörgés zajára, és bár félálomban volt, úgy hitte, villámlás fényét látta az ablakon megcsillanni, de még ha volt is vihar éjszaka, mostanra már nem volt jele. Az ég kék volt, és tiszta.
Laura Cora és Anita között állt, ez utóbbi nyugtatgató szavakat suttogott a fülébe és megsimogatta, de nem vigasztalta őt egyetlen szavuk vagy tettük sem. A lelkipásztor utolsó imájának minden egyes szavával a szíve egyre inkább átfagyott, amíg úgy nem érezte, hogy ruhátlanul áll az északi-sarki télben, noha forró, fülledt júliusi nap volt, és ő egy fa árnyékában állt.
A motoros daru, melyen Bob koporsója függött, megindult, és Bob Shane testét leeresztették a földbe.
Laura nem bírta nézni a koporsó lassú süllyedését, és nehezen is lélegzett, ezért inkább elfordult, kisiklott két tiszteletbeli nagymamája karjai alól, és tett néhány lépést a temetőn keresztül. Olyan hideg volt, mint a márvány; muszáj volt kimennie az árnyék alól. Azonnal megállt, amint a napra ért, ahol a sugarak melegen simogatták a bőrét, de nem tudták felolvasztani a benne lévő fagyot.
Úgy egy percig lefelé bámult a hosszú, enyhe lejtőn, mielőtt meglátta volna a férfit, aki a temető távoli végében állt, egy babérliget szélén. A férfi világosbarna nadrágot és fehér inget viselt, mely mintha enyhén foszforeszkált volna; olyan volt, mint egy szellem, mely úgy döntött, ezúttal nem éjszaka kísért, hanem nappal. Laurát és a többi gyászolót nézte a lejtő tetejéről.
Ilyen távolságból Laura nem látta tisztán a férfi arcát, de azt ki tudta venni, hogy az idegen magas, erős, szőke és zavarba ejtően ismerős. A férfi izgatta a fantáziáját, noha nem tudta, miért. Mintha megbabonázták volna, Laura leereszkedett a domboldalon, a sírok között lavírozva. Minél közelebb került a szőke férfihoz, annál ismerősebb volt. A férfi először nem reagált Laura közeledésére, de a lány tudta, hogy az kifejezetten őt figyeli; érezte a tekintete súlyát.
Cora és Anita szólongatták őt, de ő nem törődött velük. Valami megmagyarázhatatlan izgalom lett rajta úrrá, egyre gyorsabban ment, és már csak kétszáz méterre voltak egymástól.
A férfi visszahúzódott a fák árnyékába.
Attól való félelmében, hogy a férfi elsurran, mielőtt közelebbről szemügyre vehetné – bár azt nem igazán tudta volna megmagyarázni, miért ilyen fontos látnia ezt az embert –, Laura futni kezdett. Új, fekete cipői csúsztak, és párszor majdnem elesett. A helyen, ahol a férfi állt, a fű le volt taposva, tehát nem volt szellem.
Laura mozgást látott a fák közt, a férfi világítóan fehér ingét. Laura utána sietett. A babérfák alatt gyér volt a fű, hiszen a fák ágai kevés napfényt engedtek be. Mindazonáltal kiálló gyökerek, ágak nehezítették Laura útját. A lány botladozott, megragadta egy fa törzsét, hogy el ne essen, visszanyerte az egyensúlyát, felnézett, és észrevette, hogy a férfi eltűnt.
A ligetben legalább száz fa volt. A fák ágai egymásba értek, így csak hajszálnyi réseken engedték be az arányló sugarakat. Sietett tovább, és hunyorgott a sötétben. Féltucatnyiszor azt gondolta, hogy látta a férfit, de mindig rá kellett jönnie, hogy tévedett, és csak a képzelete játszott vele. Mikor szellő kerekedett, biztos volt benne, hogy az idegen erőteljes lépteit hallja, ahogy a lehullott levelek közt lépdel, de mikor üldözőbe vette a zizegő hangot, annak forrása mindig kitért előle.
Néhány perc múlva kiért a fák közül, a temető egy másik részében lévő útra. Autók parkoltak a szélén, melyek csillogtak a fényben, és úgy száz méterrel arrébb egy gyászoló csoport állt körül egy sírhelyet.
Laura az út szélén állt, kapkodta a levegőt, és azon töprengett, vajon a fehér inges férfi miért menekült el, és vajon ő miért érzett kényszert, hogy üldözze őt. Az égető nap, az enyhe szellő megszűnése és a temetőbe visszatérő tökéletes csend nyugtalanná tették. Olyan volt, mintha a napsugarak áthatolnának rajta, mintha átlátszó lenne, és különösen könnyű volt, szinte súlytalan, és kicsit szédült. Úgy érezte, mintha álmodna, és egy mesebeli táj fölött lebegne.
El fogok ájulni – gondolta magában.
Egyik kezével egy parkoló autó motorháztetőjére támaszkodott, összeszorította a fogát, és koncentrált, hogy ne veszítse el az eszméletét.
Bár csak tizenkét éves volt, nem mindig gondolkodott vagy cselekedett úgy, mint egy gyerek, és soha nem érzett úgy, mint egy gyerek, egészen eddig a percig a temetőben, amikor is nagyon fiatalnak, gyengének és védtelennek érezte magát.
Egy barna Ford gurult lassan az úton, egyre lassabban, ahogy Laurához közeledett. A kormány mögött ott volt a fehér inges férfi. Abban a pillanatban, ahogy meglátta, Laura rögtön rájött, miért ismerős neki az idegen. Négy évvel ezelőtt. A rablás. Az őrangyal. Bár csak nyolcéves volt akkor, soha nem fogja elfelejteni az arcát.
A férfi szinte megállt, oly lassan haladt el Laura mellett, miközben behatóan vizsgálgatta a lányt. Csak néhány centire voltak egymástól. A kocsi nyitott ablakán keresztül az idegen arcának minden egyes apró részlete olyan tisztán volt látható, mint azon a szörnyű napon, amikor először látta őt. Szemei ragyogóan kékek és lebilincselőek, ahogy emlékezett. Mikor a tekintetük találkozott, Laura megremegett.
A férfi nem szólt egy szót sem, nem mosolygott, de behatóan tanulmányozta a lányt, mintha annak minden vonását rögzíteni akarná az emlékezetében. Úgy bámulta őt, mintha egy hatalmas üveg friss vizet látna, miután átvágott a sivatagon. A férfi szótlansága és mozdulatlan tekintete megrémisztette Laurát, de valami megmagyarázhatatlan biztonságot is érzett mindemellett. Az autó elhaladt mellette.
Laura felkiáltott:
– Várjon!
Ellökte magát a kocsitól, amin támaszkodott, és a barna Ford után eredt. Az idegen gyorsított, majd kihajtott a temetőből, és egyedül hagyta őt a napon, amikor is egy pillanattal később egy férfi szólalt meg a háta mögött: – Laura?
Ahogy megfordult, először nem látta a férfit. Az ismét a nevét mondta, lágyan, és Laura észrevette őt öt méterrel odébb a babérliget szélénél, ahogy ott áll a babérfák lila árnyékában. Az ismeretlen fekete nadrágot és fekete inget viselt, és valahogy nem illett bele ebbe a nyári napba.
Kíváncsian, tanácstalanul, azon tanakodva, hogy vajon e férfinak van-e valami köze az ő védőangyalához, Laura elindult felé. Már két lépésre megközelítette az újabb idegent, amikor észrevette, hogy a diszharmónia a férfi és a ragyogó, meleg nyári nap között nem csupán annak fekete öltözete miatt van; a téli sötétség szerves alkotórésze volt magának a férfinak; valami hidegség áradt belőle, mintha arra született volna, hogy az Északi-sarkon éljen, vagy a hófödte hegyek jégbarlangjaiban.
Laura kevesebb mint másfél méterre állt meg tőle.
A férfi nem szólalt meg újra, egyre csak bámulta Laurát, hihetetlen rejtélyességgel a szemében.
Laura észrevett egy sebhelyet a férfi bal arcán.
– Miért te? – kérdezte a fagyos férfi, és egy lépést tett előre, kinyújtva karját Laura felé. Laura hátrabotorkált, és túl rémült volt ahhoz, hogy kiabáljon. Ekkor a liget közepéből Cora Lance hangja hallatszott:
– Laura? Jól vagy, Laura?
Az idegen reagált Cora hangjának közelségére, megfordult, és fekete sziluettje olyan gyorsan eltűnt a babérfák között, mintha nem is lett volna igazi ember, hanem csak a sötétség egy darabja, mely egy kis időre életre kelt.

Öt nappal a temetés után, július 29-én, kedden Laura egy hét óta először volt ismét a szobájában, a fűszerbolt fölött. Csomagolt és elbúcsúzott a helytől, mely mióta az eszét tudta, az otthona volt.
Megállt pihenni egy kicsit, leült a gyűrött ágyra, és próbált visszaemlékezni arra, milyen boldog és nyugodt volt ebben a szobában, nem is olyan régen. A sarokban lévő polcon vagy száz könyv, leginkább kutyás és lovas történetek voltak. Az ágya fejénél lévő polcon ötven miniatűr kutya és macska – üvegből, bronzból, porcelánból, ónból.
Háziállata nem lehetett, hiszen törvény tiltotta, hogy élelmiszert áruló bolt fölötti lakásban állatot tartsanak. Egyszer majd szeretne egy kutyát, talán még egy lovat is. De állatorvos még inkább szeretne lenni, hogy gyógyíthassa a beteg, sérült állatokat.
Az apja azt mondta neki, akármi lehet: állatorvos, ügyvéd, filmsztár, bármi. Lehetsz jávorszarvascsorda őrzője vagy gólyalábon táncoló balerina. Semmi sem állhat az utadba.
Laura mosolygott, ahogy eszébe jutott, hogyan utánozta őt az apja, mint balett-táncos. De aztán az is eszébe jutott, hogy az apja nincs többé, és hatalmas ürességet érzett a szívében.

Kiszedett mindent a szekrényből, gondosan összehajtogatta a ruháit, és beletette őket két nagy bőröndbe. Volt egy harckocsija is, amibe a kedvenc könyveit, néhány játékot és a plüssmaciját tette. Tom és Cora Lance leltárt készítettek a kis lakás többi részében található dolgokról, valamint a fűszerüzletben lévőkről. Laura náluk fog lakni, noha abban nem volt biztos, hogy csak átmenetileg vagy végleg.
Nyűgösen és aggódva bizonytalan jövője miatt, újból pakolni kezdett. Kihúzta a közelebbi éjjeliszekrény fiókját, és megdermedt, ahogy észrevette benne az apró csizmákat, a parányi ernyőt és a nyolccentis sálat, amiket az apja azért szerzett be, hogy bebizonyítsa, hogy Sir Tommy Toad valóban bérelt tőlük szobát.
Rávette egyik barátját, egy bőrdíszművest, hogy csináljon olyan csizmákat, amelyek elég szélesek ahhoz, hogy egy békaláb beleférjen. Az esernyőt egy miniatűrboltból szerezte, a zöld mintás sálat pedig maga készítette, melynek végeire, fárasztó munkával, még rojtokat is készített. Kilencedik születésnapján, amikor hazajött az iskolából, a csizmák és az ernyő az előszobában a falnak voltak támasztva, és az apró sál a fogason lógott.
– Psszt! – suttogta az apja. – Sir Tommy Toad nemrég érkezett meg egy fárasztó út után Ecuadorból, ahol a királynő ügyeit intézte – tudod a királynőnek ott gyémántbányája van –, és nagyon kimerült. Biztos vagyok benne, hogy napokig fog aludni. Mindenesetre azt mondta nekem, hogy boldog születésnapot kíván neked, és itthagyott egy ajándékot is, hátul a kertben. – Az ajándék egy új bicikli volt.
Most, ahogy e három apró dolgot nézte az éjjeliszekrényen, Laura rájött, hogy az apja nem egyedül halt meg. Vele együtt meghalt Sir Tommy Toad is, és a többi figura, akiket ő keltett életre, és a bolondos, de csodálatos kitalált történetek, melyekkel szórakoztatta őt. A csizmák, a parányi ernyő és a pici sál olyan édesek és patetikusak voltak; Laura szinte elhitte, hogy Sir Tommy Toad valóban létezett, és hogy most egy másik, egy jobb világba távozott egyedül. Halkan, bánatosan feljajgatott. Az ágyra dőlt, arcát a párnájába fúrta, befedve fájdalmas szipogását, és végül, apja halála óta először, hagyta, hogy a gyász okozta fájdalom úrrá legyen rajta.
Laura nem akart az apja nélkül élni, mégis nemhogy élnie kellett, de jól boldogulnia is, hiszen apjának ez lenne az egyetlen kívánsága. Még ilyen fiatalon is megértette, azzal, ha jól és tisztességes emberként él, elérheti, hogy apja tovább éljen benne.
De optimistán nézni a jövőbe és boldogságot találni nehéz feladatnak tűnt. Most már tudta, hogy az élet tartogat változásokat, tragédiákat, hogy kék és meleg az egyik pillanatban, és hideg és viharos a másikban, és az ember soha nem tudhatja, mikor csap le egy villám valakire, akit szeretünk. Semmi nem tart örökké. Az élet egy gyertya a szélben. Nehéz lecke volt ez egy kislánynak az ő korában, és emiatt nagyon öregnek, aggnak érezte magát.
Amikor elapadtak a könnyei, gyorsan összeszedte magát, mert nem akarta, hogy a Lance-ék észrevegyék, hogy sírt. Ha a világ kegyetlen, kemény és kiszámíthatatlan, akkor nem bölcs dolog akár a legkisebb gyengeséget is mutatni.
Óvatosan becsomagolta a pici csizmákat, az ernyőt és a sálat egy papír zsebkendőbe. Beletette őket a harckocsijába.
Mikor mindent kiszedett a két éjjeliszekrényből, az íróasztalához ment, hogy azt is kiürítse, és az afölött lévő filc faliújságon egy összehajtogatott papírt talált, rajta egy üzenettel, melyet neki címeztek, és melyet szép, elegáns írással írtak, szinte mintha gépírás lett volna.

Drága Laura!
Néhány dolognak meg kell történnie, és senki nem tudja megakadályozni őket. Még a te különös őrződ sem. Légy boldog, ahogy az édesapád szeretett teljes szívéből, úgy ahogyan nagyon kevés embernek adatik meg. Bár most azt gondolod, hogy soha többé nem leszel boldog, tévedsz. Idővel a boldogság rád talál majd. Ez nem egy üres ígéret. Ez tény.

Az üzenetet nem írták alá, de Laura tudta, ki írhatta: a férfi, aki a temetőben volt, aki az elhaladó autóból nézte őt, aki évekkel ezelőtt megmentette őt és az apját, és aki magát az ő őrangyalának nevezi. Reszketés futott át rajta, de nem azért, mert félt, hanem mert misztikus őrangyalának léte kíváncsisággal és csodálkozással töltötte el.
Az ablakhoz sietett, és elhúzta a függönyt, mert biztos volt benne, hogy a férfi ott áll majd és a boltot nézi, de nem volt ott.
A sötét ruhás férfi sem volt ott, de Laura erre nem is számított. Félig-meddig meggyőzte magát, hogy a másik idegennek semmi köze az ő védőjéhez, hogy az valami más okból volt ott a temetőben. A férfi tudta a nevét..., de talán hallotta Corát
már korábban, ahogy szólongatja. Ki tudta szorítani őt a gondolataiból, mert nem akarta, hogy a férfi az élete része legyen, míg arra kétségbeesetten vágyott, hogy legyen egy őrangyala.
Újra elolvasta az üzenetet.
Bár nem tudta ki a szőke férfi, vagy azt hogy miért érdekli őt, Laura megnyugodott az üzenettől, amit hagyott. Megérteni valamit nem mindig fontos, ha hinni tudunk benne.

5.

Az azt követő este, amikor a robbanószereket elhelyezte a padláson, Stefan ismét visszatért az intézetbe ugyanazzal a bőrönddel, és megint álmatlanságra panaszkodott. Viktor mintha számított volna az éjfél utáni látogatásra, hozott egy adag süteményt ajándékba, olyant, amelyet a felesége sütött. Stefan a süteményt majszolta, miközben összeállította és elhelyezte a robbanóanyagokat. A hatalmas alagsor két szobára volt osztva, és ezt naponta használták, nem úgy, mint a padlást. Nagyon gondosan el kellett rejtenie a drótokat és elektródákat.
Az első helyiségben kutatási adatok és néhány hosszú, tölgyfa íróasztal volt. Az irattartó szekrények két méter magasak, és a falhoz voltak állítva. A robbanószereket a szekrények tetejére tette, egészen a falhoz közel, ahol még a legmagasabb dolgozó sem veheti észre.
A drótokat a szekrény mögé gyűrte, bár kellett egy apró lyukat fúrnia a két helyiséget elválasztó falba, hogy folytatni tudja a detonációs vonalat a másik szobában is. Sikerült alig észrevehető helyre tennie a lyukat, és a drótok is csak néhány centinyit lógtak ki mindkét oldalon.
A második szoba irodai és laboratóriumi felszerelések, valamint néhány állat – hörcsögök, fehérpatkányok, két kutya és egy energikus majom – ketrecének tárolására szolgált. Ezek az állatok részt vettek az intézet korai kísérleteiben, és túlélték azt. Bár az állatokat már nem használták, megtartották őket, hogy lássák, hosszú távon nem produkálnak-e előre nem látható orvosi problémákat, amik a kísérletekben való részvételüknek lenne köszönhető.
Stefan a hatalmas erejű plasztikbombákat különböző lyukakba rejtette ebben a helyiségben is, és a drótokat ahhoz a szellőzőnyíláshoz vezette, amelybe az előző este a padlásról leengedte az ottani drótokat. Ahogy dolgozott, érezte, hogy az állatok szokatlan intenzitással figyelik, mintha tudnák, hogy már csak huszonnégy óráig élnek. Arca elvörösödött a bűntudattól, ami érdekes módon akkor nem történt meg vele, amikor az intézetben dolgozó emberek halálára gondolt; talán mert az állatok ártatlanok voltak, s az emberek nem.
Hajnali négy órára Stefan befejezte a munkát mind az alagsorban, mind pedig az irodájában a harmadik emeleten. Mielőtt elhagyta volna az intézetet, a földszinti főlaborba ment, és egy percig a kaput bámulta.
A kapu. A kaput működtető gépezet grafikonjai, mércéi és tárcsái narancs, citromsárga és zöld színekben világlottak, hiszen az áram soha nem volt kikapcsolva. Ez a valami henger alakú, három és fél méter hosszú, két és fél méter átmérőjű volt, és alig lehetett látni a gyér fényben; rozsdamentes acél külseje a szobát megvilágító lámpát halványan visszatükrözte.
Sokszor használta a kaput, de még mindig félelemtől vegyes tisztelettel nézett rá – nem kifejezetten azért, mert ez egy megdöbbentően tudományos eredmény lett volna, hanem mert a benne rejlő rossznak nem volt határa. Nem a pokolra nyíló kapu volt, de rossz emberek kezében, akár az is lehetett volna. És valójában rossz emberek kezében volt.
Miután megköszönte a süteményt Viktornak, mondván hogy megette az összeset, amit kapott – bár a nagyját az állatoknak adta –, Stefan visszahajtott a lakásához.
Már második éjszaka tartott a vihar. Az eső északnyugat felől jött. A tetőkre hulló víz lefolyt az ereszen, tócsákban egyesült, a vízelnyelőkben és a tócsákban összegyűlt víz – mivel a város szinte teljesen sötét volt – olyan volt, mintha olaj lenne. Csak néhány katona volt az utcán, és ők mindannyian sötét overallt viseltek, ezért aztán úgy néztek ki, mint egy gótikus regény szereplői.
Stefan egyenesen hazahajtott, nem akarta szándékosan kikerülni az ismert rendőrségi ellenőrző pontokat. A papírjai rendben voltak, a kijárási engedélye még érvényes, és már nem tartott illegálisan magánál robbanószereket.
A lakásában beállította az ébresztőórát és szinte azonnal elaludt. Muszáj volt aludnia, hiszen másnap délután fárasztó utazások és sok öldöklés vár rá. Ha nem elég éber, könnyen a golyó rossz oldalán találhatja magát.
Lauráról álmodott, s reggel, ébredése után úgy gondolta, ez jó ómen.

Második fejezet

A kitartó láng

1.

Laura Shane úgy repült keresztül a tizenkét éves kora és a tizenhét éves kora közötti öt éven, mintha egy mag volna, melyet a szél keresztülfújt a kaliforniai sivatagon, néhol megpihent nyugodtabb pillanatokban, majd ha a szél újra felkapta, továbbrepült.
Rokonai nem voltak, és nem maradhatott apja legjobb barátaival, a Lance-ékkel sem. Tom hatvankét éves, Cora ötvenhét éves volt, és bár harmincöt éve házasok, nem született gyermekük. Annak lehetősége, hogy fel kell nevelniük egy kislányt, megijesztette őket.
Laura megértette ezt, és nem haragudott rájuk. Azon az augusztusi napon, amikor elhagyta Lance-ék házát egy hölgy kíséretében, aki az Orange Megyei Gyermekotthonból jött, Laura megcsókolta Tomot és Corát, majd biztosította őket arról, hogy minden rendben lesz vele. Ahogy kísérője kocsijában távolodott tőlük, vidáman integetett nekik, remélve, hogy ezzel feloldozza őket.
Feloldozni. Ezt a szót nemrég tanulta. Azt jelenti, hogy valakit felmentenek tetteinek következményei alól; hogy felszabadítják valamilyen kötelesség vagy felelősség alól. Azt kívánta, bárcsak feloldozást nyerne azon kötelessége alól, hogy apja segítsége nélkül kell leélnie az életét, feloldozást az alól, hogy éljen és életben tartsa apja emlékét.

Lance-éktől a McIlroy gyermekotthonba vitték, egy öreg, roskadozó, huszonhét szobás, viktoriánus korabeli kastélyba, melyet egy terménymágnás építtetett Orange megye mezőgazdasági virágzásának idején. Később kollégiummá alakították, ahol azok a gyerekek éltek átmenetileg, akiknek nevelőszülőket kerestek.
Az intézmény nem hasonlított semmihez, amiről valaha olvasott. Például nem voltak benne fekete ruhás, kedves apácák.
És ott volt Willy Sheener is.
Laura először nem sokkal érkezése után vette észre őt, amikor Mrs. Bowmaine épp a szobájába vezette őt, amit, mint mondták, az Ackerson ikrekkel és egy Tammy nevű lánnyal kell megosztania. Sheener a folyosó csempepadlóját söpörte.
Willy erős volt, sovány, sápadt, szeplős, úgy harmincéves, szeme zöld, haja színe pedig mint az új rézpennyé. Mosolygott és halkan fütyült, miközben dolgozott.
– Hogy van ma reggel, Mrs. Bowmaine?
– Megvagyok, Willy, megvagyok. – Mrs. Bowmaine láthatóan kedvelte Willyt. – Ő Laura Shane, egy új lány. Laura, ez itt Mr. Sheener.
Sheener hátborzongató intenzitással bámulta Laurát. Mikor végre sikerült megszólalnia, tömören csak ennyit mondott:
– Uhhh, isten hozott McIlroyban.
Laura, mialatt követte Mrs. Bowmaine-t, hátrapillantott, és csak ő látta, ahogy Sheener leereszti egyik kezét, és lustán az ágyékát kezdi masszírozni.
Laura nem nézett rá többet. Később, ahogy pakolta ki kevéske holmiját és próbálta otthonosabbá tenni a harmadik emeleti szoba egynegyedét, mely az övé volt, megfordult, és meglátta Sheenert az ajtóban. Laura egyedül volt a szobában, hiszen a többi gyerek épp a kertben vagy a játszószobában játszott. A férfi mosolya most más volt, mint amilyennel Mrs. Bowmaine-t üdvözölte: hideg volt és zsákmányra leső. A kis ablakok egyikén keresztül a beszűrődő fény olyan szögben esett a férfi szemére, hogy az inkább ezüstnek látszott, mint zöldnek, olyannak, mintha egy halott emberé volnának.
Laura próbált megszólalni, de nem tudott. Hátrabotorkált, egészen addig, míg az ágya melletti falhoz nem ért.
Mozdulatlanul állt, karja a teste mellett, keze ökölben.
A McIlroy otthonban nem volt légkondicionáló. A szoba ablakai nyitva voltak, de trópusi forróság volt a helyiségben. Laura mégsem izzadt egészen addig, amíg meg nem fordult és meg nem pillantotta Sheenert. Most nedves volt a pólója.
Kintről játszadozó gyerekek nevetése és sikoltozása hallatszott. A közelben voltak, de mégis olyan volt, mintha nagyon messziről hallatszanának.
Sheener zihálása úgy tűnt, egyre hangosabbá válik, és lassan elnyomja a gyerekek hangját.
Hosszú ideig egyikük sem mozdult vagy szólalt meg. Aztán a férfi hirtelen megfordult és elment.
Laura átizzadva, remegő térdekkel az ágyához vánszorgott, és leült a szélére. A puha matrac behorpadt, és a rugók nyikorogtak.
Ahogy szívének dobogása kezdett visszatérni a normális sebességhez, körülnézett a szürke falú szobában és elszomorodott annak láttán. A szoba négy sarkában keskeny vaságyak voltak, rongyos zseníliatakarókkal és csomós párnákkal. Mindegyik ágyhoz tartozott egy ütött-kopott éjjeliszekrény, melyek mindegyikén egy-egy fém olvasólámpa volt. Az elnyűtt ruhásszekrénynek nyolc fiókja volt, melyek közül kettő az övé volt. Volt még két beépített szekrény, melyekből egyiknek a fele szintén őt illette. Az ősrégi függönyök fakók voltak és foltosak; rongyosan lógtak alá a rozsdás karnisról. Az egész ház szinte szétesett; a levegőnek enyhén kellemetlen szaga volt; és Willy Sheener a folyosón és a szobákban kószált, mintha egy rosszindulatú szellem volna, aki a teliholdat várja, és az azt követő véres játékokat, melyekben részt akar venni.

Azon az éjszakán, vacsora után az Ackerson ikrek becsukták a szoba ajtaját, és hívták Laurát, hogy üljön közéjük a kopott, barna szőnyegre, ahol megoszthatják egymással titkaikat.
A másik szobatársuk, egy furcsa, csendes, törékeny szőke lány, Tammy, nem kívánt csatlakozni hozzájuk. Párnájával a háta mögött az ágyán ült, olvasott és a körmét rágta folyamatosan, mint egy egér.
Laura azonnal megkedvelte Thelma és Ruth Ackersont. Mivel épp elmúltak tizenkét évesek, csak néhány hónappal voltak fiatalabbak Lauránál, és bölcsek voltak a korukhoz képest. Kilencéves korukban lettek árvák, és lassan három éve éltek az otthonban. Nevelőszülőket találni ilyen korú gyerekeknek nehéz volt, különösen ikreknek, akik nem lettek volna hajlandóak külön családhoz kerülni.
Nem voltak csinosak, és döbbenetes módon hasonlítottak egymásra szürkeségükben: fénytelen, barna hajuk, rövidlátó szemük, széles arcuk, tompa álluk és széles szájuk volt. Bár nem voltak szépek, kifejezetten intelligensek, energikusak és jó természetűek voltak. Ruth kék papucsot és kék pizsamát viselt, melynek gallérját és kézelőit sötétzöld pettyek díszítették; haja lófarokba összefogva. Thelma eperpiros pizsamában volt, és bolyhos, sárga papucsban, melynek mindegyikén egy-egy szemet formázó gomb volt, haját pedig kibontva viselte.
Az este beálltával az elviselhetetlen hőség megszűnt. Nem messze voltak a Csendes-óceántól, így az éjszakai szellő jó alvást biztosított nekik. Most, hogy az ablakok nyitva voltak, enyhe levegő áramlott a szobába az elnyűtt függönyökön keresztül.
– A nyár unalmas itt – mondta Ruth Laurának, ahogy ott ültek körben a szőnyegen. – Nem mehetünk ki az épületből, az meg egyszerűen nem elég nagy. És nyáron minden jótét lélek a saját vakációjával van elfoglalva, azzal, hogy mennek a tengerpartra, rólunk pedig megfeledkeznek.
– A karácsony viszont jó – tette hozzá Thelma.
– Az egész november és december nagyszerű – mondta Ruth.
– Így igaz – helyeselt Thelma. – Az ünnepek jók, mert ilyenkor minden jótét lélek elkezd bűntudatot érezni, amiért olyan jómódúak, míg nekünk szegény, szerencsétlen, otthontalan törpéknek papírkabátot és kartoncipőt kell viselnünk és a tavalyi maradékot ennünk. Ezért aztán kosárszám küldik nekünk a finomságokat, vásárolni visznek minket, és moziba, bár az igaz, hogy soha nem jó filmre.
– Nekem tetszett némelyik – mondta Ruth.
– Olyan filmekre, amelyekben soha senkit nem robbantanak fel. És soha semmi szerelmes jelenet. El nem vinnének olyan filmre, amiben valami fickó ráteszi a kezét egy nő cicijére. Családi filmek. Az igen. Unalmas, unalmas, unalmas.
– Ne haragudj a testvéremre – mondta Ruth Laurának. – Azt hiszi, hogy a kamaszkor ingatag szélén áll.
– Mert ott is állok! Érzem, hogy nőnek a melleim – mondta Thelma, miközben a mennyezet felé nyújtotta egyik vékonyka karját.
– A szülői irányítás hiánya sajnos hatással volt rá, attól tartok. Nem idomult jól ahhoz, hogy árva – mondta Ruth.
– Bocsáss meg az én testvéremnek – mondta Thelma. – Úgy döntött, hogy ő kihagyja a kamaszkort és a gyerekkor után rögtön öreg lesz.
– Mi van Willy Sheenerrel? – kérdezte Laura.
Az Ackerson ikrek tudálékosan egymásra néztek, és olyan szinkronban beszéltek, hogy egy másodperc sem veszett kárba a mondataik között. – Oh, egy zavarodott ember – mondta Ruth, és Thelma folytatta: – Egy gazfickó – és Ruth hozzátette: – Pszichiáterre lenne szüksége – és Thelma folytatta: – Nem, egy ütésre lenne szüksége, a fejére, egy baseballütővel vagy úgy tucatszor, vagy kéttucatszor, és be kellene zárni egész életére.
Laura mesélt nekik a Sheenerrel való találkozásáról.
– Nem mondott semmit? – kérdezte Ruth. – Ez furcsa. Általában azt szokta mondani, hogy "te egy nagyon csinos kislány vagy".
– Vagy édességgel kínált – fintorgott Thelma. – El tudod képzelni? Édességgel! Milyen elcsépelt! Mintha csak elolvasta volna az egyik rendőrségi szórólapot, mely arra figyelmezteti a gyerekeket, hogyan kerüljék el a cukrosbácsikat.
– Nincs édesség – mondta Laura, és megremegett, ahogy a férfi ezüstfényű szeme és nehéz, ritmikus légzése eszébe jutott.
Thelma előrehajolt és suttogva folytatta.
– Úgy tűnik a Fehér Angolna szájzárat kapott, és olyan izgatott, hogy még a szokásos mondatai sem jutnak eszébe. Talán valami speciálisat tartogat a számodra, Laura.
– Fehér Angolna?
– Sheenert hívjuk így. Vagy röviden Angolnának – mondta Ruth.
– Amilyen sápadt és vézna – folytatta Thelma –, illik hozzá ez a név. Van egy fogadásom, hogy az Angolna valami különöset tartogat a számodra. Tényleg, kölyök, kiütötted őt.
– Én nem – mondta Laura.
– Viccelsz? – kérdezte Ruth. – Ez a sötét haj, azok a nagy szemek!
Laura elvörösödött és tiltakozni kezdett, de Thelma közbeszólt:
– Ide figyelj, Shane! A káprázatos Ackerson duó – Ruth és jómagam – nem tűri az álszerénységet, csakúgy, mint ahogy a hencegést sem toleráljuk. Mi amolyan egyenes típusok vagyunk. Tudjuk mik az erősségeink, és büszkék vagyunk rájuk. Isten a megmondhatója, egyikünk sem fogja megnyerni a Miss America versenyt, de intelligensek vagyunk, nagyon intelligensek, és mi tudjuk az ész fontosságát. Te pedig gyönyörű vagy, úgyhogy fejezd be ezt az álszerénykedést!
– A testvérem néha túl nyers és túlszínezi a dolgokat – mondta Ruth bocsánatkérően.
– Az én testvérem pedig – mondta Thelma – épp az Elfújta a szél Melanie-jának szerepét próbálja. Erős déli akcentussal beszél, és túlzott együttérzéssel: Oh, Scarlett nem akar megbántani. Scarlett rendes lány, tényleg az. Rhett is nagyon jó ember, még a jenkik is azok, azok is akik elvették Tarát, felégették az ültetvényeinket és csizmát csináltak gyermekeink bőréből.
Laura kuncogni kezdett már Thelma előadásának felénél.
– Szóval, felejtsd el ezt a szerényke stílust, Shane. Csodaszép vagy, és kész.
– Oké, oké, tudom hogy csinos vagyok.
– Mikor a Fehér Angolna meglátott, biztos hogy kiégett egy biztosíték az agyában.
– Igen – helyeselt Ruth. – Lenyűgözted őt. Ezért nem volt képes még a zsebébe nyúlni sem, hogy elővegyen egy cukorkát, amit mindig tart magánál.
– Cukorkát! – szólt Thelma.
– Laura, légy nagyon óvatos! – figyelmeztette Ruth Laurát. – Ez egy beteg ember.
– Egy kígyó – mondta Thelma. – Egy csatornapatkány.
A szoba sarkából Tammy halkan így szólt:
– Nem olyan rossz ember, mint mondjátok.
A szőke lány olyan csendes, vékony és színtelen volt, annyira beleolvadt a háttérbe, hogy Laura meg is feledkezett róla. Most azonban látta, hogy Tammy félretette a könyvét és úgy ült az ágyán; csontos térdeit a mellkasához húzta, és karjával átölelte azokat. Tammy tízéves volt, két évvel fiatalabb, mint a szobatársai, és alacsony a korához képest. Fehér hálóingében és zoknijában inkább olyan volt, mint egy jelenés, nem mint egy élő ember.
– Nem bántana senkit – mondta Tammy habozva, remegő hangon, mintha az, hogy véleményt nyilvánít Sheenerről vagy akárkiről, akármiről, hasonló lenne ahhoz, mintha egy vékony kötélen sétálna védőháló nélkül.
– De bizony, hogy bántana, ha tudná, hogy megússza – mondta Ruth.
– Ő csak... – harapott az ajkába Tammy –, ő csak magányos.
– Nem, édesem – szólt Thelma –, nem magányos. Annyira szereti magát, hogy soha nem lesz magányos.
Tammy elfordította a fejét tőlük. Felkelt az ágyról, lábait bolyhos papucsába csúsztatta, és ezt motyogta:
– Mindjárt takarodó van. – Fogta a piperekészletét és kicsoszogott a szobából, becsukta maga mögött az ajtót, és a folyosó végén lévő fürdőszoba felé vette útját.
– Ő elveszi a cukorkát – magyarázta Ruth.
Laurát undor fogta el.
– Oh, ne!
– De – mondta Thelma. – Nem azért, mert a cukrot akarja. Kicsit... meg van zavarodva. Szüksége van arra a fajta elismerésre, amit az Angolnától kap.
– De miért? – kérdezte Laura.
Ruth és Thelma egymásra néztek egy-két másodpercig, és ezalatt mintha megtárgyaltak volna valamit és megegyezésre jutottak volna szavak nélkül.
Ruth felsóhajtott és válaszolt:
– Nos, tudod, Tammynek szüksége van az ilyen jellegű elismerésre, mert... az apja megtanította rá, hogy igényelje ezt.
– A saját apja? – kérdezte Laura megrökönyödve.
– McIlroyban nem mindenki árva. Néhányan azért vannak itt, mert a szüleik bűntényt követtek el, és börtönbe zárták őket. Megint másokat fizikailag bántalmaztak. Vagy szexuálisan – válaszolt Thelma.
A frissítő levegő, mely beáramlott a nyitott ablakokon, valószínűleg csupán egy-két fokkal lehetett hűvösebb annál, mint mikor leültek körbe a szőnyegre, de Laura olyan hidegnek érezte, mintha késő őszi, fagyos szél lenne, mely titokzatos módon megelőzte saját évszakát és betört az augusztusi éjszakába.
– De Tammy nem élvezi valójában, ugye? – kérdezte Laura.
– Nem, nem hiszem, hogy élvezné – válaszolt Ruth
– De kényszert érez rá – folytatta Thelma. – Nem tudja megállni. Be van csavarodva.
Mindannyian elhallgattak és elképzelték az elképzelhetetlent, végül Laura szólalt meg:
– Furcsa és... olyan szomorú. Nem tudjuk megállítani? Nem szólhatnánk Mrs. Bowmaine-nek vagy valamelyik másik felnőttnek?
– Nem segítenénk vele – válaszolta Thelma. – Az Angolna letagadná, és Tammy is tagadná, nekünk pedig nincs bizonyítékunk.
– De ha nem Tammy az egyetlen, akit molesztál, valaki a többiek közül.
Ruth a fejét rázta.
– Legtöbbjük nevelőszülőkhöz került, vagy vissza a saját családjába. A maradék kettő-három, akik még itt vannak... nos, azok vagy olyanok, mint Tammy, vagy csak halálosan rettegnek az Angolnától, és soha nem szólnának ellene.
– Mindemellett – vette át a szót Thelma – a felnőttek nem akarnak erről tudni, nem akarnak foglalkozni vele. Rossz hírnevét keltené az otthonnak. És nekik is, hiszen hagyták, hogy az orruk előtt történjen ilyesmi. És persze ki hinne egy gyereknek? – Thelma Mrs. Bowmaine-t ismételte, és olyan élethűen utánozta annak kétszínűségét, hogy Laura azonnal ráismert: – Oh, drágám, ezek szörnyű, hazudós kis teremtmények. Zajos, féktelen, problémás kis szörnyetegek, akik képesek csak a móka kedvéért bemocskolni Mr. Sheener jó hírét. Bárcsak gyógyszerezni lehetne őket, a falra akasztani és intravénásan táplálni, mennyivel hatékonyabb lenne ez a rendszer, drágám, és nekik is sokkal jobb lenne,
– Az Angolna így mentesülne a vádak alól – magyarázta tovább Ruth –, visszajöhetne dolgozni, és megtalálná a módját, hogy fizettessen velünk, amiért ellene beszéltünk. Megtörtént már ez egy másik perverzzel is, aki régebben itt dolgozott, egy fickóval, akit mi csak Vadászgörénynek hívtunk. Szegény Denny Jenkins...
– Denny szólt Mrs. Bowmaine-nek, hogy a Görény molesztálja őt és két másik fiút. A Görényt felfüggesztették. De a két másik fiú nem merte vállalni, hogy Dennyvel tartsanak. Féltek a Görénytől... és arra is betegesen szükségük volt, hogy a Görény elismerje őket. Mikor Bowmaine és a többi alkalmazott kihallgatták Dennyt...
– Nekiestek – vette át a szót Ruth dühösen –, és mindenféle cseles kérdéseket tettek fel neki, hogy tőrbe csalják. Denny összezavarodott, ellentmondott saját magának, így a végén azt mondták, az egészet csak kitalálta.
– És a Görény visszajöhetett dolgozni – mondta Thelma.
– Megúszta – szólt ismét Ruth –, és megtalálta a módját, hogy Denny életét pokollá tegye. Kínozta szegényt szüntelenül, egészen addig, míg Denny egy nap kiabálni kezdett, és nem bírta abbahagyni. Az orvosnak nyugtatóinjekciót kellett adnia neki, majd elvitték őt. Érzelmileg zavartan, ahogy ők mondták. – Ruth a könnyeivel küszködött.
– Soha többé nem láttuk. Thelma egyik kezét testvére vállára tette. Laurához pedig így szólt:
– Ruth nagyon szerette Dennyt. Kedves fiú volt. Pici, szerény, édes... nem volt esélye. Ezért kell keménynek lenned a Fehér Angolnával. Nem szabad látnia, hogy félsz tőle. Ha bármit csinál, sikíts! És rúgd meg az ágyékán!
Tammy visszajött a fürdőszobából. Nem nézett a lányokra, csak kibújt a papucsából és a takarója alá bújt.
Bár Laura nem tudta megérteni, miért hagyja magát Tammy, inkább együtt érzett a lánnyal, semmint undort érzett volna. Nincs annál szomorúbb látvány, mint ahogy ez a pici, magányos, becsapott lány a keskeny, ócska ágyán fekszik.
Ezen az estén Laura Sheenerről álmodott. Emberfeje volt, de a teste egy fehér angolnáé, és akármerre futott, Sheener mindenhova utána csúszott, keresztülkúszott az ajtó alatt, és más akadályok sem állították meg.

2.

Émelyegve attól, amit látott, Stefan visszatért az intézet főlaboratóriumából a harmadik emeleti irodájába. Fejét fogva az asztalához ült, és remegett a dühtől és a félelemtől.
A vörös hajú csirkefogó, Willy Sheener, jó párszor meg fogja erőszakolni Laurát, félholtra veri, és mindez olyan traumát fog okozni Laurának, hogy soha nem épül fel. Ennek nem csak a lehetősége állt fent; meg is történne, ha Stefan nem tenne valamit, hogy megakadályozza.
Látta a következményeket: Laura lilafoltos arcát, felrepedt száját. És a szeme volt a legrosszabb, olyan lapos tekintetű és élettelen, egy gyermek szeme, aki többé nem képes örömet vagy reményt érezni.
Hideg eső verte az ablakot, és ez az öblös hang visszhangzott a testében, mintha a nemrég látott szörnyű dolgok kiégettek volna belőle mindent, és már csak az üres teste lenne.
Megmentette Laurát a narkóstól a fűszerüzletben, de máris itt volt egy újabb pedofil. Az egyik dolog, amit az intézetben megtanult, az az, hogy a sorsot megváltoztatni nem mindig egyszerű. A végzet küzdött, hogy neki legyen igaza. Talán az, hogy molesztálják és lelkileg tönkretegyék, megváltoztathatatlan része volt Laura sorsának, melyet Stefan nem tud megakadályozni, hogy előbb vagy utóbb megtörténjen. Lehet, hogy nem tudja Laurát megmenteni Sheenertől, vagy ha meg is menti, akkor egy újabb perverz tűnik fel a lány életében. Akárhogy is, de meg kell próbálnia.
Azok az élettelen, szomorú szemek...

3.

Hetvenhat gyermek élt a McIlroy Otthonban, mindannyian tizenkét évesek, vagy annál fiatalabbak; miután beléptek a tizenharmadik évükbe, átvitték őket Anaheimbe, a Caswell Kollégiumba. Mivel a tölgyfa burkolatú ebédlőben csak negyvenen fértek el, a gyerekek két turnusban étkeztek. Laura a második turnusban volt, csakúgy, mint az Ackerson ikrek.
Az első délelőttjén, ahogy sorba állt az ételért Thelma és Ruth között, Laura látta, hogy Willy Sheener az egyik a négy ember közül, akik az ételt osztják. Ő adta a tejet, és egy fogóval a kiflit.
Ahogy Laura haladt előre a sorban, az Angolna több időt töltött azzal, hogy őt nézze, mint azokat, akiket éppen kiszolgált.
– Ne hagyd, hogy megfélemlítsen! – súgta Thelma Laura fülébe.
Laura próbált bátran Sheener szemébe nézni, és válaszolni a kihívásra. De mindig ő volt az, aki előbb adta fel, hogy farkasszemet nézzenek.
Mikor Laura odaért hozzá, az Angolna így szólt: – Jó reggelt, Laura! –, majd egy kiflit tett a lány tálcájára, a legszebb darabot, amit direkt neki tett félre. Kétszer akkora volt, mint a többi, és a porcukor is több volt rajta.

Csütörtökön, a harmadik teljes napján az otthonban, Laurának át kellett esnie a szokásos hogy-érezzük-magunkat-új-otthonunkban beszélgetésen Mrs. Bowmaine első emeleti irodájában. Etta Bowmaine testes asszony volt, és bár előnytelenül állt neki, csak virágmintás ruhái voltak. Közhelyekben beszélt, és üres frázisokban, melyekből sugárzott az őszintétlenség, amit Thelma oly tökéletesen utánzott, és egy csomó kérdést tett fel, amelyekre nem is várt őszinte választ. Laura azt hazudta, hogy milyen jól érzi magát McIlroyban, és hazugságai hatalmas örömmel töltötték el Mrs. Bowmaine-t.
Útban harmadik emeleti szobája felé, Laura összetalálkozott az Angolnával az északi lépcsőnél. A férfi a második emeleti lépcsőfordulóban állt, és a korlátot törölgette egy ronggyal. Egy üveg kibontatlan bútorápoló állt mellette a földön.
Laura megtorpant, és szíve majd kiesett a helyéről, hiszen tudta a férfi rá várt. Bizonyára tudott a Mrs. Bowmaine-nel való találkozásáról, és kitalálta, valószínűleg a legközelebbi lépcsőt fogja használni, hogy visszajusson a szobájába.
Egyedül voltak. Bármikor arra jöhet egy gondozó vagy egy gyerek, de e pillanatban maguk voltak, Laura első gondolata az volt, hogy visszafordul; és a déli lépcsőt használja, de aztán eszébe jutott, hogy Thelma azt mondta neki, ne hagyja magát, mert az olyanok, mint az Angolna a gyengéket merik csak bántani. Azt mondta magának, hogy a legjobb lenne egyszerűen elmennie a férfi mellett, anélkül, hogy egy szót is szólna, de a lábai, úgy tűnt, a földbe gyökereztek; nem tudott megmozdulni.
Letekintve Laurára egy fél lépcsősorral fentebbről, az Angolna mosolygott. Szörnyű mosoly volt ez: a férfi bőre fehér volt, ajka színtelen, de girbe-gurba fogai sárgák, barna foltokkal, mint egy túlérett banán. Kócos, vörös hajával az arca olyan volt, mint egy bohócé, de nem mint egy cirkuszbéli bohócé, hanem mint amilyennel Halloween éjszakáján találkozhat az ember, aki láncfűrészt tart a kezében ásványvizes üveg helyett.
– Nagyon csinos lány vagy, Laura!
Laura el akarta küldeni a pokolba, de nem tudott megszólalni.
– Szeretnék a barátod lenni.
Laura valahogy összeszedte az erejét, és elindult felfelé a lépcsőn.
A férfi még jobban mosolygott, valószínűleg azt hitte, hogy Laura a barátkozásra tett ajánlatára válaszol. Benyúlt khakiszínű nadrágja zsebébe, és elővett egy pár szem Smarties-t.
Laurának eszébe jutott, milyen nevetségesnek találta Thelma ezt a fantáziátlan csábítási trükköt, és hirtelen már nem is találta annyira ijesztőnek Willyt. Ahogy cukorral kínálta Laurát, miközben rákacsintott, Sheener nevetséges figura volt, az ördög karikatúrája, és Laura kinevette volna, ha nem tudja, mit csinált Willy Tammyvel és a többi lánnyal. Bár nem tudott nevetni, az Angolna bolondos külseje és modora bátorságot adott neki ahhoz, hogy gyorsan elhaladjon a férfi mellett.
Amikor Willy észrevette, hogy a lány nem szándékozik elvenni a cukrot és válaszolni sem fog az ajánlatára, egyik kezét annak vállára tette.
Laura dühösen lesöpörte magáról a férfi kezét, és rákiabált:
– Meg ne próbálj még egyszer hozzám érni, te félnótás!
Felsietett a lépcsőn, de próbált nem rohanni. Ha futna, Willy rájönne, hogy még mindig fél tőle. A félelem legkisebb jelét sem láthatja rajta, különben tovább fogja molesztálni.
Mire már csak két lépcsőfoknyira volt a következő fordulótól, abban bízott, ő nyert, s hogy keménysége letaglózta a férfit. Aztán meghallotta egy zipzár összetéveszthetetlen hangját. Willy fojtott hangon szólalt meg a háta mögött:
– Hé, Laura! Nézd meg ezt! Nézd meg mim van neked! – Gyűlöletes, őrültekhez méltó hanghordozással beszélt. – Nézd, nézd mi van a kezemben, Laura!
Laura nem nézett hátra. Elérte a lépcsőfordulót és felbámult a következőre, közben ezt gondolva: nincs okom rá, hogy fussak; meg ne próbálj futni, ne fuss, ne fuss!
Egy lépcsőfordulóval lejjebbről az Angolna tovább beszélt:
– Nézd csak meg a Smarties-os dobozt, ami most a kezemben van, Laura! Sokkal nagyobb, mint a többi.
A harmadik emeleten Laura egyenesen a fürdőszobába ment, és mániákusan dörzsölte a kezét. Mocskosnak érezte magát, miután megfogta Sheener kezét, hogy lesöpörje a válláról.
Később, mikor az Ackerson ikrekkel a szokásos esti körbeülősdijüket tartották, Thelma majd megszakadt a nevetéstől, amikor Laura elmesélte, hogy az Angolna meg akarta mutatni neki a nagy "Smarties-os dobozát".
– Utánozhatatlan, mi? – kérdezte. – Mit gondoltok, honnan veszi ezeket a fordulatokat? Lehet, hogy valahol kiadták a "Perverzek könyve klasszikus mondatokkal"-t?
– A lényeg az – mondta Ruth aggódva –, sajnos nem vette el a kedvét, hogy Laura ellenállt neki. Nem hiszem, hogy ugyanolyan könnyen feladná a próbálkozást Laurával, mint a többi neki ellenálló lánnyal tette.
Ezen az éjszakán Laura nehezen aludt el. Különös őrzőjére gondolt, és azon gondolkodott, vajon most is feltűnik-e olyan rejtélyesen, mint eddig, és megmenti-e őt Willy Sheenertől. Valamiért az volt az érzése, ezúttal nem számíthat rá.

A következő tíz nap alatt, ahogy az augusztus a végéhez közeledett, az Angolna olyan kitartóan követte Laurát, mint a Hold a Földet. Mikor Laura a játszószobába ment kártyázni vagy Monopolyzni az Ackerson ikrekkel, Sheener tíz percen belül ott termett, és alibiből az ablakokat kezdte mosni, vagy a bútorokat törölgette, a függönyt javította, de valójában a figyelme elsősorban Laurára koncentrálódott. Ha a lányok menedéket kerestek a játszótér sarkában, az épület mögött, hogy beszélgessenek vagy játszanak, Sheener nem sokkal utánuk megjelent a kertben, és hirtelen talált egy bokrot, amit sürgősen meg kellett metszeni vagy permetezni. És bár a harmadik emelet a lányoké volt, hétköznapokon a férfiszemélyzet bejárhatott oda délelőtt tíz és délután négy óra között, ha fenntartási munkálatokra volt szükség, így Laura ez idő alatt a szobájába sem menekülhetett.
Ami még rosszabb volt az Angolna buzgóságánál, az a hihetetlen tempó, amivel sötét szenvedélye nőtt a lány iránt, a beteges vágy, melyről az egyre mániákusabb bámulása és a savanyú izzadtságszaga árulkodott, mely belőle áradt, ha néhány percnél hosszabban volt egy szobában Laurával.
Laura, Ruth és Thelma igyekeztek magukat meggyőzni, hogy az Angolna jelentette veszély minden nappal csökken, amikor az nem "támad", hogy habozása annak a jele, tudja, Laura nem alkalmas préda. Lelkük mélyén persze tudták, hogy a lehetetlenben reménykednek, de egyszerűen nem tudtak szembenézni a rájuk leselkedő veszély súlyosságával egészen addig a késő augusztusi délutánig, amikor visszatérvén a szobájukba azon kapták Tammyt, hogy éppen összetépi Laura könyveit elkeseredett féltékenységében.
Laura az ötven papírkötéses könyvet – a kedvenceit, melyeket még otthonról hozott – az ágya alatt tartotta. Tammy kivette őket, és a szoba közepén, mint aki megőrült, felaprította a könyvek kétharmadát.
Laura annyira megdöbbent, hogy nem volt képes cselekedni, de Ruth és Thelma elráncigálták Tammyt a könyvektől, és lefogták őt.
Laurának nagyon sokat jelentettek azok a könyvek. Az apja vette neki, mindegyik kötet kapocs volt az apja és ő közte. És egyébként is oly kevés tulajdona volt... Nagyon fájt neki, ami történt.
Amije volt, nem volt értékes, de most rájött, hogy ezek mégis védőbástyaként szolgáltak a világ legdurvább kegyetlenségei ellen.
Most, hogy gyűlölete fő célpontja ott állt előtte, Tammy elvesztette érdeklődését a könyvek iránt.
– Gyűlöllek! Gyűlöllek! – Sápadt arca először telt meg élettel, mióta Laura megismerte őt, elvörösödött és eltorzult a vad érzelmektől. A karikák a szeme alól nem tűntek el, de most nem látszott tőlük gyengének vagy elesettnek; vadul, gyűlölködve nézett. – Gyűlöllek, Laura, gyűlöllek!
– Tammy, édesem – szólt Thelma, miközben próbálta visszafogni a lányt –, Laura soha nem ártott neked.
Tammy kapkodta a levegőt, de már nem akart kiszabadulni az ikrek szorításából. Tovább kiabált.
– Csak terólad beszél, nem érdeklem őt többé, csak te, másról sem beszél, mint rólad! Gyűlöllek! Miért kellett neked idejönnöd? Gyűlöllek, nagyon gyűlöllek!
Senkinek nem kellett megkérdeznie, hogy kire utal Tammy. Az Angolnára.
– Nem akar többé engem, senkit nem akar most már, csak azt akarja, hogy segítsek neki a közeledbe férkőzni. Laura, Laura, Laura! Azt akarja, hogy csaljalak egy olyan helyre, ahol kettesben lehetnétek, ahol biztonságban lenne. De nem fogom megtenni. Nem én! Mert akkor mi maradna nekem, miután megkapott téged? Semmi. – Arca vörös volt a dühtől. És ami még rosszabb volt a dühénél, az a kétségbeesése.
Laura kiszaladt a szobából, végig a folyosón a WC-be. Émelyegve az undortól és a félelemtől, térdre rogyott a repedezett, sárga csempén az egyik WC előtt és hányt. Miután kiürült a gyomra, a mosdóhoz ment, többször kiöblítette a száját és megmosta az arcát hideg vízzel. Mikor felemelte a fejét és a tükörbe nézett, végül a könnyei is eleredtek.
Nem a saját magányossága vagy félelme miatt sírt. Tammyért folytak a könnyei. A világ egy felháborító hely, ha megengedi, hogy egy tízéves kislány életében egyetlen felnőtt aki megdicséri, egy elmebeteg férfi legyen, aki meggyalázza őt, és hogy a saját kis vékony, fejletlen teste legyen az egyetlen tulajdona, amire büszke lehet.
Laura belátta, hogy Tammy helyzete sokkal rosszabb, mint az övé. Még így is, hogy elvesztette a könyveit, szép emlékei voltak szerető, kedves, gondos apjáról, míg Tammynek ez sem adatott meg. Ha elvennének tőle abból a kevésből is, amilye van, Laura még mindig ép, egészséges ember maradna, de Tammy lelki roncs volt. És talán örökre az marad.

4.

Sheener Santa Ana egy csendes utcájának egyik bungalójában lakott. Ez a környék egy volt azok közül, melyeket a második világháború után építettek: apró, csinos házak, egyedi építészeti megoldásokkal. 1967-nek ezen a nyarán a fikuszok egészen nagyra nőttek, és ágaik óvón ölelték körül a házakat; Sheener otthonát még egyéb túlburjánzott növények is körülvették: azáleák és piros virágú hibiszkuszok.
Stefan éjfél környékén egy nagy és erős feszítővas segítségével feltörte a zárat a hátsó ajtón, majd belépett a házba. Mialatt átvizsgálta a bungalót, vakmerően felkapcsolta az összes lámpát, és még csak azzal sem töltött időt, hogy összehúzza a függönyöket.
A konyha makulátlanul tiszta és rendes volt. A kék munkalapok fényesen csillogtak. A szekrények króm kilincsei, a mosogató csapja és a konyhaszékek fémkeretei ragyogtak, még csak egy ujjlenyomat sem volt rajtuk.
Kinyitotta a hűtőszekrényt, de nem igazán tudta, mit fog látni benne. Talán valamit, ami Sheener beteg elméjéről árulkodna; előző molesztálásának áldozatát, holtan, fagyottan, mintegy ereklyeként, emlékéül e zavart szenvedélynek. Semmi ilyen drámait nem talált. Azonban a férfi rendmániája nyilvánvaló volt: minden étel külön-külön egy műanyag dobozban, szépen egymásra rakva.
Ezenkívül az egyetlen különös dolog a hűtő és a szekrények tartalmát illetően az édességek túlsúlya: fagylalt, kekszek, sütemények, cukorkák, piték, fánkok, még kutyakekszek is. Sok, a piacon nemrég megjelent étel is volt a lakásban, például a konzerv zöldségleves, melyben a tészták különböző, ismert rajzfilmfigurákat formáztak. Sheener éléskamrája olyan volt, mintha egy gyerek töltötte volna fel, akinek van hitelkártyája, de szülői felügyelet nélkül vásárolhat.
Stefan beljebb ment a házban.

5.

Az összetépett könyvek miatti konfrontáció elég volt Tammynek, hogy kiadja haragját. Többé nem említette Sheenert, és nem dédelgetett haragot Laura ellen.
Napról napra jobban magába zárkózott, nem nézett senki szemébe, fejét mindig lehajtotta; a hangja is halkabb lett.
Laura nem tudta, melyiket nehezebb elviselni: az állandó veszélyt, melyet a Fehér Angolna jelentett számára, vagy Tammyt nézni, ahogy a már amúgy is törékeny kislány egyre csak fonnyad, és szinte már a kómás állapot szélén áll. De augusztus 31-én, csütörtökön e két nehéz terhet leemelték Laura válláról, amikor megtudta, hogy másnap elviszik nevelőszülőkhöz, Costa Mesába.
Azonban azt sajnálta, hogy itt kell hagynia az Ackerson ikreket. Bár csak pár hete ismerte őket, barátságuk hihetetlenül intenzív és mélyebb volt, mint azok a barátságok, amelyek normális körülmények között köttetnek.
Ezen az éjszakán, ahogy ott ültek hárman a szőnyegen, Thelma megszólalt:
– Shane, ha egy jó családban kötsz ki, egy boldog otthonban, csak illeszkedj be kényelmesen, és élvezd! Ha jó helyre kerülsz, felejts el minket, köss új barátságokat, éld az életed! De a legendás Ackerson nővérek már túl vannak ezen a nevelőszülőmizérián, hármon is, szóval hadd biztosítsalak, hogyha egy vacak helyre visznek, nem kell ott maradnod.
Ruth folytatta:
– Csak sírj sokat, és tudasd mindenkivel, milyen boldogtalan vagy! Ha nem tudsz sírni, legalább tettesd!
– Duzzogj – tanácsolta Thelma. – Légy ügyetlen! Törj össze véletlenül egy edényt minden alkalommal, mikor mosogatnod kell! Csinálj magadból koloncot!
Laura meglepődött.
– Ti mindezt végigcsináltátok, hogy visszajöhessetek McIlroyba?
– Meg bizony. És még sok minden mást.
– De nem éreztétek magatokat rosszul? Összetörni a dolgaikat?
– Ruth-nak nehezebb volt, mint nekem – mondta Thelma. – Bennem ott lakik a kisördög. De Ruth egy tizennegyedik századi apáca reinkarnációja, akit még nem sikerült azonosítanunk.

Laura már egy napon belül rájött, hogy nem akar a Teagel család tagja maradni, de az elején igyekezett, hogy jobb legyen, mert azt hitte velük jobb, mint visszamenni McIlroyba.
A való világ csak homályos kép volt Flora Teagelnek, akit egyedül a keresztrejtvények érdekeltek. Éjt nappallá téve ott ült sárga konyhájának asztalánál, az időjárástól függetlenül kardigánban, és egymás után töltötte ki a rejtvényeket lenyűgöző és őrült odaadással.
Általában csak akkor beszélt Laurához, ha feladatot adott neki vagy egy fogósabb feladványról kérdezte. Ahogy Laura ott állt a mosogatónál és mosogatott, például megkérdezte:
– Mi az? Hét betűvel macska?
Laura mindig ugyanazt válaszolta:
– Nem tudom.
– Nem tudom, nem tudom, nem tudom – morgott Mrs. Teagel. – Úgy tűnik semmit sem tudsz, kislány. Nem figyelsz az iskolában? Nem figyelsz oda a nyelvre, a szavakra?
Laura persze odavolt a szavakért. Számára a szavak a szépséget jelentették, melyeknek mindegyike mint egy-egy varázspor, összekeverhető volt más szavakkal, hogy aztán hatalmas varázslat legyen belőlük. De Flora Teagel számára a szavak csak arra voltak jók, hogy üres négyzetekbe írja őket, hogy megfejtsen valamit.
Flora férje egy tömzsi, gyerekarcú teherautó-sofőr volt. Esténként a karosszékében ült és a Nemzeti Figyelő kétes hitelességű cikkeit olvasta földönkívüliek látogatásáról vagy sátánista mozisztárokról. Vonzódása e maga által "egzotikus hírek"-nek nevezett írások iránt ártalmatlan lett volna, ha ő is olyan magába forduló, mint a felesége. De nem, Laura mikor házimunkát végzett vagy végre lett volna egy kis ideje leckét csinálni, ő felolvasta neki ezeket a bizarr cikkeket.
Laura szerint ezek az írások buták voltak, logikátlanok és értelmetlenek, de ezt nem mondhatta meg a férfinak. Tudta, a férfi nem bántaná, ha megmondaná neki, hogy tiszta szemét amit olvas. Inkább sajnálná Laurát; majd őrjítő türelemmel és idegesítő tudálékossággal, mely stílussal csak a túlképzettek és a teljesen dilettánsak rendelkeznek, elmagyarázná neki, hogyan működik a világ. Jó hosszan. Ismételgetve önmagát. – Laura, sokat kell még tanulnod. A fejesek, akik Washingtont irányítják, tudnak a földönkívüliekről és az Atlantisz titkairól...
Annak ellenére, hogy Mike és Flora ennyire különböztek, egy dologban közösen hittek: abban, hogy ha magukhoz vesznek egy árva gyermeket, annak egyetlen célja van, az hogy legyen egy házicselédjük. Laurának kellett takarítania, mosnia, vasalnia, főznie.
Saját gyermekük, Hazel, két évvel volt idősebb Lauránál, és rettenetesen el volt kényeztetve. Hazel soha nem főzött vagy mosogatott. Bár még csak tizennégy éves volt, körmei a kezén és a lábán is tökéletesre voltak manikűrözve, lakkozva. Ha életének összes évéből kivonnánk azt az időt, amit szépítkezéssel tölt a tükre előtt, még csak ötéves lenne.
– Mosónapon – magyarázta Laurának, annak legelső napján a Teagel-házban –, először mindig az én ruháimat kell kivasalnod. És mindig figyelj rá, hogy a szekrényembe színek szerint akaszd be!
Már olvastam erről könyvben és láttam filmen is – gondolta magában Laura. Istenem! A főszerepet játszom a Hamupipőkében.
– Filmsztár leszek, vagy topmodell – mondta Hazel. – Szóval a kezem, a lábam és a testem a jövőm, ezért vigyáznom kell rájuk.
Amikor Mrs. Ince – a csontsovány, szikár arcú gyermekjóléti dolgozó – menetrendszerű látogatását tette a Teagel-házban szeptember 16-án, szombaton, Laura szólni szándékozott, hogy vissza kíván menni a McIlroy Otthonba. A Willy Sheener jelentette veszély úgy tűnt, kevesebb nehézséggel jár, mint Teagelékkel élni.
Amikor Mrs. Ince megérkezett, Flora épp mosogatott, két hete első alkalommal. Laura a konyhaasztalnál ült, mintha keresztrejtvényt fejtene, de valójában csak az ajtócsengő megszólalásakor adták kezébe az újságot.
Mrs. Ince a látogatás egy részében négyszemközt beszélgetett Laurával, annak szobájában, és nem hitte el, hogy Laurának annyi házimunkát kellene végeznie.
– De drágám, Mr. és Mrs. Teagel rendkívül jó nevelőszülők. Nem úgy nézel ki, mint aki agyondolgozza magát. Talán még híztál is néhány kilót.
– Nem vádoltam őket azzal, hogy éheztetnek – mondta Laura. – De soha nincs időm az iskolai házi feladatra. Minden este holtfáradtan esem az ágyba.
– És persze a nevelőszülőknek – szólt közbe Mrs. Ince – nem csak az a dolguk, hogy elszállásolják a gyerekeket, hanem, hogy neveljék is, azaz jó modorra és tartásra tanítsák őket, és mintegy beléjük oltsák a tisztességet és a munka szeretetét.
Reménytelen volt Mrs. Ince-t meggyőzni.
Laura az Ackerson ikrek módszeréhez folyamodott. Ügyetlenül kezdett takarítani. Az edényeket foltosra mosogatta. Hazel ruháját gyűröttre vasalta. Az, hogy a könyveit elvesztette, megtanította arra, hogy tisztelje a tulajdont, ezért arra nem volt képes, hogy összetörje az edényeket vagy bármi mást, ami Teageléké volt, de az Ackerson-terv egy részéhez szigorúan és következetesen ragaszkodott. Flora mikor keresztrejtvényfejtés közben megkérdezte tőle: – Mi az? Hat betűs ökör. Erre Laura azt válaszolta: – Teagel. Mikor Mike egy repülő csészealjról szóló cikkről kezdett mesélni, amit a Figyelőben olvasott, Laura közbeszólt, és egy mutáns beépített emberről regélt, aki a helyi szupermarketben él titokban. Hazelnek azt javasolta, hogyha be akar törni a show-businessbe, legjobb, ha King Kong alteregójának jelentkezik. – Teljesen olyan vagy, mint ő. Biztos, hogy felvesznek!
Szemtelensége nemsokára ahhoz vezetett, hogy elfenekelték. Mike-nak elég nagy keze volt ahhoz, hogy ne legyen szüksége szíjra. Jól elverte Laura fenekét, de Laura összeszorított foggal tűrte, és nem szerezte meg Mike-nak azt az örömet, hogy őt sírni lássa. Flora a konyhaajtóból nézte mindezt, és rászólt Mike-ra:
– Jól van. Elég! A végén még látszani fog.
Mike nehezen hagyta abba, végül a felesége bejött és lefogta a kezét.
Ezen az estén Laura nehezen aludt el. Először fordult elő, hogy szeretett szavait egy elérendő cél érdekében használta, és Teagelék reakciója azt bizonyította, hogy jól használja őket. Ennél izgalmasabb volt az a félig megfogalmazott gondolat, ami még túl új ahhoz, hogy igazán kikristályosodjon, hogy talán a szavakkal nem csak megvédheti magát, hanem egyszer majd velük keresheti meg a kenyerét, talán mint olyan könyvek írója, mint amilyeneket nagyon szeretett olvasni. Apjával arról beszéltek, hogy talán orvos lesz; balerina vagy állatorvos, de arról nem, hogy író. Ám ezen foglalkozások egyike sem töltötte el akkora izgalommal, mint annak lehetősége, hogy egyszer író lesz.
Másnap reggel, amikor lement a konyhába és ott találta a három Teagelt reggeli közben, így szólt:
– Hé, Mike! Épp most fedeztem fel, hogy egy intelligens marslakó lakik a WC-tartályban.
– Mit akar ez jelenteni? – kérdezte Mike.
– Egzotikus hír ez csupán, semmi más – válaszolta Laura mosolyogva.
Két nappal később Laurát visszavitték a McIlroy Otthonba.

6.

Willy Sheener dolgozószobájának és nappalijának berendezése olyan volt, mintha egy hétköznapi ember élt volna ott. Stefan nem tudta, hogy mire számítson, talán a lakó őrültségének valami jelére, de az biztos, hogy nem ilyen rendezett és tiszta otthonra.
Az egyik hálószoba üres volt, a másik pedig határozottan különös. Az egyetlen fekhely egy keskeny matrac volt a földön. A párna- és takaróhuzatok gyerekszobába illőek, melyekre egy jól ismert rajzfilm színes nyuszifigurája volt nyomva. Az éjjeliszekrény és a komód is egy gyerek méretéhez voltak igazítva. Világoskék bútorok rajzfilmfigurákkal az oldalukon és a fiókokon: zsiráfok, nyulak és mókusok. A polcokon rengeteg gyerekkönyv, plüssállat és hat-hét éves gyerekeknek való játék sorakozott.
Stefan először azt gondolta, a szoba a szomszédgyerekek elcsábítására lett kialakítva, mivel Sheener elég őrült ahhoz, hogy saját otthona körül keressen prédát, ahol mindez a legnagyobb kockázattal jár. De nem volt másik ágy a házban, és a szekrények és a komódok fiókjai férfiholmikkal voltak tele. A falon ugyanannak a vörös kisfiúnak a képei mindenhol, némelyiken két-három évesen, másokon hét-nyolc évesen, de mindegyikről egyértelmű volt, hogy az ifjú Sheenert örökítették meg. Stefan lassanként rájött, hogy az egyedi berendezés csakis Willy Sheener elégedettségét szolgálja. Az őrült aludt itt. Esténként Sheener láthatóan visszavonult egy álombéli gyerekvilágba, és semmi kétség, békét talál benne.
E furcsa szoba közepén állva Stefan egyszerre érzett szomorúságot és irtózást. Úgy tűnt, Sheener nem csupán, sőt nem is elsősorban a szexuális élvezetért molesztál gyerekeket, hanem hogy magába szívja a fiatalságukat, hogy ő is újra olyan ifjú legyen; perverziójával nem az erkölcsi fertőbe kívánt süllyedni, hanem az ártatlanság világába. Egyszerre volt patetikus és megvetésre méltó, egy ember, aki képtelen a felnőtt élet kihívásaival szembenézni, de aki e fogyatékossága miatt veszélyes a társadalomra nézve.
Stefan megremegett.

7.

Az Ackerson ikrekkel közös szobájába már egy másik gyereket költöztettek. Laurát egy apró, kétágyas szobába irányították, a harmadik emelet északi végében, a lépcsőhöz közel. Szobatársa a kilencéves Eloise Fischer lett, egy copfos, szeplős, túl komoly lány.
– Én könyvelő leszek, ha felnövök – mondta Laurának. – Nagyon szeretem a számokat. Összeadhatsz egy csomó számot, és mindig ugyanazt az eredményt kapod. A számokkal nem érhetnek meglepetések; ők nem olyanok, mint az emberek. Eloise szüleit kábítószer-kereskedésért ítélték el és zárták börtönbe, és addig McIlroyban kellett maradnia, míg a bíróság nem dönt arról, melyik rokonánál fog lakni.
Amint kipakolt, Laura az Ackerson ikrek szobájába sietett. Berontott hozzájuk és közben ezt kiabálta:
– Szabad vagyok! Szabad vagyok!
Tammy és az új lány értetlenül néztek rá, de Ruth és Thelma odarohantak hozzá, megölelték, és az egész olyan volt, mintha egy igazi családba jött volna haza.
– Nem szerettek a nevelőszüleid? – kérdezte Ruth.
– Aha! – szólt Thelma. – Az Ackerson-módszert alkalmaztad.
– Nem, mindet megöltem, míg aludtak.
– Az is jó – mondta Thelma.
Az új lány, Rebecca Bogner, tizenegy év körüli volt. Ő és az Ackerson ikrek nyilvánvalóan nem szimpatizáltak egymással. Miközben Laurát és az ikreket hallgatta, Rebecca állandóan azt mondogatta, hogy: – Olyan furcsák vagytok. Meg hogy: – Túl furcsák. – És mindezt olyan felsőbbrendűen és megvetően, hogy úgy megmérgezte a hangulatot, mint egy nukleáris robbanás.
Laura és az ikrek kimentek a játszótér sarkába, ahol Rebecca megjegyzései nélkül megoszthatták egymással az elmúlt öt hét eseményeit. Október eleje volt, és a nappalok még mindig igen melegek, noha háromnegyed ötkor már kezdett lehűlni a levegő. A lányok dzsekit viseltek, és a mászóka alsó fokain ültek, mely most üres volt, hiszen a kisebbek készülődtek a korai vacsorához.
Még öt percet sem töltöttek együtt a kertben, mikor Willy Sheener megjelent, kezében egy elektromos sövénynyíróval. Tíz méterre tőlük nekiállt egy bokrot nyírni, de a figyelme Laurára koncentrálódott.
Vacsoránál az Angolna a kiszolgálószemélyzet között volt, tejet és cseresznyés lepényt osztogatott. A legnagyobbat Laurának tette félre.

Hétfőn Laura új iskolába ment, ahol a többieknek már volt négy hetük, hogy összebarátkozzanak egymással. Néhány órán együtt volt Thelmával és Ruth-szal, ami könnyebbé tette valamivel a beilleszkedést, de azért nem feledkezhetett meg arról, hogy egy árva életének legfontosabb jellemzője a bizonytalanság.
Kedd délután, mikor megjött az iskolából, Mrs. Bowmaine megállította őt az előcsarnokban.
– Laura, bejönnél az irodámba?
Mrs. Bowmaine lila, virágmintás ruhát viselt, mely szín ütötte egymást az iroda tapétájának és drapériáinak rózsa- és barackszínű virágaival. Laura egy rózsamintás fotelbe ült le. Mrs. Bowmaine az asztalánál állt, és gyorsan végezni szándékozott a Laurával való ügyeivel, hogy aztán más feladatokhoz láthasson. Mrs. Bowmaine amolyan nyüzsgő, minden lében kanál típus volt.
– Eloise Fischer ma elhagyta az intézetünket – szólt Mrs. Bowmaine.
– Kihez került? – kérdezte Laura. – A nagymamájához szeretett volna.
– A nagymamájához – válaszolta Mrs. Bowmaine.
Szerencsére. Laura remélte, hogy a copfos, szeplős leendő könyvelő talál valami mást is, amiben a számokon kívül bízhat.
– Most tehát nincs szobatársad – folytatta Mrs. Bowmaine –, és nincs sehol üres ágyunk, úgyhogy nem költözhetsz be csak úgy.
– Javasolhatok valamit?
Mrs. Bowmaine összeráncolta a homlokát és türelmetlenül az órájára nézett. Laura gyorsan tovább mondta:
– Ruth és Thelma a legjobb barátaim, és az ő szobatársaik Tammy Hinsen és Rebecca Bogner. De azt hiszem Tammy és Rebecca nem jönnek ki jól Thelmával és Ruth-szal, ezért.
– Azt akarjuk, hogy ti gyerekek, megtanuljatok együtt élni tőletek különböző emberekkel. Annak, hogy olyan lányokkal laksz együtt, akiket már szeretsz, nincs személyiségfejlesztő hatása. Mindegy, a lényeg az, hogy holnapig nem tudok a szobatársadat illetően intézkedni; nagyon sok a dolgom ma. Szóval azt akartam tudni, megbízhatok-e benned annyira, hogy egyedül töltsd ezt az éjszakát a mostani szobádban.
– Megbízhat-e bennem? – kérdezte Laura értetlenül.
– Mondd meg az igazat, ifjú hölgy! Megbízhatok benned ma este?
Laura nem értette milyen problémára számít Mrs. Bowmaine amiatt, hogy egy gyerek egyedül van egy éjszakát a szobájában. Talán attól félt, hogy Laura annyira elbarikádozza magát, hogy a rendőrségnek kell betörnie az ajtót, könnygázzal lefegyverezni őt és bilincsbe verve kihúzni.
Laurát legalább annyira bántotta a dolog, mint amennyire nem értette.
– Minden rendben lesz. Nem vagyok már csecsemő. Semmi gond nem lesz.
– Nos... rendben. A ma éjszakát akkor egyedül töltöd, de holnap elrendezzük a dolgot.
Miután kilépett Mrs. Bowmaine színes irodájából a barna folyosóra és indult fel harmadik emeleti szobájába, Laurának hirtelen eszébe jutott: A Fehér Angolna! Sheener biztosan tudni fogja, hogy egyedül lesz éjszaka. Mindenről tudott, ami az otthonban történik, és kulcsa is volt, tehát vissza tud jönni éjszaka. Laura szobája az északi lépcső mellett van, így pillanatok alatt a szobájába osonhat és leterítheti. Talán leüti őt vagy begyógyszerezi, egy zsákba teszi, elviszi, egy pincébe zárja, és senki nem fogja tudni, hogy mi történt vele.
Laura visszafordult a második emeleti lépcsőfordulóból, és kettesével szedve a lépcsőfokokat Mrs. Bowmaine irodája felé futott, de mikor az első emeleti folyosó ajtajához ért, majdnem összeütközött az Angolnával. A férfi egy felmosófát és egy fenyő illatú tisztítószertől illatozó vödröt tolt egy kocsin.
Sheener Laurára vigyorgott. Lehet, hogy csak képzelődött, de Laura biztosra vette, hogy a férfi már tudja, egyedül lesz ma este.
Laurának el kellett volna mennie az Angolna mellett, és könyörögnie Mrs. Bowmaine-nek, hogy intézkedjen még ma arról, hogy ki legyen a szobatársa. Sheenert nem vádolhatja meg, hiszen akkor ő is úgy végezhetné, mint Denny Jenkins. A személyzet nem hinne neki, és üldözője állandó kínzásainak lenne kitéve. De kitalálhatott volna valami elfogadható kifogást, mely hirtelen véleményváltozását magyarázná.
Az is eszébe jutott, hogy nekiront az Angolnának, belelöki a vödrébe, fenékbe rúgja, és megmondja neki, hogy ő az erősebb, és jobban teszi, ha nem húz ujjat vele. De az Angolna más volt, mint a Teagelék. Mike, Hazel és Flora szűk látókörű, ellenszenves, közömbös emberek, de ép elméjűek. De Sheener elmebeteg volt, és nem lehet tudni, hogyan reagál arra, ha leterítik.
Ahogy Laura habozott, a férfi girbegurba, sárga fogsora egyre jobban kivillant.
Az Angolna sápadt arcát pír öntötte el, és Laura rájött, hogy talán a vágy pírja ez, s ettől hányingere lett.
Laura elsétált, nem mert futni addig, míg felért a lépcsőkön és még nem került ki a férfi látóköréből. Aztán az ikrek szobájába rohant.
– Itt alszol ma este – mondta Ruth.
– Persze – helyeselt Thelma. – A szobádban kell maradnod, míg végigellenőrzik a szobákat, aztán leosonsz hozzánk.
A sarokból, ahol az ágyán ülve a matekleckéjét csinálta, Rebecca Bogner megszólalt:
– Csak négy ágyunk van.
– Majd a földön alszom – mondta Laura.
– Az szabályellenes – mondta Rebecca. Thelma ökölbe szorította a kezét és Rebecca felé emelte.
– Jól van, jól van. Nem mondtam, hogy nem akarom, hogy itt aludjon. Csak felhívtam a figyelmeteket arra, hogy ez szabályellenes.
Laura arra számított, hogy Tammy tiltakozni fog, de a lány hanyatt feküdt az ágyán, a plafont bámulta, láthatóan el volt merülve a gondolataiban, és nem érdekelte őt a többiek terve.

A tölgyfa burkolatú étkezőben a sertésszeletből, ragacsos paradicsompüréből és rágós zöldbabból álló ehetetlen vacsorán rágódva, és persze az Angolna figyelmes tekintetétől követve, Thelma így szólt:
– Ami azt illeti, Mrs. Bowmaine azért aggódott, hogy egyedül hagyhat-e téged egy estére... mert attól félt, hogy öngyilkos leszel.
Laura értetlenül nézett.
– Volt gyerek, aki megtette – mondta Ruth szomorúan. – Ezért tesznek legalább két gyereket még a legkisebb szobába is. Ha az ember túl sokáig egyedül van, az előidézheti, hogy valaki meg akarja ölni magát.
Thelma folytatta:
– Minket azért nem engednek Ruth-szal saját szobába, mert mivel egypetéjű ikrek vagyunk, úgy gondolják olyanok vagyunk, mint egy ember. Azt hiszik, amint ránk csuknák az ajtót, felkötnénk magunkat.
– Ez nevetséges – mondta Laura.
– Persze hogy az – helyeselt Thelma. Az akasztás nem elég extravagáns. A káprázatos Ackerson ikreknek – Ruth-nak és nekem – tehetségünk van a drámához. Harakirit követnénk el egy konyhából lopott késsel, vagy ha tudnánk szerezni egy láncfűrészt...
Az ebédlőben halkan kellett beszélgetni, hiszen felnőttek vigyázták a helyiség rendjét. A harmadik emeleti ügyelő, Miss Keist, elhaladt az asztal mellett, aminél Laura ült az ikrekkel, és Thelma odasúgta a többieknek:
– Gestapo!
Mikor Miss Keist elment, Ruth megszólalt:
– Mrs. Bowmaine jót akar, de egyszerűen nem ért ahhoz, amit csinál. Ha időt szánna a megismerésedre, Laura, eszébe sem jutna, hogy öngyilkos akarnál lenni. Te egy túlélő típus vagy.
Miközben az ehetetlen vacsorát tologatta a tányérjában, Thelma szólt ismét:
– Tammy Hinsent egyszer rajtakapták a fürdőszobában, amint épp a bátorságot gyűjtötte ahhoz, hogy felvágja az ereit.
Laura hirtelen tudatára ébredt, hogy az életük McIlroyban milyen abszurd keveréke a humornak és a tragédiának. Egyik pillanatban még egymást heccelik, a másikban meg az általuk ismert lányok öngyilkossági hajlamáról diskurálnak. Rájött arra, hogy az ilyenfokú éleslátás szokatlan az ő korában, és amint visszamegy a szobájába, le fogja írni a megfigyeléseit a naplóba, melyet nemrég kezdett el vezetni.
Ruth-nak sikerült legyűrnie a tányérján lévő ételt. Így szólt:
– Egy hónappal Tammy ügye után rajtaütéses kutatást rendeztek a szobáinkban, és veszélyes tárgyakat kerestek. Tammynél találtak egy üveg öngyújtótöltő folyadékot és egy doboz gyufát. Le akarta önteni magát a folyadékkal, hogy aztán meggyújtsa és meghaljon.
– Oh, istenem – gondolta magában Laura, ahogy a sovány, hamuszín bőrű szőke lányra gondolt, a karikás szemeivel, és azt gondolta, Tammy azzal a tervével, hogy megöli magát, csupán segíteni akart a tűznek, mely lassan, belülről emésztette őt.
– Két hónapra intenzív terápiára küldték – mondta Ruth.
– Mikor visszajött – vette át a szót Thelma –, a felnőttek azt beszélték, mennyivel jobban van, de Ruthnak és nekem nem úgy tűnt.

Tíz perccel azután, hogy Miss Keist végzett éjszakai ellenőrző kőrútjával, Laura kikelt az ágyából. Az üres folyosót csupán három biztonsági lámpa világította meg. Laura mezítláb, pizsamában, hóna alatt a párnájával és a takarójával sietett az ikrek szobájába.
Csak Ruth olvasólámpája világított.
– Laura, aludj az ágyamban! – suttogta Ruth. – Csináltam magamnak helyet a földön.
– Hát akkor csináld vissza, és menj vissza az ágyadba! – mondta Laura.
A lepedőjét többször összehajtogatta, hogy ne legyen olyan kemény a padló, rátette a párnáját, és Ruth ágyának lábához feküdt.
Rebecca Bogner megszólalt az ágyából.
– Mindannyian bajba fogunk kerülni emiatt.
– És mit gondolsz, mit fognak velünk csinálni? – kérdezte Thelma. – Kikötnek a kertben, bekennek mézzel és a hangyák prédájának vetnek?
Tammy aludt, vagy legalábbis tettette, hogy alszik.
Ruth lekapcsolta a villanyt, és a szobában sötét lett.
Ekkor az ajtó kitárult, és felkapcsolódott a nagy lámpa. Piros köntösében, szigorú tekintettel Miss Keist lépett be:
– Szóval Laura? Mit keresel te itt?
Rebecca Bogner felmordult.
– Mondtam nektek, hogy bajba fogunk kerülni.
– Gyere vissza a szobádba azonnal, ifjú hölgy!
A gyorsaság, amivel Miss Keist megjelent, gyanús volt Laurának, és Tammy Hinsen felé nézett. A szőke lány már nem tettette az alvást. Egyik könyökén támaszkodott és mosolygott. Nyilvánvalóan elhatározta, hogy segít az Angolnának Laurához férkőzni, talán abban a reményben, hogy ezzel visszaszerezheti régi posztját.
Miss Keist visszakísérte Laurát a szobájába. Laura befeküdt az ágyába, és Miss Keist bámulta őt egy pillanatig.
– Meleg van itt. Kinyitom az ablakot. Visszatérve az ablaktól, elgondolkodva nézte Laurát.
– Van valami, amit el akarsz mondani nekem? Valami baj van?
Laura gondolkodott, vajon szóljon-e az Angolnáról. De mi van, ha Miss Keist elbújik, hogy elkapja az Angolnát, amikor az a szobája felé oson, és a férfi mégsem jön? Laura soha többé nem vádolhatná meg, hiszen egyszer már alaptalanul megtette; senki nem venné komolyan. Azután pedig, ha Sheener meg is erőszakolná őt, azt is megúszná.
– Nem, nincs semmi baj – válaszolta végül. – Thelma túl magabiztos a korához képest, és tele van álbonyolultsággal. Ha meg akarod szegni a szabályokat csak azért, hogy egész éjszaka csacsoghassatok, legalább olyan barátért tedd, akiért érdemes vállalni a kockázatot – mondta Miss Keist.
– Igen, asszonyom – válaszolta Laura, csakhogy már végre megszabaduljon tőle, és sajnálta, hogy akár egy pillanatig is megfordult a fejében, hogy szóljon a problémájáról.
Miután Miss Keist elment, Laura nem kelt ki az ágyából és nem szökött ki újból. Az ágyában maradt, mert biztos volt benne, hogy fél órán belül újabb ellenőrzés lesz. Az Angolna bizonyára nem jön éjfél előtt, és még csak tíz óra, tehát Miss Keist következő látogatása és az Angolna érkezése között még rengeteg ideje van, hogy biztonságos helyre jusson.
Messze, nagyon messze az éjszakában mennydörgés hallatszott. Laura felült az ágyában. Az őrangyala! Kibújt a paplanja alól és az ablakhoz sietett. Nem látott villámlást. A távoli dörgés elhalkult. Talán nem is volt vihar egyáltalán. Úgy tíz percig várt még, de nem történt semmi. Laura csalódottan visszament az ágyába.
Nem sokkal fél tizenegy után a kilincs lenyomódott. Laura becsukta a szemét, kinyitotta a száját, és alvást tettetett. Valaki halkan keresztüljött a szobán és az ágya mellé lépett. Laura lassan, egyenletesen mélyeket lélegzett, de a szíve kalapált.
Sheener volt az. Tudta, hogy ő. Úristen, elfelejtette, hogy a férfi elmebeteg, hogy kiszámíthatatlan, és most itt volt, korábban, mint gondolta, és készítette az injekciót. Be fogja tuszkolni egy zsákba és elviszi őt, mint egy őrült Mikulás, aki elviszi a gyerekeket, ahelyett, hogy ajándékot hozna nekik.
Az óra ketyegett. A hűvös szellő a függönyt zizegtette.
Majd végül az ember kiment a szobából. Az ajtó becsukódott. Miss Keist volt, aki bejött.
Erősen reszketve Laura kikelt az ágyából, és felhúzta a köpenyét. Összehajtogatta a takaróját, hóna alá csapta, és papucs nélkül indult el, mert mezítláb kisebb zajt csap.
Az ikrek szobájába nem mehetett. Ehelyett az északi lépcsőhöz ment, óvatosan kinyitotta az ajtót, és belépett az alig megvilágított lépcsőházba. Fülelt, hogy vajon nem hallja-e az Angolna lépteinek zörejét, majd elindult lefelé, félve ugyan attól, hogy összetalálkozik az Angolnával, de biztonságban lejutott a földszintre.
Átfagyva, mivel a csempepadló hideg volt meztelen lábainak, a játszószobában keresett menedéket. Nem kapcsolta fel a lámpát, az utcalámpák kísérteties fényére bízta magát, mely áthatolt az ablakon és megcsillant a bútorok ezüst részein. Székek és játszóasztalok mellett csinált fekhelyet magának.
Éberen aludt, többször felébredt a rémálmaitól. Az öreg épületet ijesztő hangok töltötték be: a fölsőbb emelet padlójának nyikorgása, valahol egy vízcsap csöpögése.

8.

Stefan lekapcsolta az összes lámpát, és a gyerekbútorokkal berendezett hálószobában várt. Hajnali fél négykor hallotta, hogy Sheener megjött. Stefan csendben az ajtó mögé bújt. Néhány perccel később Willy Sheener belépett a szobába, felkapcsolta a villanyt, és a matrac felé indult. Különös hangot hallatott, mialatt keresztülment a szobán, mely részben sóhaj volt, részben meg mint egy állat nyüszítése, mely ebből az ellenséges világból a kuckójába menekült.
Stefan becsukta az ajtót, és Sheener megfordult a mozgás hallatán, megrémülve, hogy a fészkében betolakodó jár.
– Ki maga? Mi az ördögöt keres itt?

Egy Chevroletből, mely az utca túloldalán parkolt, Kokoschka látta, ahogy Stefan elhagyja Willy Sheener házát. Várt tíz percet, kiszállt az autóból, körbement a ház hátsó részéhez, az ajtót nyitva találta, és óvatosan belépett.
Sheenert a gyerekszobában találta meg, vérben úszva, megmerevedve. A levegő vizelet szagától bűzlött, mert Willy elvesztette uralmát a húgyhólyagja fölött.
Egy nap – gondolta Kokoschka szilárd elhatározással és a szadizmus egy szikrájával – sokkal komolyabb sérüléseket fogok okozni Stefannak ennél. Neki és annak az istenverte lánynak. Amint rájövök, milyen szerepet játszik a lány a tervében, és hogy miért ugrik át évtizedeket, csakhogy megváltoztassa a lány életét, olyan fájdalmaknak fogom őket kitenni, amilyet senki nem ismer a pokolnak ezen a felén.
Elhagyta Sheener házát. A kertben egy pillanatra felnézett a csillagos égre, majd visszament az intézetbe.

9.

Nem sokkal pirkadat után, még azelőtt, hogy a ház lakói közül bárki is felébredt volna, de amikor már úgy érezte, hogy a Sheener jelentette veszély elmúlt, Laura visszatért a harmadik emeletre. A szobájában minden úgy volt, ahogy hagyta. Nem volt semmi jele, hogy betolakodó járt volna ott.
Kimerülve, karikás szemekkel, Laura azon töprengett, vajon nem ruházta-e fel túl nagy bátorsággal és vakmerőséggel az Angolnát. Egy kicsit bolondnak érezte magát.
Bevetette az ágyát – mely munka minden McIlroy-béli gyereknek kötelessége volt –, és mikor felemelte a párnáját, megbénult annak látványától, amit a párna alatt látott. Egy szem Smarties-t.

Ezen a napon a Fehér Angolna nem jött dolgozni. Bizonyára egész éjjel ébren volt, hogy előkészítse Laura elrablását, és most alszik.
– Hogyan tud aludni egyáltalán egy ilyen ember? – gondolkodott hangosan Ruth, mikor iskola után összegyűltek a játszótér sarkában. – Úgy értem nem tartja ébren a lelkiismerete?
– Ruthie – szólt Thelma –, neki nincs lelkiismerete.
– Mindenkinek van, még a legrosszabbaknak is. Ezzel együtt teremtett minket az isten.
– Shane – mondta Thelma –, készülj fel rá, hogy segítesz nekem az ördögűzésben! A drága Ruth lelkét ismét magához vette a Sátán.
Valami rá nem jellemző együttérzésből Mrs. Bowmaine áthelyezte Tammyt és Rebeccát egy másik szobába, és megengedte Laurának, hogy az ikrekhez költözzön. Ez idő tájt a negyedik ágy üres volt.
– Ez Paul McCartney ágya lesz – mondta Thelma, miközben segítettek Laurának átköltözni. – Bármikor a városban jár a Beatles, Paul idejöhet és használhatja az ágyat. Én pedig Pault fogom használni.
– Néha olyan közönséges tudsz lenni – mondta Ruth.
– Hé, én csak egészséges szexuális vágyakkal rendelkezem.
– Thelma, csak tizenkét éves vagy – mondta Ruth nyomatékosan.
– Nemsokára tizenhárom. Bármelyik nap megjöhet a menstruációm. Egy nap majd felébredünk, és annyi vér lesz mindenhol, hogy olyan lesz, mintha mészárlás történt volna az éjszaka.
– Thelma!
Sheener csütörtökön sem jött dolgozni. Ezen a héten a péntek és a szombat voltak a szabadnapjai, ezért szombat este Laura és az ikrek izgatottan tanakodtak, hogy talán az Angolna soha többé nem jelenik meg, vagy talán elütötte egy teherautó, vagy pedig megölte magát.
De vasárnap a reggelinél Sheener az étkezőben volt. Mindkét szeme alatt monokli, jobb füle bekötözve, felső ajka bedagadva, egy tizenöt centis horzsolás az álla bal felén, és az első két foga hiányzott.
– Talán tényleg elütötte egy teherautó – súgta Ruth, ahogy haladtak előre a sorban.
Más gyerekek megjegyzéseket tettek Sheener sérüléseire, néhányan kuncogtak is. De vagy féltek tőle, vagy lenézték és megvetették, mindenesetre egyikük sem akart szemtől szemben beszélni vele az állapotáról.
Laura, Ruth és Thelma elhallgattak, amikor a kiadóablakhoz értek. Minél közelebb jutottak hozzá, annál rosszabbul nézett ki Willy. Monoklijai egy-két naposak voltak, bár az arca még mindig nagyon lila és puffadt volt; kezdetben valószínűleg nem is tudta igazán kinyitni a szemét. Felrepedt ajkán nyílt seb tátongott. Ahol nem volt véraláfutásos vagy horzsolt az arca, a máskor tejfehér bőre most szürke volt. Kócos, rézvörös frizurájával mókás volt – mint egy cirkuszi bohóc, aki leugrott egy lépcsőről, anélkül hogy tudta volna, miként kell úgy esnie, hogy ne sérüljön meg.
Nem tekintett fel egyik gyerekre sem, miközben kiszolgálta őket, szemét a tejen és a péksüteményen tartotta. Mintha megmerevedett volna, mikor Laura elé ért, de a szemét nem emelte fel ekkor sem.
Laura és az ikrek úgy rendezték a székeket az asztal körül, hogy figyelni tudják az Angolnát. Olyan fordulat ez, amire egy órával ezelőtt még nem számítottak. A férfi most inkább érdekes volt, mint félelmetes. A lányok, ahelyett hogy elkerülték volna, egész nap a nyomában voltak, miközben az a dolgát végezte, de persze úgy tettek, mintha csak véletlenül járnának arra, és csak titokban figyelték őt. Lassanként kiderült, tudta, ha Laura a közelében van, de még csak rá sem pillantott. Más gyerekekre néha ránézett, Tammy Hinsennel egyszer még váltott is néhány szót a játszószobában, de annyira viszolygott attól, hogy Laura szemébe nézzen, mintha konnektorba kellett volna dugnia a kezét.
Késő délelőtt Ruth megszólalt:
– Laura, ez fél tőled!
– Fejemet rá, hogy fél – helyeselt Thelma. – Te verted így meg, Shane? Talán eltitkoltad, hogy karatebajnok vagy?
– Furcsa, mi? Miért fél tőlem?
De tudta a választ. Az ő titokzatos őrzője. Bár azt hitte, egyedül kell megbirkóznia Sheenerrel, őrangyala ismét megjelent és figyelmeztette Sheenert, hogy tartsa távol magát tőle.
Nem igazán tudta, miért nem akarja megosztani az Ackerson ikrekkel rejtélyes védelmezőjének történetét. Hiszen a legjobb barátai voltak. Mégis valahogy az volt az érzése, őrzőjének titka titok kell maradjon, hogy az a kevés, amit tud róla, szent tudás, és nincs joga hozzá, hogy másoknak erről beszéljen, a szent tudást ezzel pletykává degradálva.

A következő két hétben az Angolna sebei szépen gyógyulgattak, és a füléről is lekerült a kötés, melynek helyén vörös sebhelyek virítottak, ott, ahol egy darab hús majdnem leszakadt. Továbbra is távol tartotta magát Laurától. Amikor az étkezőben kiszolgálta őt, már nem tette félre neki a legszebb darabot, és mindvégig kerülte a tekintetét.
Időnként azonban Laura rajtakapta, hogy a helyiség másik végéből dühödt pillantásokat vet rá. Minden alkalommal elkapta a szemét, de tüzes, zöld szemeiben Laura most valami mást látott, valamit, ami sokkal rosszabb volt, mint a korábbi vágyakozás: őrült dühöt. Nyilvánvalóan őt okolta, amiért így megverték.
Október 27-én, pénteken Laura megtudta Mrs. Bowmaine-től, hogy másnap átviszik újabb nevelőszülőkhöz. Egy házaspárhoz Newport Beach-be, akik újonnan kerültek be a nevelőszülői programba, és nagyon szerették volna őt magukhoz venni.
– Biztos vagyok benne, ezúttal valóban olyan helyre kerülsz, ahol jól érzed majd magad – mondta Mrs. Bowmaine az asztalánál állva rikító sárga, virágmintás ruhájában, amiben úgy nézett ki, mint egy napozóágy. – Nem szeretném, ha a Teagelék-féle eset megismétlődne Dockweilerékkel is.
Ezen az estén Laura és az ikrek igyekeztek bátor arcot vágni, és megbeszélni közelgő szétválásukat, ugyanolyan kiegyensúlyozottsággal, mint annak idején mikor Laura Teagelékhez készült. De mostanra már még közelebb kerültek egymáshoz, annyira közel, hogy Thelma és Ruth már úgy beszéltek Laurával, mintha az a testvérük volna. Thelma egyszer még azt is mondta, hogy a lenyűgöző Ackerson ikrek: Laura, Ruth és én, és Laura ekkor annyira szeretve érezte magát, és annyira élőnek, mint az apja halála óta eltelt három hónap alatt soha.
– Szeretlek titeket, gyerekek! – mondta Laura.
– Oh, Laura – szólt Ruth és sírva fakadt. Thelma dühösen nézett.
– Pillanatok alatt visszakerülsz. Ezek a Dockweilerék szörnyű emberek lesznek. A garázsban kell majd aludnod.
– Remélem – mondta Laura.
– Bőrszíjjal fognak verni.
– Az jó lenne.

Ezúttal a változás, amely életében bekövetkezett, jó változás volt, vagy legalábbis annak tűnt kezdetben.
Dockweilerék egy hatalmas házban laktak, Newport Beach egy drága negyedében. Laurának saját szobája volt, melynek ablaka az óceánra nézett. A szoba berendezése földszínű volt, többnyire bézs.
Amikor Carl Dockweiler első nap megmutatta Laurának a szobáját, ezt mondta:
– Nem tudtuk melyek a kedvenc színeid, úgyhogy így hagytuk, de átfesthetjük az egészet, amilyenre akarod.
Carl negyven körüli férfi volt, nagy mint egy mackó, az arca pedig széles és vörös, ami Laurát John Wayne-re emlékeztette, ha ez a John Wayne egy kicsit mulatságos külsejű is volt.
– Talán egy lány a te korodban rózsaszín szobát szeretne.
– Oh, nem. Nekem így tetszik, ahogy van – válaszolta Laura. Még mindig szinte szóhoz sem jutva a gazdagságtól, amibe csöppent, az ablakhoz lépett, és kinézett a newporti kikötő csodálatos látványára, ahol jachtok ringtak a napsütötte vízen.
Nina Dockweiler Laura mellé lépett, és egyik kezét Laura vállára tette. A nő gyönyörű volt füstszíneivel, sötét hajával és ibolyakék szemével, olyan mint egy kínai baba.
– Laura, azt mondták rólad, hogy szereted a könyveket, de mi nem tudtuk milyeneket, ezért most elmegyünk azonnal a könyvesboltba és megvesszük a könyveket, amiket szeretnél.
A könyvesboltban Laura öt, papírkötésű könyvet választott, és Dockweilerék noszogatták, hogy válasszon még, de ő lelkiismeret-furdalást érzett, amiért az ő pénzüket költi. Carl és Nina a polcokat böngészték, le-leemeltek egy-egy könyvet, és felolvasták a borítóra írtakat. Ha Laura a legkisebb érdeklődést is mutatta a könyv iránt, szó nélkül a kosárba tették. Carl az ifjúsági könyvek részlegében még négykézlábra is ereszkedett, hogy az alsó polcon lévő könyveket is átnézze:
– Hé, nézd, itt van egy könyv kutyákról. Te szereted az állatos könyveket, ugye? Itt meg egy kémtörténet.
Olyan vicces látvány volt így, hogy Laura kuncogott.
Száz könyvvel a kezükben léptek ki az üzletből, temérdek táskányi könyvvel.
Első vacsorájukat egy pizzázóban költötték el, ahol Nina bemutatta tehetségét a bűvészkedéshez, amikor egy paprikakarikát varázsolt elő Laura füle mögül, majd eltüntette.
– Ez fantasztikus! Hol tanultad ezt? – álmélkodott Laura.
– Volt egy lakberendező cégem, de abba kellett hagynom nyolc évvel ezelőtt. Egészségügyi okokból. Túl sok volt a stressz. Nem szoktam hozzá, hogy otthon üljek, mint egy rakás szerencsétlenség, ezért aztán mindenféle olyan dolgot csináltam, amelyre azelőtt, elfoglalt üzletasszonyként nem volt időm. Mint például, hogy megtanultam bűvészkedni.
– Egészségügyi okok? – kérdezte Laura.
A biztonság egy szőnyeg volt, amelyet az emberek állandóan kihúztak alóla, és most valaki megint kihúzni készült ezt az istenverte szőnyeget.
Félelme bizonyára nyilvánvaló volt, mert Carl Dockweiler így szólt:
– Ne aggódj! Ninának születése óta rossz a szíve, de ugyanolyan hosszan fog élni, mint te vagy én, ha kerüli a stresszt.
– Nem lehet megoperálni? – kérdezte Laura, letéve a kezében lévő pizzaszeletet, mert hirtelen elment az étvágya.
– A szívsebészet nagyon gyorsan fejlődik – válaszolt Nina. – Egy-két éven belül talán megoperálnak. De édesem, nincs miért aggódnod. Vigyázni fogok magamra, különösen most, hogy van egy lányom, akit kényeztethetek.
– Mindennél jobban szerettünk volna gyereket, de nem lehetett – mondta Carl. – Mire elhatároztuk, hogy örökbe fogadunk egyet, felfedeztük Nina szívproblémáját, így az örökbefogadást intéző ügynökségek nem támogattak minket.
– De nevelőszülők lehetünk – mondta Nina –, és ha szeretsz velünk lakni, maradhatsz végleg, ugyanúgy, mintha örökbe fogadtunk volna.
Ezen az éjszakán az óceánra – bár most, sűrű, szinte ijesztő sötétségre – néző nagy hálószobájában Laura azt mondta magának, hogy nem szabad túlságosan szeretnie Dockweileréket, mert Nina szívproblémája kizárta az igazi biztonság minden lehetőségét.
Másnap, vasárnap elvitték őt ruhákat venni, és egy egész vagyont költöttek volna rá, ha a végén nem könyörög nekik, hogy hagyják abba. Ezután a Laura ruháival zsúfolásig megtelt Mercedesükkel Peter Sellers vígjátékát mentek el megnézni, majd egy hamburgeresnél vacsoráztak, ahol a turmix fantasztikus volt.
Laura, miközben ketchupot tett a sült krumplijára, így szólt:
– Szerencsés emberek vagytok, hogy az otthonból engem küldtek hozzátok, és nem valami más gyereket.
Carl felhúzta a szemöldökét:
– Hogyan?
– Nos, ti kedvesek vagytok, túl kedvesek, és sokkal sebezhetőbbek, mint gondolnátok. Bármelyik gyerek rájönne erre, és sokan visszaélnének ezzel. Kegyetlenül. De velem nem lesz gondotok. Én soha nem fogok így tenni, és semmi olyat sem, hogy megbánjátok, amiért engem vettetek magatokhoz.
Carl és Nina megdöbbenve néztek rá. Végül Carl Ninára nézett.
– Ezek becsaptak minket. Ez a kislány nem is tizenkét éves. Egy koboldot adtak nekünk.
Ezen az estén az ágyában fekve Laura ismét mondogatta magának önvédő kis mondatait:
– Ne szeresd őket túlságosan, ne szeresd őket túlságosan...
De már most nagyon szerette őket.

Dockweilerék egy magániskolába íratták be, ahol a tanárok többet követeltek, mint a rendes iskolákban, ahova eddig járt, de ő megértette a kihívást és jól teljesített. Lassan új barátokra talált. Hiányzott neki Thelma és Ruth, de megnyugtatta magát azzal, hogy ők is örülnének, hogy végre boldog.
Még azon is elgondolkodott, hogy talán hinni kezdhet a jövőben, és merhet boldog lenni. Végül is van egy különös őrzője, ugyebár. Talán egy őrangyala. Biztos, hogy bármelyik lánynak, akit egy őrangyallal áldott meg az ég, a szeretet, a boldogság és a biztonság a végzete. De egy őrangyal tényleg fejbe lőne egy embert? Valóban szinte agyonverne? Na sebaj. Van egy jóképű védelmezője, ha őrangyal, ha nem, és vannak szerető nevelőszülei, és nem utasíthatja vissza a boldogságot, ha az záporozni akar rá.
December 5-én, kedden Nina szokásos havi találkozójára ment a kardiológusával, így senki nem volt otthon délután, amikor Laura hazament az iskolából. Bement a házba és tankönyveit az előszobában lévő XIV. Lajos korabeli asztalra tette, mely a lépcső lábánál állt.
A hatalmas nappali alapszínei a krém, barack és halványzöld voltak, és ettől otthonos és barátságos lett a helyiség, mérete ellenére. Ahogy az ablaknál álldogált, hogy gyönyörködjön a kilátásban, azon gondolkodott, milyen jó lenne, ha Ruth és Thelma is vele együtt örülhetnének e szépségnek, és hirtelen a világ legtermészetesebb dolgának tűnt, hogy nekik is itt kellene lenniük.
Miért ne? Nina és Carl szeretik a gyerekeket. Van elég szeretetük egy egész háznyi gyereknek, akár ezer gyereknek is.
– Shane – mondta hangosan –, te egy zseni vagy.
A konyhába ment, hogy készítsen magának egy kis harapnivalót, amit majd a szobájába visz. Töltött egy pohár tejet, felmelegített egy csokis croissant a sütőben, kivett egy almát a hűtőből, és közben azon törte a fejét, hogyan vezesse elő az ikrekkel kapcsolatos ötletét Dockweileréknek. A terv olyan egyértelmű volt, mire a konyhát és az ebédlőt elválasztó lengőajtóhoz ért az elkészült uzsonnával, és a vállával kinyitotta azt, de nem tudott elképzelni egyetlen előadási módot sem, aminek ellen tudnának állni a nevelőszülei.
Az Angolna várta őt az ebédlőben, megragadta és a falnak lökte olyan erővel, hogy Laura egy pillanatig levegőt sem kapott. Az alma és a csokis croissant leesett a tányérról, a tányér kiesett a kezéből, az Angolna pedig kiverte másik kezéből a pohár tejet, amely az ebédlőasztalra esett, majd nagy zajt csapva darabokra tört. A férfi elhúzta a faltól, aztán újból nekivágta. Fájdalom hasított végig a hátán, szeme elhomályosult, de tudta, nem vesztheti el az eszméletét, ezért koncentrált, hogy ne ájuljon el, küzdött kitartóan, bár iszonyú fájdalmat érzett, és alig kapott levegőt.
Hol van a védelmezője? Hol?
Sheener az arcát egész közel nyomta az övéhez, és Laurát rettegés fogta el, mert a férfi minden dühtől izzó vonását élesen látta: a még mindig vörös varratokat, ahol az Angolna félig leszakított fülét visszavarrták, a mitesszereket az orra körülötti mélyedésekben, és a pattanások utáni sebhelyeket meztelencsiga-szerű bőrén. Zöld szemei túl furcsák voltak ahhoz, hogy emberi szemek legyenek, olyan idegenek és vadak, mint egy macska szemei.
A védelmezője bármelyik pillanatban lehúzhatja róla az Angolnát, lehúzza róla és megöli. Bármelyik másodpercben.
– Most megvagy – szólt az Angolna, éles, őrült hangon –, az enyém vagy, édesem, és most szépen megmondod nekem ki volt az az állat, aki megvert, mert agyon fogom ütni.
A férfi a felkarjánál fogta Laurát, ujjai a lány húsába vájódtak. Felemelte a földről, egészen a szemvonaláig, és a falnak nyomta. Laura lábai a levegőben lógtak.
– Ki az a szemét?
Angolna nagyon erős volt a méreteihez képest. Elemelte Laurát megint a faltól, majd újra nekinyomta, és továbbra is a szeme vonalában tartotta.
– Mondd meg, édesem, vagy letépem a füleidet.
Bármelyik percben. Bármelyikben. Háta még mindig lüktetett a fájdalomtól, de tudott lélegezni, bár az is igaz, hogy a férfi leheletét szívta be, mely savanyú és émelyítő volt.
– Válaszolj nekem, szívem!
Akár meg is halhat, ha arra vár, hogy a védelmezője közbeavatkozzon. Megrúgta az ágyékánál. Tökéletes találat volt. A férfi lábai kitárultak, annyira nem volt hozzászokva, hogy a kislányok ellentámadásba lendülnek, hogy nem is történt még ilyen. Szemei nagyra nyíltak – egy pillanatra olyanok lettek, mint egy emberéi –, és mély, elfojtott hangot hallatott. Kezei lehullottak Lauráról. Laura a földre esett, a férfi hátratántorodott, elvesztette az egyensúlyát és a kínai szőnyegre rogyott.
Szinte mozdulatlanná merevedve a fájdalomtól, a sokktól és a félelemtől, Laura nem tudott lábra állni. Mintha rongyból lettek volna a végtagjai. Hát kúszni kell. Kúszni tudott. Csak el a férfitól. Őrült tempóban. Az ebédlőbeli boltív felé. Remélte, hogy lábra tud állni, mire a nappaliig ér. Az Angolna megragadta a bal bokáját. Próbálta lerúgni a kezét. Nem jó. A lábai nem működtek. Sheener erősen fogta. Hideg ujjai voltak. Hullahidegek. Az Angolna vékony, visító hangot adott ki. Különös. Laura a szőnyeg egy tejáztatta részére tette a kezét. Meglátta a törött üveget. A pohár teteje összetört. A kemény alj sértetlen maradt, de tetejét éles cikkcakkok mintázták. Tejcseppek csüngtek rajta. Még mindig kifulladva, a fájdalomtól félig bénán, az Angolna megragadta Laura másik bokáját is. Laura felé húzta, vonta magát. Még mindig sivítva. Mint egy madár. Rá fog vetődni. Lenyomja. Laura megragadta a törött poharat. Elvágta vele a hüvelykujját. Nem is érezte. Az Angolna elengedte a bokáit, hogy megragadhassa a combjánál. Laura vergődve a hátára fordult. Mintha ő lett volna az Angolna. A törött poharat meglengette a férfi felé, remélve, hogy elég figyelmeztetnie, mert nem akarta megvágni. De az Angolna rávetette magát, ráesett, és az éles üveg a nyakába fúródott. Majd megpróbált elhúzódzkodni, de ezzel eltekerte a poharat. A kiálló részek beletörtek a húsába. Fuldokolva, öklendezve, testével a fölhöz szögezte Laurát. Vér szivárgott az orrából. Laura fészkelődni próbált. Az Angolna megkarmolta. Térdei nyomták a csípőjét. Szája a nyakánál volt. Megharapta Laurát. Épphogy csak a bőrét. De legközelebb nagyobbat harapna, ha hagyná. Laura megütötte. Az Angolna sérült torka minden egyes lélegzetvételnél zúgott, sípolt. Laura kisiklott alóla. A férfi megragadta. Laura rúgott. Lábai most már jobban működtek. Kemény rúgás volt. Laura a nappali felé kúszott. Megragadta az ebédlő boltívét. Lábra állt. Visszapillantott. Az Angolna is talpon volt, és egy széket tartott a magasba. Elhajította. Laura kitért előle. A szék hatalmas robajjal vágódott neki a boltívnek. Laura a nappaliba tántorgott, az előszoba felé tartott, az ajtóhoz, hogy kimenekülhessen. Az Angolna ismét eldobta a széket. Laura vállát találta el. Laura elesett. Felnézett. A férfi fölétornyosult és megragadta a bal karját. Laura ereje kezdett alábbhagyni. Kezdett elsötétülni a látása. A férfi megragadta a másik karját is. Neki vége. Így is, úgy is vége lett volna, ha az üveg nem vág át a férfi torkában még egy ütőeret. Az Angolna orrából hirtelen ömleni kezdett a vér. Laurára rogyott nagy, szörnyű súlyával, és meghalt.
Laura nem tudott mozdulni, alig kapott levegőt, és küzdenie kellett, hogy ne veszítse el az eszméletét. Saját, eltorzult szipogásán túl hallotta, hogy nyílik az ajtó. Léptek hangja hallatszott.
– Laura. Itthon vagyok!
Nina hangja volt, könnyed és vidám kezdetben, majd szörnyülködővé vált:
– Laura? Oh, istenem, Laura!
Laura próbálta letaszítani a halott férfit, de csak félig tudta kiszabadítani magát, annyira, hogy lássa Ninát az előszobában állni.
A nő a sokktól egy pillanatig megbénult. Krém-, barack- és tengerhabzöld színű nappaliját bámulta, a szép szőnyeget, melyet most mindenhol vörös foltok tarkítottak. Aztán ibolyakék szeme visszatért Laurára, és rögtön magához tért. – Laura! Oh, édes istenem, Laura! Három lépést tett előre, hirtelen megállt, előrehajolt, mintha gyomron vágták volna. Különös hangot hallatott:
– Uh, uh, uh, uh, uh.
Arca eltorzult. Úgy tűnt, nem tud kiegyenesedni, végül a földre rogyott, és többé nem jött ki hang a torkából.
Ez nem történhet meg. Ez nem igazság, az isten verje meg.
Laurát új erő, a pánik és Nina iránti szeretete szállta meg. Kiszabadította magát Sheener alól és gyorsan nevelőanyjához kúszott.
Nina mozdulatlan volt. Gyönyörű szemei nyitva, világtalanul.
Laura véres kezeit Nina nyakára tette, hogy pulzust keressen. Úgy gondolta, talált egyet. Gyengét, rendszertelent, de pulzust.
Lehúzott egy párnát a székről és Nina feje alá tette, majd a konyhába futott, ahol a rendőrség és a tűzoltók száma ki volt téve a falra. Telefonon remegve bejelentette Nina szívrohamát, és megadta a tűzoltóknak a címüket.
Mikor letette a kagylót, tudta, hogy minden rendben lesz, hiszen egy szülőjét már elvesztette szívroham miatt, és az túl abszurd lenne, hogy Ninát is ugyanígy veszítse el. Az életnek vannak abszurd pillanatai, igen, de az élet maga nem volt abszurd. Az élet furcsa volt, nehéz, csodálatos, értékes, finom, misztikus, de nem teljesen abszurd. Tehát Nina életben marad, hiszen a halálának nem lenne semmi értelme.
Még mindig rémülten és aggódva, de már jobb állapotban, Laura visszasietett a nappaliba, nevelőanyja mellé térdelt, és tartotta őt.
Newport Beach-nek első osztályú mentőhálózata volt. Három-négy perccel Laura telefonja után már ott voltak az orvosok. A két mentőorvos hatékony volt és jól felszerelt. Azonban néhány perc múlva Ninát halottnak nyilvánították, és semmi kétség, Nina halott volt attól a pillanattól, hogy összeesett.

10.

Egy héttel azután, hogy Laura visszatért a McIlroy Otthonba, és nyolc nappal karácsony előtt Mrs. Bowmaine visszatette Tammy Hinsent az Ackerson ikrek szobájába, a negyedik ágyra. Egy szokatlan magánbeszélgetésen Mrs. Bowmaine elmagyarázta Laurának, Ruth-nak és Thelmának, hogy miért döntött így:
– Tudom, lányok, hogy azt mondjátok, Tammy nem érzi jól magát veletek, de mégis úgy tűnik, veletek jobban kijön, mint bárki mással. Sok más szobában próbáltuk már elhelyezni, de a többi gyerek nem tolerálja őt. Nem tudom, mi teszi ezt a kislányt ilyen kívülállóvá, de a többi szobatársa végül legtöbbször bokszzsáknak használja.
Amikor visszamentek a szobájukba, még Tammy érkezése előtt Thelma jógaülésbe helyezkedett a padlón, lába törökülésben, sarkát a csípőjéhez nyomta. Akkor kezdett el érdeklődni a jóga iránt, amikor a Beatles a keleti meditáció iránt, és azt mondta, hogy ha majd végül találkozik Paul McCartney-val (mely vitathatatlanul a végzete), jó lesz, hogy lesz bennük valami közös (mert lesz!), ha beszélhet valaki hozzáértővel erről a jógamizériáról.
Most meditálás helyett így szólt:
– Mit csinálna ez a tehén, ha ezt mondanám neki: "Mrs. Bowmaine, a gyerekek nem szeretik Tammyt, mert ő hagyta, hogy az Angolna molesztálja, és segített neki, hogy más, sebezhető lányhoz is hozzájusson, és ami őket illeti, nekik ezért ő az ellenség." Mit szólna Mrs. Bowmaine, ha ezt kitálalnám neki?
– Egy hazudós kis ördögfiókának nevezne – válaszolta Laura, puha ágyára zuttyanva.
– Semmi kétségem efelől. Utána pedig megenne ebédre. Felfogjátok ti ennek a nőnek a méretét? Minden héten nagyobb lesz. Mindenki, aki nagy, veszélyes, az egy falánk ragadozó, aki képes megenni a legközelebbi gyereket szőröstül-bőröstül, olyan könnyedséggel, mintha almás lepényt enne.
Az ablaknál állva, az épület mögötti játszótérre bámulva, Ruth megszólalt:
– Nem igazságos, ahogy a többi gyerek Tammy-vel bánik.
– Az élet nem igazságos – reagált Laura.
– Az élet nem is habostorta – szólt Thelma. – Jézusom, Shane, ne akarj filozofikusnak hangzani, ha banális vagy. Tudod, hogy gyűlöljük a banalitást, alig kevésbé, mint amikor bekapcsoljuk a rádiót, és Bobby Gentry Óda Billy Joe-hoz című száma megy.
Mikor egy órával később Tammy beköltözött, Laura feszült lett. Végül is megölte Sheenert, és Tammy függő volt Willytől. Arra számított, hogy Tammy keserű lesz és dühös, de valójában a lány csupán egy őszinte, félénk és feltűnően szomorú mosollyal üdvözölte őt.
Mikor már két napja lakott velük Tammy, világossá vált, hogy az Angolna beteges vonzalmának elvesztését perverz sajnálattal, de egyúttal megkönnyebbüléssel is fogadta. A vad düh, mely akkor tört ki belőle, mikor Laura könyveit széttépte, eltűnt. Ismét az a szürke, csontos, seszínű lány volt, aki Laura McIlroy-béli első napján. Újra inkább egy látomáshoz hasonlított, mint egy élő emberhez, mintha bármikor szürke köddé olvadhatna, mielőtt az első jó légáramlattal végleg eltűnik.

Az Angolna és Nina Dockweiler halála után Laura minden kedden és szombaton fél órát beszélgetett dr. Boone-nal, McIlroy pszichiáterével. Boone képtelen volt megérteni, hogy Laura hogyan volt képes pszichológiai károsodás nélkül feldolgozni
Willy Sheener támadását és Nina tragikus halálát. Megzavarta, hogy Laura összefüggően, kifejezően képes beszélni az érzelmeiről, és hogy felnőttekhez illő szókinccsel rendelkezik ahhoz, hogy elmondja, hogyan történtek bizonyos dolgok Newport Beach-ben. Anya nélkül felnőve, elvesztve apját, átélve temérdek krízist és szörnyűséget – de leginkább állandóan táplálkozva apja csodálatos szeretetéből –, Laura olyan rugalmas lett, mint egy szivacs, mely magába szív mindent, amit az élet produkál. Ennek ellenére, bár a lány képes volt szenvtelenül beszélni Sheenerről, és Nináról szomorúan és nagy szeretettel, a pszichiáter úgy vélte, Laura csak látszólag fogadta el a történteket, valójában azonban szenved.
– Tehát álmodsz Willy Sheenerrel? – kérdezte, mikor Laura mellett ült a díványon, a kis irodában, melyet számára tartottak fent McIlroyban.
– Csak kétszer álmodtam róla. Természetesen rémálmok voltak. De minden gyereknek vannak rémálmai.
– Nináról is álmodsz. Azok is rémálmok?
– Oh, nem! Azok csodálatosak.
A pszichiáter meglepődve nézett.
– Amikor Ninára gondolsz, szomorú vagy?
– Igen. De... egyúttal emlékszem arra is, hogy milyen mókás volt vele vásárolni, ruhákat és pulcsikat próbálni. Emlékszem a mosolyára és a nevetésére.
– És bűntudatot? Érzel bűntudatot amiatt, ami Ninával történt?
– Nem. Nina talán nem halt volna meg, ha nem költözöm hozzájuk és Sheener nem jön oda miattam, de emiatt nem lehet bűntudatom. Igyekeztem jó mostohagyerekük lenni, és ők boldogok voltak velem. Egyszerűen az történt, hogy az élet ledobott ránk egy tejeslepényt, és ez nem az én hibám; az ember soha nem tudja, mikor esik rá egy tejeslepény. Az nem jó, ha tudod, hogy egy börleszkfilmben mikor zuhan alá a lepény.
– Tejeslepény? – nézett megrökönyödve az orvos. Az életet te egy börleszknek tekinted?
– Részben.
– Az élet csak egy vicc akkor?
– Nem, az élet egyszerre vicc és komoly.
– De hogyan lehet ez?
– Ha nem tudod – mondta Laura –, talán nekem kellene a kérdéseket feltenni helyetted.
Laura jegyzetfüzetének rengeteg oldalát töltötte meg dr. Will Boone-nal kapcsolatos megfigyeléseivel. Ismeretlen védelmezőjéről azonban nem írt semmit. Próbált nem is gondolni rá. Hiszen cserbenhagyta őt. Laura függővé vált tőle; a férfi hősies erőfeszítései miatt, melyeket érte tett, különlegesnek érezte magát, és ez az érzés segített neki boldogulni a világban, apja halála óta. Most bolondnak érezte magát, amiért valaha is valami másnak köszönte, hogy túlélt valamit. Még mindig nála volt az ismeretlen őrző üzenete, amelyet apja halála után talált, de már nem olvasta el újra és újra. És napról napra az ő különös védelmezőjének tettei, melyek érte történtek, egyre inkább csak a fantázia szüleményének tűntek, mint a Mikulás, melyet ki kell nőni.

Karácsony napján a lányok visszamentek a szobájukba az ajándékokkal, amiket jótékonysági alapítványoktól és jószívű emberektől kaptak. Együtt elénekeltek egy ünnepi dalt, és Laura és az ikrek is elámultak, mikor Tammy is csatlakozott hozzájuk. Tammy halkan, bátortalanul énekelt.
A következő néhány hét alatt Tammy szinte teljesen leszokott a körömrágásról. Alig lett közvetlenebb, mint általában, de nyugodtabbnak és magabiztosabbnak tűnt, mint valaha.
– Mikor majd nincs körülötte semmilyen perverz alak – mondta Thelma –, talán fokozatosan ismét elkezdi tisztának érezni magát.

1968. január 12-én volt Laura tizenharmadik születésnapja, de nem ünnepelte meg. Nem talált semmi örömöt ebben az eseményben.
Hétfőn átvitték a McIlroyból a Caswell Hallba, egy Anaheimben lévő, idősebb gyerekeknek fenntartott otthonba.
Ruth és Thelma segítettek neki levinni a holmijait az előcsarnokba. Soha nem gondolta volna, hogy ennyire nehéz lesz a búcsú McIlroytól.
– Megyünk utánad májusban – nyugtatta Thelma Laurát. Május másodikán tizenhárom évesek leszünk mi is, és akkor kitesznek bennünket. Újra együtt leszünk.
Amikor Caswell Hall küldöttje megérkezett, Laura nehezen indult el. De elindult.

Caswell Hall régen középiskola volt, melynek termeit később hálószobákká, játszószobákká és az itt dolgozók irodáivá alakították. Ennek eredményeként ez az épület inkább volt intézet jellegű, mint McIlroy.
Caswell veszélyesebb is volt, mint McIlroy, hiszen a kölykök idősebbek voltak, és sokan közülük félig-meddig fiatalkorú bűnözök. Marihuánához és tablettákhoz lehetett hozzájutni, és a verekedések a fiúk között, de még a lányoknál is meglehetősen gyakoriak voltak. Klikkek alakultak ki itt is, mint McIlroyban, de Caswellben néhány klikk utcai bandává szerveződött. A tolvajlás szinte mindennapos volt.
Laura néhány héten belül rájött, hogy a túlélők két csoportba sorolhatók: az egyiknek a tagjai, mint ő is, a szükséges erőt abból merítik, hogy valaha nagyon szeretve voltak; mások, akiket nem szerettek soha, megtanulták, hogy a gyűlölködéssel, a gyanakvással és azzal, ha mindenért elégtételt vesznek, életben maradhatnak. Megvetették az emberi érzések iránti szükségletet, de egyúttal irigyelték is azt, aki képes volt érezni ezeket.
Körültekintően élt Caswellben, de soha nem hagyta, hogy a félelem uralkodjék élete fölött. Az ifjú gengszterek félelmetesek voltak, de egyúttal patetikusak is, és testtartásuk és erőszakos rituáléik még viccesek is. Nem talált senkit, akivel, mint az Ackerson ikrekkel, fekete humorral színesíthette volna napjait, ezért az ilyen jellegű gondolatait a füzetébe jegyezte fel. Ezekben a gondosan megírt monológokban magába fordult és várta, hogy az ikrek betöltsék tizenharmadik életévüket; ez az időszak az igazi önmegismerés korszaka volt, és lehetőség arra, hogy még jobban megértse ezt a komédiához hasonló, mégis tragédiákkal teli világot, amibe született.
Március 30-án, szombaton a szobájában ült és olvasott, amikor meghallotta, hogy az egyik szobatársa – egy vékony hangú lány, akit Fran Wickert-nek hívtak – egy tűzesetről beszélget egy másik lánnyal, melyben gyerekek haltak meg. Laura csak fél füllel hallgatta a beszélgetést, amíg meg nem hallotta a szót: McIlroy.
Libabőrös lett, szíve szinte megfagyott, keze megbénult. Eldobta a könyvet és a folyosóra sietett.
– Mikor? Mikor volt a tűz?
– Tegnap – válaszolta Fran.
– Hányan haltak meg?
– Nem sokan, két gyerek, azt hiszem, de talán csak egy. Viszont azt hallottam, hogy az égett hús szagát lehetett érezni. Ez a leggusztustalanabb.
Laura Fran szavába vágott.
– Kik haltak meg?
– Hé, hagyjál már!
– Mondd meg a nevüket!
– Nem tudom a nevüket. Az istenért, mi bajod van?
Laura nem emlékezett rá, hogyan hagyta ott Frant, és arra sem, hogyan jött ki az otthonból, de egyszer csak a Katella sugárúton találta magát, háztömbökre a Caswell Halltól. Katella amolyan üzleti negyed volt, néhány helyen ezért még járdát sem építettek, így az út szélén futott, kelet felé, míg mellette dübörgött el az autós forgalom. Caswell nyolc kilométerre volt McIlroytól, és nem volt benne biztos, hogy tudja az egész útvonalat, de ösztöneire bízva magát, futott, amíg ki nem fulladt, aztán sétált, míg újra futni nem tudott.
Az ésszerű az lett volna, ha egyenesen az otthon egyik nevelőjéhez megy és megkérdezi a tűzben meghalt gyerekek nevét. De Laurának az a furcsa elképzelése volt, hogy az Ackerson ikrek sorsa egyedül azon múlik, hogy ő hajlandó-e ezt a nehéz utat megtenni, hogy érdeklődjön felőlük, mert ha telefonon érdeklődne, biztos azt mondanák, hogy meghaltak, de ha e testi büntetést, hogy nyolc kilométert fut, magára vállalja, az ikreknek nem lesz baja. Babona volt ez, de ő különben is babonás volt.
Alkonyodott. A késő márciusi eget piros és lila fények tarkították, és a felhők rojtos szélei mintha lángoltak volna, amikor Laura megpillantotta a McIlroy Otthont. Megkönnyebbüléssel látta, hogy az öreg épület elülső felén nem látszanak égési nyomok.
Bár már teljesen átizzadt és remegett a kimerültségtől, és rettenetesen fájt a feje, nem lassított, amikor meglátta a sértetlen épületet, hanem az utolsó háztömbig tartotta a tempót. Hat gyerek mellett ment el a földszinti folyosón, és három másik mellett a lépcsőn, melyek közül kettő a nevén szólította őt. De Laura nem állt meg, hogy a tűzesetről érdeklődjön. Látnia kellett az ikreket.
Aztán az utolsó lépcsőfordulóban megcsapta orrát az égett szag: égett dolgok fanyar, kátrányos bűze; a füst szállingózó, savanyú szaga. Amikor keresztülment a harmadik emeleti folyosó ajtaján, látta, hogy az ablakok mindkét oldalon nyitva vannak, és elektromos ventilátorok vannak felállítva a folyosó közepén, hogy a szennyezett levegőt az ablakok felé hajtsák.
Az ikrek szobájának új, festetlen ajtókerete és ajtaja volt, de az azt körülvevő falon kormos foltok voltak mindenhol. Egy kézzel írt tábla veszélyre figyelmeztetett. Mint egyik ajtónak sem McIlroyban, ennek sem volt zárja, így a figyelmeztetéssel mit sem törődve, Laura belépett a szobába és meglátta, amit annyira nem akart látni: a pusztítást.
A folyosói lámpák és a háta mögül az ablakokon keresztül beszűrődő lila fény nem volt elég erős ahhoz, hogy rendesen megvilágítsa a szobát, de látta, hogy a bútormaradványokat kivitték; a helyiség üres volt, a tűz kísértő szellemétől eltekintve. A padló koromtól és kátránytól volt fekete, bár a szerkezete épnek tűnt. A falak füstfoltosak voltak. A szekrényajtók hamuvá égtek, kivéve egy-két deszkát, melyek még tartották magukat a megolvadt sarokvasakon. Mindkét ablak kitört, vagy a tűzoltók törték be; most az üvegek helyére átmenetileg vászondarabot rögzítettek. A többi gyerek szerencséjére a tűz fölfelé, a plafonon keresztül terjedt, nem kifelé. Laura felnézett a padlásra, ahol koromfeketére égett gerendák látszottak a félhomályban. Láthatóan megfékezték a tüzet, mielőtt a tető is leégett volna, mert az eget már nem látta.
Laura nehezen, hangosan lélegzett, nem csupán a kimerítő út miatt, hanem mert a pánik fájdalmasan szorította össze mellkasát. És minden egyes levegővétellel, mellyel a keserű levegőt beszívta, szája émelyítő szénízzel telt meg.
Attól a pillanattól kezdve, hogy a szobájában ülve meghallotta, hogy tűz volt McIlroyban, tudta a tűz okát, bár magának sem akarta beismerni. Tammy Hinsent egyszer már rajtakapták, hogy öngyújtótöltő folyadékot és gyufát tart magánál, amivel fel akarta gyújtani magát. Amikor Laura hallott Tammy e szándékáról, tudta, hogy a lány komolyan gondolja, mert az önfelgyújtás annyira illett Tammyhez, hiszen e tűz csak segített volna azoknak a belső lángoknak, melyek már évek óta emésztették.
Ugye, istenem, egyedül volt a szobájában, amikor megtette? Ugye igen?
Émelyegve a pusztítás ízétől és szagától, Laura megfordult, és kilépett a szobából a folyosóra.
– Laura?
Rebecca Bogner állt előtte. Laura alig kapott levegőt, de valahogy kipréselte magából a nevüket:
– Ruth..., Thelma?
Rebecca komor ábrázata kizárta a lehetőségét annak, hogy az ikrek megúszták a tüzet sértetlenül, de Laura megismételte e drága neveket, és szaggatott hangja mintha esdekelt volna.
– Ott lent – mondta Rebecca, a folyosó északi vége felé mutatva. – Az utolsó előtti szoba a bal oldalon.
A hirtelen támadt reménnyel a szívében, Laura a megjelölt szobához futott. Három ágy üres volt, de a negyedikben, az olvasólámpától megvilágítva, egy lány feküdt az oldalán, a fal felé fordulva.
– Ruth? Thelma?
A lány lassan felemelkedett – az egyik Ackerson sértetlenül. Agyongyűrt, szürke ruhát viselt, haja százfelé állt, arca megdagadt és szeme könnytől csillogott. Egy lépést tett Laura felé, aztán megállt, mintha a járás túlságosan nehezére esne.
Laura odarohant hozzá, megölelte.
Fejével Laura vállán, arcát Laura nyakába fúrva, eltorzult hangon végül megszólalt:
– Bárcsak én lettem volna, Shane. Ha muszáj volt egyikünknek, miért nem lehettem ez az egyik én?
Nem lévén képes szembesülni a szörnyűséggel, Laura megkérdezte:
– Hol van Ruthie?
– Nincs. Ruthie nincs többé. Azt hittem tudod, hogy az én Ruthie-m meghalt.
Laura úgy érezte, mintha kést döftek volna a szívébe. Gyásza annyira mély volt, hogy könny sem jött ki a szeméből: megbénult.
Nagyon hosszan csak ölelték egymást. Az alkonyat éjszakába hajlott. Az ágyhoz mentek és a szélére ültek.
Néhány gyerek jelent meg az ajtóban. Nyilvánvalóan Thelma szobatársai voltak, de Laura elküldte őket.
Thelma, a padlót bámulva, megszólalt:
– Arra a sikításra ébredtem, arra a szörnyű sikításra... és olyan fényesség volt, csakúgy égette a szememet. Aztán rájöttem, hogy ég a szoba. Tammy égett. Lángolt, mint egy fáklya. Az ágyában feküdt, lángolt és sikított...
Laura egyik karjával átölelte Thelmát és várt.
– A tűz átterjedt Tammyről, felszökött a falra, égett az ágya, és terjedtek a lángok a padlón, a szőnyeg égett...
Laurának eszébe jutott, hogyan énekelt velük Tammy karácsonykor, és hogyan vált azután napról napra nyugodtabbá, mintha fokozatosan belső békét találna. Mostanra nyilvánvaló lett, hogy ez a béke azon az elhatározásán alapult, hogy véget vet szenvedéseinek.
– Tammy ajtaja volt legközelebb az ajtóhoz, az ajtó égett, így aztán kitörtem az ablakot az ágyam felett. Szóltam Ruth-nak... Ő azt mondta jön, füst volt, nem láttam semmit, aztán Heather Dorning, aki a te ágyadban aludt, a kitört ablakhoz jött, én pedig segítettem neki kimászni, és a szobából kiment egy kicsit a füst, így kitisztult kissé a szoba, és ekkor láttam, hogy Ruth a takarójával próbálja oltani Tammyt, de a takaró tüzet fogott, és láttam Ruth-t... Ruth-t... Ruth-t égni.
Odakint az utolsó lila fény is sötétséggé olvadt. A szoba sarkaiban megnőttek az árnyak. Az épületet betöltő égett szag mintha erősebbé vált volna.
– ...és én odamentem volna hozzá, odamentem volna, de éppen akkor a tűz berobbant, már mindenhol égett a szoba, és a füst olyan sötét volt és sűrű, és nem láttam többé Ruth-t, semmit nem láttam... aztán szirénákat hallottam, hangosak voltak és közel, szirénákat, ezért aztán próbáltam mondogatni magamnak, hogy odaérnek időben, hogy segítsenek Ruth-nak, ami hazugság volt, hazudtam magamnak, és el akartam hinni, és ...otthagytam, Shane. Oh, istenem, kimásztam az ablakon, és otthagytam, égve, lángok között...
– Nem tehettél semmi mást – próbálta Laura nyugtatni.
– Égni hagytam Ruthie-t.
– Nem tehettél semmit.
– Otthagytam Ruthie-t.
– Nem lett volna értelme, hogy te is meghalj.
– Égni hagytam Ruthie-t.
Májusban, tizenharmadik születésnapja után, Thelmát átvitték Caswellbe, és Laura szobatársa lett. A nevelők azért döntöttek így, mert Thelma depresszióban szenvedett, és semmilyen terápia nem segített rajta.
Talán Laurával való barátsága segít. Laura hónapokig nézte kétségbeesve Thelma hanyatlását. Éjszaka álmok gyötörték Thelmát, nappal az önmarcangolás kínozta. Végül az idő meggyógyította, bár sebei soha nem múltak el nyomtalanul. Humora lassan visszatért, esze ugyanolyan éles lett, mint azelőtt, azonban a melankólia is személyisége részévé vált.
Öt évig laktak egy szobában Caswellben, amíg ki nem kerültek az állami gondozás alól, és elkezdték élni az életüket, amit most már maguk irányítottak. Sokat nevettek ezen évek alatt. Az élet ismét szép volt, bár soha nem olyan, mint a tűz előtt.

11.

Az intézet főlaboratóriumának legfontosabb berendezése a kapu volt, melyen keresztül más korokba lehetett átlépni. Ez a kapu hatalmas volt, hordó alakú, három és fél méter hosszú, két és fél méter átmérőjű, fényesre polírozott acél külsővel és polírozott réz belsővel. Réz tartók emelték el a földtől fél méterre. Vastag elektromos kábelek lógtak ki belőle, és a hordón belül furcsa áramlatok rezegtették a levegőt, mintha az víz volna.
Kokoschka visszatért az időn keresztül a kapuból és felöltötte fizikális testét a hatalmas hengerben. Sokat utazott e napon, követve Stefant messzi helyekre és időkbe, és végre rájött, miért volt ennyire fontos Stefannak, hogy átalakítsa Laura Shane életét. A kapu szájához sietett és kilépett a főlabor padlójára, ahol három embere és két tudós várták.
– A lánynak semmi köze az áruló kormánnyal kapcsolatos terveihez, semmi köze azon szándékához, hogy szétrombolja az időutazó projektet – mondta Kokoschka. – A lány egy teljesen különálló dolog, csak Stefan magán keresztes hadjárata.
– Szóval, most már tudunk mindenről, amit tett, és azt is tudjuk miért tette ezeket – mondta az egyik tudós. – Most, hogy lelepleztük az áruló minden titkát, megölhetjük.
Ahogy ült a programozó asztalnál, azon munkálkodva, hogy beállítsa a kaput, mely újabb időbe viszi el, ahol meglepheti az árulót, Kokoschka elhatározta, hogy megöli Laurát is. Könnyű munka lesz, amit maga is el tud intézni, hiszen megvan az az előnye, hogy meglepetésszerűen támad; különben is jobb szeretett egyedül dolgozni, amikor csak lehetett; nem szeretett osztozni ezen az élvezeten senkivel. Laura Shane nem jelentett veszélyt a kormányra nézve, vagy annak tervére, hogy megváltoztassa a világ jövőjét, de előbb őt öli meg, és Stefan szeme láttára, csakhogy összetörje az áruló szívét, mielőtt golyót eresztene belé. És különben is. Kokoschka szeretett ölni.

Harmadik fejezet

Fény a sötétségben

1.

1977. január 12-e Laura Shane huszonkettedik születésnapja volt, s ezen napon egy békát kapott postacsomagban. A dobozon, amibe csomagolták, nem volt feladó, és levelet sem mellékeltek az ajándék mellé. Lakásának nappalijában, az ablak melletti asztalnál nyitotta ki a dobozt, és a szokatlanul enyhe téli nap kedvesen világította meg az aranyos játékfigurát. A kis kerámiafigura öt centi magas volt, egy liliommező közepén állt, fején kalap volt, kezében pedig sétapálca.
Két héttel korábban az egyetemi újság közölte Laura írását, Kétéltű történetek címmel, mely történet egy lányról szólt, akinek az édesapja szebbnél szebb történeteket talált ki egy képzeletbeli békáról, Sir Tommy Toadról. Csak ő tudta, hogy ez a mű ugyanannyira volt valóság, mint fikció, bár valaki láthatólag megérzett legalább valamit abból, milyen fontos neki ez a történet, mert a mosolygó, kalapos békát nagy gonddal csomagolták be. Egy pamutdarabba tekerték be, átkötötték piros szalaggal, majd papírba tekerték, egy fehér dobozba helyezték, melyet alaposan kibéleltek vattacsomókkal, és még ezt a dobozt is beletették egy másik, nagyobb dobozba, melyet újságpapír-galacsinokkal tömtek tele. Senki nem vesződne ennyit egy ötdolláros mesefigura becsomagolásával, ha csak nem az a szándéka a küldőnek, hogy éreztesse, tudja milyen érzelmi kötelék fűzi Laurát a Kétéltű történetekben leírtakhoz.
Laura, hogy ki tudja fizetni az egyetem területén kívüli albérletének költségeit, két másik egyetemistával osztozott a lakáson, Meg Falcone-nal és Julie Ishiminával, és először azt gondolta, talán közülük valamelyikük küldte a békát. Azonban ez nem volt valószínű, hiszen Laura egyikükkel sem volt szoros kapcsolatban. Mindketten el voltak foglalva a tanulmányaikkal és más dolgaikkal, és különben is csak múlt szeptember óta éltek vele. Azt állították, hogy semmi közük a békához, és tagadásuk őszintének tetszett.
Laurának még az is eszébe jutott, hogy talán dr. Matlin, az irodalmi magazin tanszéki tanácsadója küldte a kis figurát. Másodéves korától, mióta Matlin "kreatív írástechnika" órájára járt, a férfi mindig is bátorította őt, hogy használja ki a tehetségét és csiszolja folyamatosan a tudását. Matlinnak különösen tetszett a Kétéltű történetek, és talán mintegy gratulációként küldte a kis békát. De miért nem volt a csomagon feladó, sem levél a dobozban? Miért ez a titokzatosság? Nem, ez nem vallott Harry Matlinra.
Laurának volt néhány haverja, de nem volt igazán szoros kapcsolata senkivel. Amikor nem aludt vagy evett, idejét lefoglalták a tanulmányai, a munkája, és az hogy írt. Nem jutott eszébe senki, aki elment volna venni egy békát, becsomagolta volna és elküldte volna névtelenül.
Rejtély.
Másnap az első órája nyolckor kezdődött, az utolsó pedig két órakor. Az egyetem parkolójában álló kilencéves Chevroletjéhez háromnegyed négykor ért ki, kinyitotta az ajtót, a kormány mögé ült, és igen megdöbbent, amikor egy újabb békát pillantott meg a műszerfalon.
Ez a béka is öt centi magas volt és tíz centi hosszú. Ez is kerámiából volt, smaragdzöld színű, egyik keze behajlítva, és fejét hátradöntve álmodozón mosolygott.
Laura biztos volt benne, hogy bezárta a kocsiajtót, és tényleg zárva volt, amikor most beszállt. A titokzatos ajándékozó bizonyára sokat bajlódott, hogy kulcs nélkül kinyissa az autót – valami vállfával vagy bottal benyúlhatott az ablakon a zárógombhoz –, és gondosan elhelyezve otthagyja neki a békát.
Később az álmodozó békát Laura az éjjeliszekrényére tette, a kalapos, sétapálcás béka mellé. Az estét az ágyában töltötte és olvasott. Figyelme a könyvről időről időre a kerámiafigurákra kalandozott.
Másnap reggel, mikor elhagyni készült a lakást, egy apró dobozt talált a küszöbön. A dobozban egy újabb, gondosan becsomagolt béka volt. Ezt a békát ónból készítették, egy farönkön ült és egy bendzsót fogott a kezében.
A rejtély egyre megfejthetetlenebb lett.

Nyaranként, teljes munkaidőben, pincérnőként dolgozott a Hamburger Hamletnél, Costa Mesában, de amíg tartott a tanítás, az iskolai munkái annyira lefoglalták, hogy csak heti három este tudott dolgozni.
A Hamlet egy elegánsabb hamburgeres volt, amely jó ételeket kínált elfogadható árért, visszafogottan elegáns környezetben – keresztgerendás mennyezet, sok lambéria, hatalmas, kényelmes fotelek –, így a vendégek jobban érezhették magukat itt, mint máshol, ahol Laura korábban felszolgált.
De még ha kellemetlen lett volna a hangulat és a vendégek mogorvábbak, akkor is megtartotta volna a munkát; szüksége volt a pénzre. Négy évvel ezelőtt, tizennyolcadik születésnapján, megtudta, hogy az apja megbízásából pénzt helyeztek neki letétbe, mely a halála után felszámolt értéktárgyak árából jött össze, és hogy e pénzhez nem nyúlhatott az állam, hogy az ő McIlroy-béli és Caswell-béli gondozását ebből finanszírozzák. Mostanra már övé lett a pénz, amit a szállásra és az iskolai kiadások fedezésére fordított. Az apja nem volt gazdag; összesen tizenkétezer dollár gyűlt össze hat év alatt a kamatokkal együtt, mely összeg messze nem volt elég a négy évi lakbérre, étkezésre, ruházkodásra és tandíjra, ezért nagyon fontos volt neki az a pénz, amit pincérnőként keresett.
Január 16-án, vasárnap este műszakjának felénél tartott a Hamletben, amikor a hőst egy idősebb, úgy hatvan körüli párt kísért az egyik asztalához, amelynél kiszolgált. Két pohár Rolling Rockot kértek, amíg az étlapot tanulmányozták. Néhány perccel később, amikor Laura visszatért a két sörrel és a két jégbe hűtött pohárral az asztalukhoz, egy kerámiabékát pillantott meg azon. Majdnem elejtette a tálcát meglepetésében. Laura először a férfira nézett, majd a nőre, azok mosolyogtak rá, de nem szóltak semmit, így ő kérdezte meg:
– Önök adták nekem a békákat? De hiszen nem is ismerem önöket, ugye?
– Oh, szóval több ilyenje is van önnek? – kérdezte a férfi.
– Ez a negyedik. Ugye ezt nem nekem hozták? De hát néhány perccel ezelőtt még nem volt az asztalon. Ki tette ide?
A férfi a feleségére kacsintott, és így szólt Laurához:
– Van egy titkos hódolója, drágám.
– Kicsoda?
– Egy fiatal fickó ült annál az asztalnál – mondta a férfi, és egy másik asztalra mutatott, amit egy Amy Heppleman nevű pincérnő szolgált ki. Az asztal most üres volt; a kisegítő fiú épp most fejezte be a szennyes edények eltakarítását.
– Amint ön elment, hogy hozza nekünk a sört, a férfi idejött és megkérdezte, hogy itt hagyhatja-e ezt önnek.
Ezúttal egy karácsonyi békát kapott, Mikulásruhában, szakáll nélkül, egy zsák játékkal a vállán. A nő megszólalt:
– Nem tudja ki ez a férfi?
– Nem. Hogy nézett ki?
– Magas volt – mondta a férfi. – Magas és tagbaszakadt. Barna hajú.
– A szeme is barna volt – szólt hozzá a felesége. – Enyhén szólva.
Kezében a békával, bámulva a kis játékfigurát, Laura így szólt:
– Valami van ebben az egészben... valami, amitől nyugtalan vagyok.
– Nyugtalan? – kérdezte a nő. – De hiszen ez csak egy fiatalember, aki önbe van bolondulva. – Gondolja? – hitetlenkedett Laura.
Laura Amy Hepplemant a salátáspultnál találta, és azt remélte, hogy tőle jobb személyleírást kap majd a titokzatos ajándékozóról.
– Gombás rántottát evett, teljes őrlésű kenyérből pirítóst és egy kólát ivott – mondta Amy, mialatt két tálat megrakott fejes salátával. – Nem láttad, hogy ott ül?
– Nem vettem észre, nem.
– Nagydarab fickó. Farmerben. Kék mintás pólója volt. Túl rövid volt a haja, de olyan édi volt, ha szereted a jávorszarvas-típusokat. Nem beszélt sokat. Olyan szerénykének tűnt.
– Hitelkártyával fizetett?
– Nem. Készpénzzel.
– A fenébe – dühöngött Laura.
Hazavitte a Mikulás-békát és a többi figura mellé tette az éjjeliszekrényre. Másnap reggel, hétfőn, ahogy kilépett a lakásból, ismét egy fehér dobozt talált a küszöbön. Vonakodva bár, de kinyitotta. Egy üvegbéka volt benne.
Amikor Laura ugyanezen a délutánon hazaért az egyetemről, Julié Ishiminát az ebédlőasztalnál találta, aki az aznapi újságot olvasta és kávézott.
– Megint kaptál egyet – mondta Laurának, és a konyhakredencen lévő dobozra mutatott. – A postával jött.
Laura kinyitotta a gondosan becsomagolt dobozt. A hatodik béka valójában két béka volt: egy só- és egy borstartó.
Ezeket is a többi mellé tette, egy ideig az ágy szélén ült és rosszalló tekintettel nézte az egyre növekvő gyűjteményt.

Délután öt órakor Laura felhívta Thelma Ackersont Los Angelesben és mesélt neki a békákról.
Mivel Thelmának nem tett félre senki pénzt, meg sem fordulhatott a fejében, hogy egyetemre menjen, de ahogy mondta, ez nem egy tragédia, mert nem is akart tovább tanulni. Miután befejezte a középiskolát, Caswellből egyenesen Los Angelesbe ment, azzal a szándékkal, hogy betör a show-businessbe mint önjelölt komikus.
Szinte minden éjszaka, körülbelül hat órától hajnali kettőig, a különböző klubok körül járkált, egy hat perces, fizetés nélküli előadásra pályázva, kapcsolatokat építve (vagy legalábbis remélve, hogy kapcsolatokat épít) és versenyezve rengeteg más komikussal a felfedeztetésért.
Nappal dolgozott, hogy ki tudja fizetni a lakbért, egyik munkahelyről a másikra vándorolt, melyek közül egyik-másik meglehetősen különös volt. Többek között volt csirkeruhába öltözött éneklő pincér egy pizzázó furcsa csapatában, de volt hogy az írók Céhének tagjait helyettesítette különböző tüntetéseken, akiktől az egyesület elvárta a részvételt, de akik inkább fizettek valakinek, hogy az vigye a transzparenst helyettük és írja alá a nevüket a jelenléti íven.
Bár csak másfél órányira laktak egymástól, Laura és Thelma csak kétszer-háromszor találkoztak egy évben, akkor is leginkább egy hosszú ebédre vagy vacsorára, mert mindketten nagyon elfoglaltak voltak. Ám a találkozások között eltelt hosszú idő ellenére azonnal fesztelenek voltak egymással, és a legintimebb gondolataikat és élményeiket is megosztották.
– A McIlroy-Caswell-kötelék – mondta egyszer Thelma – erősebb, mint az édestestvérség, erősebb, mint a maffia szövetsége, erősebb, mint bármi más.
Most, hogy Laura elmesélte neki a békás történetet, Thelma így szólt:
– Szóval, mi a gondod ezzel az egésszel, Shane? Nekem egyszerűen úgy tűnik, hogy egy nagydarab, szerencsétlen flótás rád van indulva. Egy csomó nő örülne ennek.
– Tényleg az ez az egész, aminek látszik? Egy ártatlan udvarlás?
– Mi más?
– Nem tudom. De... ideges vagyok tőle.
– Ideges? Ezek a békák aranyos, kicsi játékok, nem? Egyik béka sem vicsorog, igaz? Semelyiküknek nincs a kezében egy pici, véres henteskés? Vagy egy apró, agyag láncfűrész?
– Nincs.
– Nem küldött neked a pasi egyetlen lefejezett békát sem, igaz?
– Nem, de...
– Shane, az utóbbi néhány évben nyugi volt, bár persze meglehetősen eseménydús életet éltél. Érthető, ha azt hiszed, hogy ez a fickó Drakula bátyja. De szinte meg mernék rá esküdni, hogy ez a pasas egyszerűen az, aminek látszik, egy fickó, aki a távolból csodál téged, de egy kicsit talán félénk, viszont nagy adag romantikára való hajlam van benne. Hogy áll a szexuális életed?
– Nincsen – válaszolta Laura.
– Miért? Nem vagy egy szűz. Ott volt az a fickó tavaly.
– Nos, az tudod hogy nem jött össze.
– Senki nem volt azóta?
– Nem. De mit gondolsz? Hogy én fűvel-fával lefekszem?
– Hé, kölyök! Két szeretővel, huszonkét évesen, még a pápa szerint sem lennél könnyűvérű. Lazíts egy kicsit! Fejezd be ezt az állandó aggódást. Hagyd, hogy maguktól történjenek a dolgok. Lehet, hogy ő lesz álmaid lovagja.
– Hát... talán igazad van.
– De, Shane!
– Igen?
– Csak a biztonság kedvéért, jobb ha mostantól hordasz magaddal egy puskát.
– Nagyon vicces.
– A viccből élek.

A következő két napon Laura két újabb békát kapott, és huszonkettedikére, szombatra egyszerre volt mérges, értetlen és rémült. Biztos, hogy egyetlen titkos hódoló sem húzná ilyen hosszan ezt a játékot. Minden újabb béka inkább mintha kifigurázta volna őt, és nem a tisztelet jele lett volna. Valami megszállottság volt az ajándékozó nyughatatlanságában.
A péntek éjszaka nagy részét a nappali nagy ablaka melletti székben töltötte, a sötétben ülve. A félig befüggönyözött ablakon keresztül kilátása nyílt az apartmanház fedett verandájára és a lakása ajtaja előtti részre. Arra készült, hogy ha éjszaka jön a titokzatos idegen, akció közben lepi meg. Hajnali fél négyig nem érkezett meg, és Laura elszunyókált. Amikor reggel felébredt, nem volt csomag a küszöbön.
Miután lezuhanyozott és gyorsan megreggelizett, lement a külső lépcsőn az épület háta mögé, ahol a kocsiját tartotta. A könyvtárba tervezett menni, hogy egy kis kutatómunkát végezzen, és ez a nap éppen alkalmasnak tűnt arra, hogy fedett helyen töltse. A téli égbolt szürke volt és felhős, és a levegő amolyan viharelőttien sűrű, ami balsejtelemmel töltötte el, és ez az érzés csak fokozódott, amikor egy újabb dobozt talált a kulcsra zárt kocsijának műszerfalán. Legszívesebben ordított volna tehetetlenségében.
Ehelyett azonban a kormány mögé ült és kinyitotta a dobozt. Az eddigi figurák olcsók voltak, egyikük sem több tíz-tizenöt dollárnál, néhány talán csak három dollár, de a legújabb egy csodaszép, miniatűr porcelánbéka volt, ami legalább ötven dollárba kerülhetett. Laurát azonban sokkal jobban érdekelte a doboz, mint a béka. Ezúttal nem egyszerű, fehér doboz volt, hanem egy olyan, melyre egy ajándékbolt neve – Collectibles – volt nyomtatva, s ez a bolt egy bevásárlóközpont egyik üzlete volt.
Laura egyenesen az üzletközpontba hajtott, negyedórával a bolt nyitása előtt odaért, egy padon várt a nyitásig, és az első volt, aki átlépte a bolt ajtaját, miután kinyitották. Az üzlet tulajdonosa és vezetője egy apró termetű, szürke hajú hölgy volt, akit Eugenia Farvornak hívtak.
– Igen, mi áruljuk ezt a típust – válaszolta, miután meghallgatta Laura rövid magyarázatát, majd megvizsgálta a békát –, és én magam adtam el egy ilyet tegnap egy fiatalembernek.
– Tudja a nevét?
– Sajnos, nem.
– Hogy nézett ki?
– Emlékszem rá jól. A mérete miatt. Nagyon magas volt. Úgy 190 centi. És nagyon széles vállú. Elég jól öltözött volt. Szürke, krétavonalas öltöny volt rajta, és szürke-kék csíkos nyakkendő. Az igazság az, hogy megcsodáltam az öltönyét, ő pedig azt mondta, hogy nehéz volt rá való ruhát találnia.
– Készpénzzel fizetett?
– Mmmm... nem, azt hiszem hitelkártyával.
– Lehet, hogy még megvan róla a bizonylat?
– Oh, igen, általában egy-két napos lemaradásban vagyunk a bizonylatok elrendezésében és elküldésében.
Mrs. Farvor üvegajtós szekrények mellett vezette el Laurát, melyek mindegyikében porcelán- és kristály dísztárgyak, porcelánfigurák és más értékes tárgyak voltak elhelyezve. Végül beértek a bolt hátsó részében lévő zsúfolt irodába. Aztán a hölgynek hirtelen átfutott az agyán, vajon helyes-e, hogy felfedi vásárlója személyét.
– Ha ártatlanok a szándékai, ha csak egy csodálója – és azt kell mondjam, ártalmatlannak tűnt a férfi –, akkor mindent elrontok szegénynek. Ő a saját tempójában akarja felfedni önnek a kilétét.
Laura keményen küzdött, hogy elnyerje a nő bizalmát, és végül sikerült neki. Nem tudott visszaemlékezni, hogy valaha ilyen ékesszólóan és érzelmesen beszélt volna; általában könnyebben szólt az érzéseiről írásban, mint szóban. Igazi könnyek siettek a segítségére, ami őt még jobban meglepte, mint Eugénia Farvort.
A hitelkártya bizonylatáról Laura megkapta a férfi nevét – Daniel Packard – és telefonszámát. Az üzletből egyenesen egy telefonfülkéhez ment és kikereste a férfi nevét a telefonkönyvből. Két Daniel Packard volt, de az, amelyiknek tudta a telefonszámát, az a Newport Avenue-n lakott, Tustinban.
Amikor visszament a parkolóba, hideg hódara esett. Felhajtotta a gallérját, de se kalapja, se esernyője nem volt. Mire a kocsijához ért, a haja nedves volt, és meglehetősen átfagyott. Egész úton reszketett Costa Mesából Tustinig.
Laura úgy vélte, nagy esélye van annak, hogy a férfi otthon lesz. Ha diák, szombaton nem lehetnek órái. Ha rendes, nyolctól ötig tartó munkaideje van, akkor az irodájában sincs nagy valószínűséggel. És az időjárás kizárta szinte minden szabad levegőn szervezhető program lehetőségét.
A férfi lakása több, kétemeletes, spanyol stílusban épített apartmanházból álló komplexumban volt. Laura a férfi lakását keresve, hosszú percekig keringett épülettől épületig, esőtől csöpögő pálmafák és korallfák között. Mire megtalálta – az utcától legmesszebb eső épületben, az első emeleten –, a haja csuromvizes volt. Egyre jobban átfagyott. Az, hogy ennyire fázott, eltompította a félelmét és csak fokozta a dühét, így aztán habozás nélkül megnyomta a csengőt.
A férfi nyilvánvalóan nem nézett ki a kukucskálón, mert amikor kinyitotta az ajtót és meglátta Laurát, nagyon döbbentnek látszott. Úgy öt évvel lehetett idősebb Lauránál, és valóban nagydarab ember volt, 190 centi, 110 kiló, csupa izom. Farmert és halványkék pólót viselt, ami olaj- és egyéb zsíros foltokkal volt tele; szépen kidolgozott karjai félelmetesek voltak. Arca borostás volt, és szintén gépzsíros, kezei feketék.
Gondosan távol maradva az ajtótól, úgy, hogy a férfi ne érhesse el, Laura csak ennyit mondott:
– Miért?
– Mert...
A férfi egyik lábáról a másikra állt, és szinte alig fért el az ajtóban.
– Mert...
– Várok.
A férfi az egyik zsíros kezével végigsimította rövidre nyírt haját, és úgy tűnt, nem törődik vele, milyen lesz ettől a frizurája. Tekintete félresiklott Lauráról; az eső áztatta udvart nézte, miközben beszélt.
– Hogyan találtad ki, hogy én vagyok az?
– Az nem fontos. A lényeg az, hogy nem ismerlek, soha nem láttalak ezelőtt, mégis egy egész gyűjteményem van békákból, amelyeket te küldtél nekem, eljöttél az éjszaka közepén, hogy a küszöbömre tegyél egyet, többször feltörted az autómat, hogy a műszerfalon hagyhasd őket, és ez már hetek óta így megy. Szóval, nem gondolod, hogy ideje lenne nekem is tudnom, mi folyik itt?
A férfi még mindig nem nézett rá, elvörösödött, és így szólt:
– Nos, bizonyára, de én még... nem voltam felkészülve... még nem éreztem, hogy ez lenne a megfelelő idő.
– Már egy héttel ezelőtt is ott lett volna a megfelelő idő!
– Ummmmm.
– Szóval, mondd meg nekem! Miért?
A férfi, zsíros kezét nézve, halkan ezt válaszolta:
– Nos, tudod...
– Igen?
– Szeretlek.
Laura hitetlenkedve nézett rá. A férfi végül visszanézett rá. Laura megszólalt:
– Szeretsz engem? De hiszen nem is ismersz. Hogyan szerethetsz egy embert, akivel még nem is találkoztál?
A férfi ismét elkapta a tekintetét Lauráról, újra végigsimította haját a koszos kezével, és megvonta a vállát.
– Nem tudom, de látod megtörtént, és nekem... nos... nekem az az érzésem, hogy veled kellene leélnem az életemet.
Hajáról a nyakába csorgott a hideg esővíz, végig a gerincén, elúszott a napja, amit a kutatómunkára szánt – hiszen hogyan is tudna a munkájára koncentrálni ezután az őrült jelenet után? –, és csalódott volt, amiért az ő titkos csodálója egy koszos, izzadt, szegényes szókincsű óriás, ezért Laura csupán ennyit mondott:
– Nézd, nem szeretném, ha továbbra is békákat küldözgetnél nekem.
– De én nagyon szeretnék még küldeni neked.
– De én nem akarok kapni. És holnap visszaküldöm neked azokat is, amiket eddig küldtél.
A férfi ismét a szemébe nézett, meglepődve hunyorgott, és ezt mondta:
– Azt hittem, szereted a békákat.
Laura egyre dühösebb lett.
– Szeretem a békákat. Imádom a békákat. Szerintem a békák a világ legdrágább teremtményei. Ebben a pillanatban viszont azt kívánom, bárcsak én lennék béka, de nem akarok több békát tőled. Világos?
– Ummmm.
– Ne zaklass többé. Talán lesz olyan nő, aki elájul ettől a tömény romantikától, és az izzadt, macsós sármodtól, de én nem, én meg tudom védeni magam, ne hidd, hogy nem. Sokkal keményebb vagyok, mint gondolnád, és volt már dolgom nálad sokkal nehezebb esettel is.
Ezután Laura megfordult, kiment az esőbe, beszállt a kocsiba és visszahajtott Irvine-be. Egész úton hazafelé reszketett, nem csak azért, mert átázott és átfagyott, hanem mert nagyon dühös volt. A lakásába érve levetkőzött, felvett egy kötött fürdőköpenyt, és feltett egy kávét főni, hogy kicsit felmelegedjen tőle.
Amikor éppen belekortyolt a kávéba, megszólalt a telefon. A konyhában vette fel. Packard volt az. Olyan gyorsan beszélt, hogy mondatai teljesen egybeolvadtak:
– Kérlek, ne rakd le, igazad van, hülye vagyok, egy idióta ezekben a dolgokban, de adj kérlek egy percet, hogy elmagyarázzam a dolgot, épp a mosogatógépet szereltem, amikor jöttél, azért voltam olyan mocskos, olajos és izzadt, nekem kellett megjavítanom, a főbérlő dolga lenne, de egy hét is beletelik, míg ráveszi az ember, és én jó vagyok az ilyen szerelésekben, bármit meg tudok javítani, esett az eső, semmi más dolgom nem volt, hát gondoltam, megcsinálom, eszembe sem jutott, hogy felbukkanhatsz. Daniel Packardnak hívnak, de ezt már tudod, huszonnyolc éves vagyok, '73-ig a hadseregben voltam, a Kalifornia Egyetemen végeztem, Irvine-ben három éve üzletet tanultam, most tőzsdeügynökként dolgozom, de járok egy-két esti kurzusra az egyetemen, és így találtam rá az írásodra a békákról az egyetemi újságban, szenzációs volt, imádtam, egy nagyszerű történet, tényleg, ezért aztán elmentem a könyvtárba és átlapoztam a régebbi számokat, hogy megtaláljam a régebbi írásaidat is, és elolvastam mindet, és nagyon sok közülük jó volt, nagyon jó, nem mindegyik, de sok. Belédszerettem valahogy mindeközben, a nőbe, akit az írásain keresztül már megismertem, mert ezek az írások olyan gyönyörűek és olyan igaziak voltak. Egy este ott ültem a könyvtárban és a te írásodat olvastam – nem lehet a régebbi számokat kikölcsönözni, be vannak kötve, és ott a könyvtárban kell elolvasni őket – és a könyvtáros mögém állt, fölém hajolt, és megkérdezte, hogy tetszik-e az írás, és én mondtam, hogy tetszik, és erre ő, hogy "Nos, a szerző épp ott áll, ha meg akarja mondani neki, hogy jól ír", és ott voltál te, csupán három asztallal arrébb, egy csomó könyvvel a kezedben, kutattál, dühösen néztél néha, jegyzeteltél, és egyszerűen csodálatos voltál. Látod, tudtam, hogy gyönyörű vagy belülről, mert a történeteid annyira szépek, de az soha eszembe sem jutott, hogy kívülről is ennyire szép lehetsz, és nem tudtam hogy szólítsalak meg, mert mindig is ügyetlen és esetlen voltam a szép nőkkel, talán mert az anyám szép volt, de hideg és szigorú, szóval talán most úgy gondolom, hogy minden szép nő ugyanúgy el fog utasítani, mint az anyám – kicsit kiforratlan magyarázat tudom –, de biztos, hogy sokkal egyszerűbb lenne nekem, ha csúnya volnál vagy legalábbis átlagos külsejű. Az írásod miatt, gondoltam békákat fogok neked küldözgetni titkos csodálóként, hogy kicsit megpuhítsalak, és úgy terveztem, hogy felfedem magam a harmadik vagy negyedik béka után, tényleg ezt terveztem, de mindig halogattam a dolgot, mert nem akartam, hogy visszautasíts, azt hiszem, és tudtam egyre nagyobb őrültség, amit csinálok, de nem tudtam abbahagyni és egyszerűen elfelejteni téged, mégsem voltam képes eléd állni sem, és ennyi az egész. Soha nem akartalak bántani, nem akartam neked semmi rosszat, meg tudsz nekem bocsátani? Remélem, meg tudsz.
Végül kimerülve befejezte a monológját.
– Nos... – mondta Laura.
– Szóval hajlandó vagy találkozni velem? – kérdezte Daniel.
Meglepődve saját válaszán, Laura így válaszolt:
– Igen.
– Vacsora és mozi?
– Rendben.
– Ma este? Érted megyek hatra.
– Oké!
Miután Laura letette a kagylót, meredten állt egy ideig és a telefont bámulta. Végül megszólalt:
– Shane, te megőrültél?
Aztán ezt mondta:
– De hiszen azt mondta nekem, hogy olyan szépek az írásaim és olyan igaziak.
A szobájába ment és az éjjeliszekrényén lévő békagyűjteményre nézett. Aztán megszólalt:
– Néha csendes és nehezen fejezi ki magát, aztán meg be nem áll a szája. Lehet, hogy egy elmebeteg gyilkos, Shane.
Aztán válaszolt magának:
– Lehet, de nagyszerű irodalmi ízlése is van.

Mivel vacsorát és mozit javasolt Daniel, Laura szürke szoknyát vett fel, fehér blúzt, gesztenyebarna pulóvert, míg a férfi sötétkék öltönyben, fehér ingben jelent meg, kék selyem nyakkendővel, nyakkendőtűvel, zakója zsebéből selyem zsebkendő lógott, és fényesre tisztított fekete cipő volt rajta, mintha az opera évadnyitójára készült volna. Kezében ernyő volt, és amíg Laurát a kocsijához kísérte, jobb kezével belékarolt, és mindezt olyan ünnepélyességgel, mintha meg lett volna győződve arról, hogy Laura elolvad, ha akár egy csepp eső is ráesik, vagy szilánkokra törik, ha megcsúszik és elesik.
Figyelembe véve különböző öltözetüket és a meglehetősen nagy méretkülönbséget – Daniel harminc centivel magasabb volt, mint ő és több mint kétszer annyi kiló –, Laura szinte úgy érezte, mintha az apjával vagy a bátyjával randevúzna. Nem volt alacsony termetű, de Daniel karja és esernyője alatt egészen parányinak érezte magát. Az autóban ismét szótlan volt, amit azzal magyarázott, hogy nagyon óvatosan kell vezetni ilyen vacak időben. Egy kis olasz étterembe mentek Costa Mesába, egy olyan helyre, ahol Laura már evett néhányszor finomakat. Leültek egy asztalhoz, kaptak étlapot, de még mielőtt a pincérnő megkérdezhette volna, hogy mit szeretnének inni, Daniel megszólalt:
– Ez nem jó, ez az egész nem jó, menjünk egy másik helyre.
Laura meglepődve szólt:
– De miért? Jó hely ez. Nagyon jó ételeik vannak.
– Nem, tényleg, nem jó hely ez. Nincs hangulata, nincs stílusa, nem akarom, hogy azt gondold, hogy őőőőőő, és most megint beszélt, beszélt, mint a telefonban tette, őőőő, nos különben is, nem jó ez, nem megfelelő az első randevúnkhoz, azt akarom, hogy ez különleges legyen – és felállt. – Azt hiszem, tudom a megfelelő helyet, sajnálom, hölgyem – mondta a megdöbbent pincérnőnek –, remélem nem okoztunk önnek kellemetlenséget – és hátrahúzta Laura székét, felsegítette őt –, tudok egy helyet, ami tetszeni fog neked, még nem ettem ott, de azt hallottam nagyon jó, kitűnő.
A többi vendég bámulta őket, ezért Laura nem tiltakozott tovább.
– Közel is van, csak néhány háztömbnyire innen.
Visszamentek a kocsihoz, mentek két háztömbnyit, majd leparkoltak egy bevásárlóközpontban lévő szerény külsejű étterem előtt.
Mostanra Laura már tudta, hogy a férfi udvariassága azt kívánja, hogy megvárja, míg az kiszáll és kinyitja neki az ajtót, de amikor Daniel kinyitotta az ajtót, Laura észrevette, hogy az egy húsz centi mély pocsolyában áll.
– Oh, a cipőd! – szólt Laura.
– Majd megszárad. Itt van, fogd meg az ernyőt, én pedig átemellek a tócsán.
Laura megrökönyödve hagyta, hogy a férfi kiemelje a kocsiból és átvigye a vízen, mintha olyan könnyű lenne, mint egy tollpárna. Majd letette őt egy magasabb járdán és az ernyő nélkül visszament a kocsihoz, hogy bezárja az ajtót.
A francia étterem nem volt olyan hangulatos, mint az olasz. Egy sarokasztalhoz vezették őket, a konyhához közel, és Daniel lucskos cipője nyikorgott és csattogott, ahogy végigmentek a helyiségen.
– Tüdőgyulladást fogsz kapni – szólt aggódva Laura, miután leültek és rendeltek két pohár száraz Martinit.
– Nem én. Erős immunrendszerem van. Soha nem vagyok beteg. Egyszer a hadseregben gyakorlat közben leszakadtam az egységemtől, és egy egész hetet töltöttem a dzsungelben egyedül, végig esett, teljesen kitikkadtam, mire visszataláltam a saját területünkre, de még csak meg sem fáztam.
Ahogy iszogatták az italukat, tanulmányozták az étlapot és rendeltek, Daniel lazább volt, mint eddig valaha, sőt igazán kellemes, lenyűgöző társalgónak bizonyult. De amikor kihozták az előételt – lazacot kapormártással Laurának és panírozott kagylót Danielnek –, hamar kiderült, hogy az étel szörnyű, bár kétszer olyan drága, mint az olasz étteremben, ahonnan eljöttek, majd fogásról fogásra Daniel egyre inkább zavarba jött, és már a társalgást sem tudta folytatni. Laura bizonygatta, hogy minden nagyon finom, és lenyelt minden falatot, de ez mit sem használt; Danielt nem lehetett becsapni.
A konyhai személyzet és a pincér is lassú volt. Mire Daniel kifizette a számlát és visszakísérte Laurát a kocsihoz, majd átemelte ismét a pocsolyán, mintha Laura egy kislány volna, már félórás késésben voltak a moziból, ahová menni készültek.
– Semmi baj – mondta Laura. Bemehetünk késve, és legfeljebb ott maradunk a következő előadás első fél órájában.
– Nem, nem. Nagyon rossz így filmet nézni. El fogja rontani neked az élményt. Azt akarom, hogy ezen az estén tökéletesen érezd magad.
– Nyugi. Jól érzem magam – mondta Laura.
Daniel hitetlenkedve nézett rá, és Laura rámosolygott, és Daniel visszamosolygott, de erőltetett volt a mosolya.
– Hogyha nem akarsz most moziba menni, az is rendben van – szólt Laura. – Bárhová is akarsz menni, én benne vagyok.
Daniel bólintott, majd elindította a kocsit és kihajtott az utcából. Már megtettek néhány kilométert, mire Laura rájött, hogy Daniel hazaviszi őt. Mikor a ház előtt megálltak, kiszálltak, és a kocsitól az ajtóig értek, Daniel bocsánatot kért, amiért ilyen szörnyű volt az este, és Laura újra és újra biztosította őt, hogy a legkevésbé sem volt az számára. Amint Laura betette a kulcsot a zárba, Daniel abban a pillanatban sarkon fordult, leviharzott a lépcsőn, és még csak egy jó éjt puszit sem kért, vagy lehetőséget sem adott Laurának arra, hogy behívja őt.
Laura a lépcső tetejéhez lépett, és onnan nézte a férfit, ahogy az megy lefelé. Daniel félúton volt, amikor a szél belekapaszkodott az ernyőjébe, és kifordította azt. A lépcső hátralévő részén Daniel az esernyőjével küszködött, kétszer majdnem elvesztette az egyensúlyát. Amikor leért, végre sikerült megjavítania az ernyőt, de a szél ismét kifordította. Ekkor Daniel dühében egy közeli bokorba hajította, majd felnézett Laurára. Addigra már tetőtől talpig átázott, és az utcai lámpa halvány fényében Laura látta, hogy az öltönye lóg rajta. Hatalmas férfi volt, erős, mint két bika, de a kis dolgok kifogtak rajta – tócsák, széllökések –, és volt ebben valami vicces. Laura tudta, hogy nem szabad nevetnie, nem mert nevetni, de kitört belőle mégis.
– Túlságosan gyönyörű vagy, Laura Shane! – kiabálta Daniel. – Isten az atyám, túlságosan gyönyörű!
Aztán elsietett az éjszakába.
Lelkiismeret-furdalást érzett, hogy nevet, de nem bírta abbahagyni. Bement a lakásba és pizsamába öltözött. Húsz perc múlva kilenc.
Daniel vagy egy szerencsétlen flótás, vagy a legédesebb ember, akit apja halála óta ismert.
Fél tízkor megszólalt a telefon. Daniel volt az:
– Hajlandó vagy velem még valaha találkozni?
– Azt hittem, soha többé nem fogsz hívni.
– Hajlandó vagy?
– Persze.
– Vacsora és mozi? – kérdezte Daniel.
– Jól hangzik.
– Nem megyünk vissza abba az átkozott francia étterembe. Sajnálom, hogy ma oda vittelek. Tényleg sajnálom.
– Nem érdekel hova megyünk – mondta Laura –, de ígérd meg nekem, hogy ha egyszer leülünk egy étterembe, ott is maradunk.
– Ügyetlen vagyok bizonyos dolgokban. És ahogy mondtam... soha nem tudtam, hogyan viselkedjek szép nőkkel.
– Az anyukád.
– Úgy van. Elutasított. Ahogy az apámat is. Soha nem éreztem melegséget abban a nőben. Elhagyott bennünket tizenegy éves koromban.
– Az nagyon fájhatott.
– Te szebb vagy, mint ő, és ezzel halálra rémítesz.
– Micsoda bók!
– Sajnálom, nem úgy értettem. Az igazság az, hogy gyönyörű vagy, de az írásaid kétszer olyan szépek, és ez csak még jobban rémiszt. Mert mit láthat egy olyan zseni, mint te, egy olyan fickóban, mint én? Legfeljebb komikusnak találhat.
– Csak egyetlen kérdés, Daniel.
– Danny.
– Csak egyetlen kérdés, Danny. Milyen tőzsdeügynök vagy te? Jó legalább?
– Első osztályú – válaszolta Daniel olyan őszinte büszkeséggel, hogy Laura tudta, a fiú igazat mond. – Az ügyfeleim esküsznek rám, és vannak részvényeim, amik túlteljesítették a piac hároméves teljesítményét. Mint tőzsdeanalitikus, bróker és befektetési tanácsadó soha nem adok esélyt a szélnek, hogy kifordítsa az esernyőmet.

2.

Stefan az azt követő délutánon, hogy elhelyezte a robbanóanyagokat az intézet alagsorában, elindult azon az úton, amit utolsó előtti útnak szánt a Villámlás Úton. Ez egy tiltott kirándulás volt 1988. január 10-ére, mely nem volt a hivatalos tervben, és melyet kollégái tudta nélkül bonyolított le.
Enyhén havazott a San Bernardino-hegységben, amikor megérkezett, de az időjárásnak megfelelően öltözött, hiszen gumicsizma, bőrkesztyű és tengerészeti viharkabát volt rajta. Egy sűrű, fenyőcsalitosban keresett menedéket, azzal a szándékkal, hogy ott vár, amíg a dühödt villámlás elcsendesül.
Az órájára nézett a villódzó égi fényben és megdöbbenve látta, milyen későn érkezett. Kevesebb mint negyven perce volt, hogy elérje Laurát, mielőtt megölik. Ha felsül, és túl későn érkezik, nincs második esélye a megmentésére.
Bár még az utolsó, fehér villámlások festették be a felhős eget és mennydörgések hangos visszhangja verődött vissza távoli hegycsúcsokról, otthagyta a fák menedékét és sietett le egy csúszós lejtőn, ahol térdig érő hó gyűlt össze egy előző vihar folyamán. Kéreg volt a havon, amit minden egyes lépésével fel kellett törnie, és az előrehaladás olyan nehéz volt, mintha mély vízben lépdelt volna. Kétszer elesett, a hideg hólé becsorgott a csizmájába és az álnok szél szinte széttépte, mintha emberi tudattal rendelkezne és fejébe vette volna, hogy legyőzi őt. Mire leért a lejtőn és keresztülmászott egy hóakadályon a kétsávos országútra, mely egyik irányba Arrowhead felé, a másik irányba Big Bear felé vezetett, a nadrágja és kabátja keményre fagyott, a lábai szinte merevek voltak a hidegtől, és majdnem öt percet vesztett.
A nemrég letakarított országút tiszta volt, kivéve a leheletfinomságú hókígyókat, melyek keresztülkúsztak az úton a légáramlatok segítségével. A vihar erősödött. A hópelyhek sokkal kisebbek lettek, mint mikor megérkezett, de kétszer olyan gyorsan hullottak alá, mint percekkel ezelőtt. Az utat nemsokára belepi a hó.
Stefan észrevett egy útjelző táblát az út szélén, melyen ez állt: Arrowhead-tó, 1,6 kilométer, és döbbenten fedezte fel, hogy mennyivel messzebb van Laurától, mint gondolta.
Hunyorogva a széltől észak felé néz, egy pislákoló lámpa fényét pillantotta meg a komor, acélszürke délutánban: egy földszintes házat és parkoló autókat úgy két kilométerrel arrébb, a jobb oldalon. Nyomban elindult ebbe az irányba, fejét lehajtva, hogy védje az arcát a szél jeges harapásaitól.
Meg kellett találnia az autót. Laurának kevesebb mint fél órája volt az életben maradáshoz, és tizenöt kilométerre volt tőle.

3.

Öt hónappal az első randevújuk és hat héttel azután, hogy leállamvizsgázott, 1977. július 16-án Laura hozzáment Danny Packardhoz egy szűk körű ceremónia keretében, Danny kamarájának egyik bírója előtt. Mindössze két ember volt jelen, a két tanú: Danny apja, Sam Packard és Thelma Ackerson.
Sam egy jóképű, deres halántékú férfi volt, aki fia mellett törpének tűnt százhetvenöt centis magasságával. A rövid ceremónia alatt végig könnyezett, és Danny állandóan kérdezgette:
– Jól vagy, apu?
Sam bólintott, kifújta az orrát és mondta, hogy folytassák, de egy pillanattal később újra sírni kezdett, és Danny megkérdezte, hogy jól van-e, és Sam kifújta az orrát, mintha a libák párzási hívójelét utánozta volna. A bíró így szólt:
– Fiam, az apád könnyei örömkönnyek, tehát jó lenne, ha haladhatnánk a ceremóniával. Ma még két párt kell összeadnom.
Még ha a vőlegény apja nem is lett volna ilyen érzelgős, és még ha a vőlegény nem is lett volna egy őzikeszívvel megáldott óriás, az esküvőjük akkor is emlékezetes maradt Thelma miatt. Thelma furcsán bozontosra vágatta a haját és a frufruját lilára festette. A nyár közepén – és még az esküvőn is – piros, magas sarkú cipőt viselt, fekete, testhez simuló nadrágot és rongyos (szándékosan rongyossá tett), fekete blúzt, melyet a derekánál öv helyett egy hétköznapi acéllánc fogott össze. Szemét rikító lilára, ajkát vérvörösre festette, és az egyik füléből egy horgot formáló fülbevaló lógott.
A ceremónia után, míg Danny váltott néhány szót az apjával, Thelma egy sarokba húzta Laurát, és elmagyarázta neki, hogy miért néz így ki.
– Ezt úgy hívják, hogy punk stílus, és ez a legújabb dolog Angliában. Itt még senki nem követi. Valójában Angliában is csak nagyon kevesen, de néhány éven belül mindenki így fog öltözni. Nekem nagyon jól jött. Őrülten nézek ki, és így az emberek azonnal nevetni kezdenek, amikor a színpadra lépek. És nekem is tetszik. De tényleg, Shane. Nem igazán szépülök ahogy öregszem. Ha a csúnyáknak lenne egy jótékonysági szervezete, én lennék a reklámemberük. De a két legjobb dolog a punk stílusban, hogy elbújhatsz az extravagáns frizura és smink mögé, így senki nem látja milyen csúnya vagy, és különben is furcsának kell látszanod. Jézusom, Shane, Danny jó nagy fickó. Annyit meséltél nekem róla a telefonban, de azt egyszer sem mondtad, hogy ilyen hatalmas. Öltöztesd be Godzilla jelmezbe, engedd szabadon New Yorkban, filmezd le az eredményt, és kész a vagyonokat hozó film, anélkül hogy rengeteg pénzért miniatűr díszletet kellett volna építened. Szóval szereted őt, mi?
– Csodálom őt – válaszolta Laura. – Ugyanolyan gyengéd, mint amilyen nagy, talán a sok erőszak miatt, amit életében látott Vietnamban és máshol, vagy egyszerűen mindig ilyen jó szíve volt. Danny nagyon édes, Thelma, és figyelmes, és azt mondja, én vagyok az egyik legjobb író, akit valaha olvasott.
– És amikor elkezdett neked békákat küldözgetni, azt hitted, hogy pszichopata.
– Egy kis tévedés mindenkivel megesik.
Két egyenruhás rendőr haladt el mellettük a bíróság folyosóján, és egy szakállas férfit vezettek bilincsbe verve az egyik bírósági terembe. A fogoly, ahogy elhaladt mellettük, Thelmára nézett és így szólt:
– Hé, mama, nem jössz egy menetre?
– Aha! Az ackersoni vonzerő – mondta Thelma Laurának. – Neked van egy pasid, aki egy görög isten és egy plüssmackó keveréke, én pedig gusztustalan ajánlatokat kapok a társadalom söpredékétől. De ha jobban belegondolok, még ilyen sem nagyon történt velem, szóval lehet, hogy eljött az én időm.
– Alábecsülöd magad, Thelma. Mindig is ilyen voltál. Egy nagyszerű fickó felfedezi majd, hogy mekkora kincs vagy.
– Persze, majd ha piros hó esik.
– Nem. Egy nap te is olyan boldog leszel, mint én. Tudom. Ez a végzeted, Thelma.
– Te jó ég, Shane! Kezdesz fanatikus optimista lenni! Mi van a villámlással? Mi van azokkal a komoly, mély beszélgetésekkel, amiket Caswellben a szobánk padlóján folytattunk, emlékszel? Megbeszéltük, hogy az élet csupán egy abszurd komédia, melybe időről időre hirtelen belehasít a tragédia villámcsapása, azért hogy a történetet kiegyensúlyozza, és hogy a börleszk még komikusabb legyen.
– Talán az én életembe többé nem csap be ez a villám – mondta Laura.
Thelma bámulta őt.
– Én ismerlek, Shane, és azt is tudom, hogy te felfogod, milyen érzelmi kockázatot vállalsz azzal, hogy egyáltalán boldog akarsz lenni. Remélem igazad van, kölyök, és fogadok, hogy igazad van. Fogadok, hogy nem lesz több villámcsapás az életedben.
– Köszönöm, Thelma.
– És azt hiszem a te Dannyd egy tündér, egy kincs. De mondok neked valamit, ami sokkal többet jelent, mint az én véleményem: Ruthie is szerette volna Dannyt; Ruthie azt mondta volna, hogy tökéletes.
Szorosan megölelték egymást, és egy pillanatra megint kislányok voltak, tele abszurd bizalommal, de egyúttal félve a vak sorstól, mely közösen megélt kamaszkorukat alakította.

Július 24-én, vasárnap, amikor visszajöttek egyhetes nászútjukról Santa Barbaráról, elmentek bevásárolni, aztán együtt főztek vacsorát – salátát, fekete kenyeret, fagyasztott húsgolyókat és spagettit – a tustini lakásban. Laura felmondta a bérletét a lakásnak, ahol addig lakott, és Dannyhez költözött pár nappal az esküvőjük előtt. Úgy tervezték, hogy kettő, talán három évig maradnak ebben a lakásban. Olyan sokat beszéltek a közös jövőjükről, és olyan részletességgel, hogy a két szó – A Terv – úgy fészkelte be magát az agyukba, mintha egy kozmikus tulajdonos kezelési útmutatójáról beszéltek volna, melyet a házasságukkal együtt kaptak, és mely pontos képet ad közös jövőjükről, mint férj és feleség.) Tehát kettő vagy talán három év múlva ki tudják majd fizetni a nekik megfelelő házat anélkül, hogy Danny befektetéseihez kellene nyúlniuk, és majd akkor költöznek el.
A konyhában lévő kis asztalnál ebédeltek, ahonnan kilátásuk nyílt a hátsó kertben lévő királypálmákra, melyeket a késő délutáni napsugarak aranyfényükkel vontak körül. Megtárgyalták A Terv kulcsfontosságú részeit, mely szerint Danny tartja el őket, míg Laura otthon marad és megírja első regényét.
– Mikor majd szemtelenül gazdag és híres leszel – mondta Danny, miközben spagettit tekert a villájára –, felhagyok a brókerkedéssel, és a saját pénzünkkel fogok gazdálkodni.
– Mi van, ha soha nem leszek híres és gazdag?
– De leszel.
– Mi van, ha ki sem adják a könyvemet?
– Akkor elválok tőled.
Laura hozzávágott egy kenyérgalacsint.
– Szemét!
– Fúria!
– Kérsz még húsgolyót?
– Nem, ha dobni akarod.
– Már elszállt a haragom. Jó húsgolyót tudok csinálni, mi?
– Kitűnőt – helyeselt Danny.
– Ezt meg kell ünnepelnünk, nem gondolod? Azt, hogy van egy feleséged, aki jó húsgolyót tud csinálni.
– Határozottan így gondolom.
– Akkor szeretkezzünk!
– A vacsora közepén? – kérdezte Danny.
– Nem, az ágyban.
Laura hátratolta a székét, és felállt.
– Gyerünk! A vacsorát bármikor fel lehet melegíteni.
Házasságuk első évében gyakran szeretkeztek, és együttléteikben Laura nem csak szexuális szabadságot talált, hanem valami sokkal többet, mint amire számított. Amikor Dannyvel volt, és az átölelte őt, olyan közel érezte magát hozzá, mintha egy ember lennének, egy test, egy lélek, egy szellem és egy álom. Teljes szívéből szerette őt, igen, de az egységérzet több volt, mint szerelem, vagy legalább is más. Mire elérkeztek első karácsonyukhoz, Laura rájött, hogy amit érzett, az a valakihez tartozás érzése, amit már nagyon rég nem érzett, az érzés, hogy családja van; hiszen Danny volt a férje és ő a felesége, és egy nap az ő szövetségükből gyerekek születnek – két-három év múlva A Terv szerint –, és a család óvó kötelékében sehol máshol nem található béke honol.
Azt hitte, hogy az állandó boldogságban, harmóniában és biztonságban való élet és munka mentális letargiához vezet majd, hogy az írásai kárt szenvednek majd a túl sok boldogságtól, hogy szüksége van rosszabb periódusokra, hogy az írásában megmaradjon az élet. De az elmélet, hogy egy művésznek szenvednie kell, hogy a legjobbat hozhassa ki magából, fiatalságának és tapasztalatlanságának tévedése volt. Minél boldogabb lett, annál jobban írt.
Hat héttel első házassági évfordulójuk előtt Laura befejezte első regényét, Jerikói éjszakák címmel, és küldött egy másolatot a New York-i irodalmi ügynöknek, Spencer Keene-nek, aki kedvező választ adott az egy hónappal ezelőtt megírt érdeklődő levélre. Két héttel később Keene telefonált, hogy elvállalja a könyv képviseletét, és gyors sikerre számít, valamint nagy jövőt jósol Laurának mint regényírónak. Még az ügynököt is meglepte, olyan gyorsan sikerült eladnia a könyvet az első kiadónak, akinek megmutatta, a Vikingnek, egy szerény, de tökéletesen elfogadható előlegért, tizenötezer dollárért, és a megállapodást 1978. július 14-én, pénteken aláírták, két nappal Laura és Danny házassági évfordulója előtt.

4.

A hely, amit még föntről látott, egy étterem volt és kávézó, hatalmas fenyők árnyékában. A fák vagy hatvan méter magasan tornyosultak az épület fölé, és tizenöt centis tobozcsomók lógtak az ágaikon, melyek meghajoltak az iménti vihar során rájuk hullott hó súlyától. A földszintes házat deszkából építették; annyira körül volt véve fákkal mindhárom oldalról, hogy a tetején több volt a fenyőtű, mint a hó. Az ablakok vagy párásak voltak, vagy jégvirágtól homályosak, és a belülről jövő világosság hangulatos, szórt fénnyé olvadt az üvegen lévő filmrétegen keresztül.
A ház előtti parkolóban két dzsip, két kisteherautó és egy Thunderbird parkolt. Megnyugodva, hogy senki nem láthatja meg a kávézó ablakain keresztül, Stefan egyenesen az egyik dzsiphez ment, megpróbálta kinyitni, az ajtót nyitva találta, így aztán beszállt a kormány mögé és becsukta maga mögött az ajtót.
Elővette a Walther PPK/S. 380-as pisztolyát a kabátja alóli pisztolytokból, és az anyósülésre tette maga mellé.
A lábai fájdalmasan átfagytak, és szerette volna kiüríteni a havat a csizmáiból. De késésben volt, és az eredeti terve már így is felborult, ezért nem mert egy percet sem vesztegetni. Mindemellett pedig, ha fájnak a lábai, az azt jelenti, hogy még nem fagytak le; tehát még nem kellett attól tartania, hogy elfagytak a lábai.
Az indítókulcs nem volt a gyújtásban. Hátratolta az ülést, lehajolt, matatott a műszerfal alatt, megtalálta a zsinórokat, és elindította a motort.
Stefan éppen felült, amikor a dzsip sörszagú tulajdonosa kinyitotta az ajtót.
– Hé, mi a fenét csinálsz te itt, kispajtás?
A hófedte parkoló többi része továbbra is elhagyatott volt. Egyedül voltak.
Laura huszonöt percen belül meghal.
A dzsip tulajdonosa kirángatta őt a kocsiból, és Stefan hagyta, miközben a pisztolyáért még hátranyúlt, sőt kifejezetten segítette a férfit, hogy az megragadhassa, és tántorgó ellenfelével végül a földre esett úgy, hogy ő került felülre. Ekkor a pisztolya csövét a férfi állához nyomta.
– Jézusom, Mr.! Ne öljön meg!
– Most szépen felállunk. Lassan, csak semmi hirtelen mozdulat!
Amikor ismét talpon voltak, Stefan a fickó mögé lépett, gyorsan megfordította a pisztolyt a kezében, mintegy ütőként használta, és lesújtott egyszer, elég erősen ahhoz, hogy a férfi elveszítse az eszméletét, de semmi maradandó sérülést ne szenvedjen. A dzsip tulajdonosa összeesett, és lent is maradt mozdulatlanul.
Stefan a kávézó felé pillantott. Senki más nem jött ki. Közeledő autó hangját sem hallotta, bár lehet, hogy csak a szél süvítése miatt.
Stefan eltette a pisztolyát kabátja mély zsebébe és az eszméletlen embert a legközelebbi járműhöz, a Thunderbird-höz vonszolta. Ez sem volt bezárva. Beemelte a fickót a hátsó ülésre, majd becsukta az ajtót, és visszasietett a dzsiphez. A hó egyre erősebben esett.
A motor ezalatt leállt. Stefan újraindította.
Ahogy sebességbe tette a kocsit és az út felé irányította, a szél süvített a mellette lévő ablaknál. Egyre sűrűbben esett, hóvihar volt, és a tomboló szél a tegnapi havat szikrázó tölcsérekké korbácsolta fel. Az óriás, árnyba pólyált fenyők hajlongtak és reszkettek a tél támadásától.
Laura alig több mint húsz percig élhet.

5.

A Jerikói éjszakák kiadásáról szóló szerződést és házasságuk első évének kimondhatatlan harmóniáját azzal ünnepelték, hogy házassági évfordulójukon egyik kedvenc helyükre, Disneylandbe mentek. Az ég kék volt és tiszta; a levegő száraz volt és forró. Szinte megfeledkezve a nyári tömegről, felültek a "Karibi Kalózhajóra", lefényképeszkedtek Mickey Mouse-szal, elszédültek a forgó teáscsészékben, lerajzoltatták magukat egy karikaturistával, hot dogot, fagylaltot és csokiba mártott fagyasztott banánt ettek, és este táncoltak egy dixielandegyüttes zenéjére a New Orleans téren.
Miután beesteledett, a park még varázslatosabb lett, és harmadszor is felültek Mark Twain lapátkerekes gőzhajójára, amely Tom Sawyer szigete körül hajózott körbe. A teraszon álltak, a felső szinten, a hajóorrhoz közel és átkarolták egymást. Danny megszólalt:
– Tudod miért szeretjük ezt a helyet ennyire? Mert ez a világ része, de mégis el van szeparálva a világtól. Mint a mi házasságunk.
Később, eperfagylaltot szopogatva a Szegfű Pavilonban, egy fenyőfaégőkkel feldíszített fa alatti asztalnál ülve, Laura szólalt meg:
– Tizenötezer dollár egy évi munkáért..., hát nem egy vagyon.
– De nem is éhbér.
Daniel félretolta fagylaltját, előrehajolt, eltolta Lauráét is, és megfogta a kezét.
– A pénz jönni fog majd, mert nagyszerű író vagy, de engem nem a pénz érdekel. Engem az érdekel, hogy van benned valami különleges, amit megoszthatsz az emberekkel. Nem. Nem egészen ezt akartam mondani. Nem "van benned valami különleges", te vagy különleges. Én értem mit akarok, de nem tudom elmondani. Én tudom, hogy ha az, ami te vagy, eljut másokhoz, annyi reményt és örömet visz az emberek életébe, akár messzi földekre is, mint amennyit nekem hoz itt, melletted.
Laura a szeme sarkában hirtelen megjelenő könnyeket törölgetve, csak ennyit mondott:
– Szeretlek.
Tíz hónappal később, 1979 májusában kiadták a Jerikói éjszakákat.
Danny ragaszkodott hozzá, hogy a leánykori nevét használja, mert tudta, hogy Laura a hosszú, nehéz éveken keresztül McIlroyban és Caswellben azért is szenvedett, mert el akart érni valamit az életben, mintegy beteljesítendő az apja végakaratát, és talán az anyjáét is, akit soha nem ismert. A könyvből csak néhány példányt adtak el, egyik könyvklub sem választotta be repertoárjába, és csupán papírkötéses könyvként adta ki a Viking egy kevés előlegért.
– Semmi baj – mondta Danny. A siker jönni fog idővel. Jönni fog. Azért, ami vagy.
Akkora már Laura jócskán belemerült második regénye, a Shadrach írásába. Napi tíz órát, heti hat napot dolgozva, júliusra kész is volt a művel.
Pénteken küldött egy másolatot Spencer Keene-nek New Yorkba, és az eredeti kéziratot Dannynek adta. Danny olvasta el előbb. Korán abbahagyta a munkát, és már egy órakor nekiült olvasni a könyvet először a nappaliban lévő karosszékben, aztán a hálószobába ment, aludt négy órát, és szombat délelőtt tíz órakor már ismét ott ült a nappaliban, és a könyv kétharmadán túl volt. Nem beszélt róla egy szót sem.
– Addig nem, míg ki nem olvastam. Nem lenne tisztességes veled szemben, ha elkezdeném elemezni a művedet, és véleményt mondanék, mielőtt befejeztem volna az olvasást, amíg meg nem néztem, mi a te elképzelésed, és velem szemben sem lenne korrekt, mert miközben megtárgyalnánk, biztos hogy elárulnál egy-két fordulatot.
Laura folyamatosan figyelte őt, vajon összehúzza-e a szemöldökét, mosolyog-e vagy reagál-e valahogy az olvasottakra, és amikor Danny arca megrezdült, rögtön aggódni kezdett, hogy netán nemtetszését fejezi ki. Szombat délelőtt fél tizenegyre Laura már nem bírt tovább a lakásban maradni, így aztán kocsiba ült, elhajtott a Déli Part Bevásárlóközpontba, könyvesboltokban nézelődött, korán megebédelt, bár nem volt éhes, a Westminster Bevásárlóközpontba ment aztán, kirakatokat nézegetett, evett egy tölcséres fagyasztott joghurtot, elment a Orange Bevásárlóközpontba, benézett néhány boltba, vett egy szelet süteményt és megette a felét.
– Shane – mondta magában –, menj haza, mert különben akkora leszel vacsoraidőre, mint Orson Welles.
Ahogy leparkolt a házuk garázsában, Laura látta, hogy Danny kocsija nincs a helyén. Mikor bement a lakásba, szólongatta Dannyt, de az nem válaszolt.
A Shadrach kézirata az ebédlőasztalon feküdt. Valami üzenetet keresett, de nem volt semmilyen üzenet.
– Oh, istenem! – sóhajtott Laura.
A könyv rossz volt. Unalmas volt. Szörnyű. Egy olvashatatlan mondattömeg. Szegény Danny elment valahova, hogy bedobjon egy-két sört, amiből majd bátorságot merít, hogy megmondja neki, vízvezeték-szerelést kellett volna tanulnia, amíg még elég fiatal volt, hogy új szakmát tanuljon.
Hányingere lett. A fürdőszobába rohant, de addigra elmúlt. Megmosta az arcát hideg vízzel.
A műve egy olvashatatlan szemét.
Rendben, együtt kell ezzel élnie. Ő azt hitte, hogy a Shadrach elég jól sikerült, jobban, mint a Jerikói éjszakák, de nyilvánvalóan tévedett. Szóval ír egy másik könyvet.
A konyhába ment és kinyitott egy konyakos üveget. Még csak két kortyot ivott, amikor Danny hazajött, kezében egy kosárlabda méretű csomaggal. A kézirat mellé tette az ebédlőasztalra, és ünnepélyesen Laurára nézett.
– Ez a tiéd!
Nem törődve a dobozzal, Laura így szólt:
– Hallgatlak!
– Először nyisd ki az ajándékodat!
– Oh, istenem. Ennyire rossz? Annyira rossz, hogy meg kell vigasztalnod egy ajándékkal? Mondd meg! Fel tudom dolgozni. Várj! Hadd üljek le.
Kihúzott egy széket és leült.
– Na, gyerünk te nagy legény! Húzz be egyet! Én egy túlélő vagyok.
– Túldramatizálod a dolgot, Laura.
– Mit mondasz? Hogy túl melodramatikus a könyv?
– Nem a könyv. Te. Ebben a pillanatban. De az isten szerelmére, abbahagynád végre ezt az összetört fiatal művész című előadást és kinyitnád a csomagot?
– Rendben, rendben. Ha mindenképp ki kell nyitnom, mielőtt beszélsz, hát kinyitom azt a hülye csomagot.
Laura az ölébe vette a dobozt – nehéz volt –, és feltépte a szalagot, miközben Danny kihúzott egy széket, és leült vele szembe, hogy nézze őt.
A doboz egy drága boltból való volt, de Laura nem volt felkészülve arra, amit benne talál: egy nagy, csodaszép Lalique-tál; átlátszó, kivéve a két fülét, amelyek részben zöldek, részben opálkristályok voltak; mindkét fül két-két ugró békát formált.
Laura tágra meredt szemmel nézett fel Dannyre.
– Danny, én még soha nem láttam ehhez hasonlót sem. Ez a legszebb dolog, amit valaha kaptam.
– Tehát tetszik?
– Te jó ég! Mennyibe került ez?
– Háromezer.
– Danny, ezt nem engedhetjük meg magunknak!
– De bizony.
– Nem, tényleg nem. Csak azért, mert írtam egy pocsék könyvet, és meg akarsz vigasztalni.
– Nem pocsék a könyv, amit írtál. Egy négy békás könyvet írtál. Négy békát érő könyvet, ha egytől négy békáig osztályozunk, mert hogy ez a legjobb könyved. Megengedhetjük magunknak ezt a tálat, és pontosan azért, mert megírtad a Shadrach-t. Ez a könyv gyönyörű, Laura, határozottan jobb, mint az előző, és azért gyönyörű, mert te vagy benne. Ez a könyv te vagy, és ezért ragyogó.
Izgalmában és nagy lelkesedésében, hogy megölelje Dannyt, Laura majdnem leejtette a háromezer dolláros tálat.

6.

Mostanra friss hóréteg borította az országutat. A dzsip négykerék-meghajtású volt, és hólánccal is felszerelték, így Stefan a rossz útviszonyok ellenére is meglehetősen jól tudott haladni vele.
Úgy becsülte meg, hogy a kávézó, ahonnan a dzsipet lopta, körülbelül tizenhat kilométerre van a Packard-háztól, mely a 330-as úttól dél felé, néhány kilométerre Big Beartől helyezkedett el. A hegyi utak szűkek voltak és kanyargósak, tele hirtelen lejtőkkel és emelkedőkkel, és a szakadó hóban rosszul lehetett látni, ezért átlagosan 60 kilométer/órás sebességgel haladt. Nem kockáztathatta meg, hogy gyorsabban vagy felelőtlenebbül vezet, mert mi hasznára lenne Laurának, Dannynek és Chrisnek, ha az árokba borulna a dzsippel és meghalna. Azonban ezzel a sebességgel csak tíz perccel azután fog odaérkezni a házukhoz, hogy elmentek.
Az volt a szándéka, hogy még otthon feltartóztatja őket, addig amíg elmúlik a veszély. Ez a terv azonban már nem volt kivitelezhető.
A januári égbolt olyan alacsonyra süllyedt a vihar súlya alatt, hogy egy vonalba került a hófedte örökzöldek csúcsaival, amelyek két oldalról körülvették az országutat. Szél rázta a fákat, és dörömbölt a dzsip karosszériáján. A hó ráfagyott az ablaktörlőkre, ezért bekapcsolta az ablakfűtést, és a kormányra dőlt, hogy keresztüllásson a jeges üvegen.
Mikor legközelebb az órájára nézett, látta, hogy kevesebb mint tíz perce van. Laura, Danny és Chris be fognak szállni a Chevrolet Blazerükbe. Lehet, hogy el is hajtanak.
Az országúton kell feltartóztatnia őket, tizedmásodpercekkel a halál előtt.
Próbált egy kicsit gyorsabban menni, úgy hogy azért ne pörögjenek ki a kerekek, és ő ne zuhanjon a szakadékba.

7.

Öt héttel azután, hogy Dannytől megkapta a Lalique-tálat, 1979. augusztus 15-én, pár perccel déli tizenkettő után, Laura a konyhában állt és épp egy konzerv csirkelevest melegített fel, amikor Spencer Keene, a New Yorki-i könyvügynöke felhívta. A Vikingnek nagyon tetszett a Shadrach, és százezer dollárt kínál érte.
– Dollárt?
– Persze, hogy dollárt – mondta Keene. Mit gondolt, hogy orosz rubelt? Mire telne abból? Talán egy kalapra?
– Oh, istenem! – sóhajtott Laura, miközben a konyhaszekrényre kellett támaszkodnia, mert hirtelen elgyengültek a lábai.
– Laura, drágám, csak ön tudhatja mi a legjobb önnek, de ha nem hajlandók ezt az összeget egy aukción kikiáltási árnak tekinteni, szeretném, ha meggondolná, hogy visszautasítsa az ajánlatukat – szólt Keene.
– Visszautasítsak százezer dollárt? – kérdezte Laura hitetlenkedve.
– El akarom küldeni a könyvét még hat-nyolc kiadónak, kijelölni egy aukciós napot, megnézni mi történik. Azt hiszem, tudom mi fog történni, Laura, azt hiszem, mindannyian ugyanúgy imádni fogják a könyvet, ahogy én. Másrészről... talán nem. Ez egy nehéz döntés, úgyhogy legjobb lenne, ha gondolkodna rajta egy kicsit, mielőtt válaszol nekem.
Abban a pillanatban, hogy Keene lerakta a kagylót, Laura azonnal felhívta Dannyt a munkahelyén és beszámolt neki az ajánlatról.
– Ha nem engedik meg, hogy kikiáltási ár legyen a százezer, ne add nekik oda – mondta Danny.
– De, Danny, megengedhetjük mi azt magunknak? Úgy értem az autóm tizenegy éves, és szinte szétesik. A tied majdnem négyéves.
– Ide hallgass! Mit mondtam neked erről a könyvről? Nem mondtam neked, hogy ez a könyv te vagy, a tükörképe annak, amit megtestesítesz?
– Édes vagy, de...
– Ne fogadd el, Laura! Ide hallgass! Te azt hiszed, hogy kevesellni százezer dollárt olyan, mintha a jó szerencse minden istenségét arcul köpnénk; mintha szinte hívnánk a villámlást, amiről beszéltél nekem. De te megdolgoztál ezért a pénzért, és a sors nem fog megfosztani tőle.
Laura felhívta Spencer Keene-t, és megmondta neki hogyan döntött.
Izgatottan, idegesen, már most vágyódva a százezer dollár után, Laura visszament a dolgozószobájába, leült az írógépe elé, egy ideig bámulta a félig kész novellát, míg rá nem jött, hogy a csirkeleves szagát érzi, amit a tűzhelyen felejtett. A konyhába rohant, és látta, hogy a lábosban mindössze egy centi leves maradt, mert a többi elpárolgott; égett tésztadarabok tapadtak a lábos aljához.
Kettő óra tíz perckor, New York-i idő szerint öt óra tíz perckor Spencer ismét telefonált, hogy megmondja, a Viking belement, hogy százezer dollár legyen a kikiáltási ár.
– Mostantól ez a minimum, amit a Shadrach-ért kaphat. Százezer dollár. Azt hiszem, szeptember huszonhatodikára írom ki az aukciót. Nagy nap lesz ez! Érzem.
Laura a délután hátralévő részét próbálta bizakodva eltölteni, de nem tudott szabadulni az aggodalmától. A Shadrach már most nagy siker, függetlenül attól, hogy mi történik az aukción. Semmi oka nem volt az aggodalomra, mégsem tudott felhagyni vele.
Danny e napon egy üveg pezsgővel, egy csokor rózsával és egy doboz bonbonnal jött haza a munkából. A kanapén ültek, csokit majszoltak, pezsgőt kortyolgattak és a jövőről beszélgettek, ami fényesnek tűnt; Laura aggodalma mégsem múlt el. Végül megszólalt:
– Nem kell nekem se csoki, se rózsa, se pezsgő, se százezer dollár. Nekem te kellesz! Vigyél az ágyba! Hosszan szeretkeztek. A késő nyári nap lassan eltűnt az ablakból és a sötétség már átvette a helyét, amikor édeskimerülten megpihentek. Mellette fekve a sötétben, Danny megcsókolta Laura mellét, nyakát, szemét és végül az ajkát. Laura észrevette, hogy már nem is aggódik. Nem a szexuális kielégülés oldotta fel a szorongását. Az intimitás, a teljes odaadás és a közös álmok és remények bizonyultak az igazi gyógyszernek; a nagyszerű érzés, hogy családja van, hogy Danny vele van, olyan volt, mint egy talizmán, mely a rossz sorsot távol tartja tőle.

Szeptember 26-án, szerdán Danny szabadságot vett ki, hogy Laura mellett legyen, mikor megkapják a hírt New Yorkból.
Reggel fél nyolckor, New York-i idő szerint fél tizenegykor Spencer Keene telefonált, hogy a Random Kiadó már a kikiáltási ár fölé licitált.
– Százhuszonötezer, és haladunk fölfelé. Két órával később ismét telefonált.
– Most mindenki ebédel, úgyhogy egy kis szünetet tartunk. Ebben a pillanatban háromszázötvenezernél tartunk, de hat kiadó még mindig versenyben van.
– Háromszázötvenezer? – ismételte meg Laura. Danny épp a reggeli edényeket mosogatta, és elejtett egy tányért.
Laura amikor letette a kagylót, Dannyre nézett, aki vigyorgott, majd így szólt:
– Jól emlékszem, hogy ez az a könyv, amiről azt hitted, hogy egy olvashatatlan szemét?
Négy órával később, amikor az ebédlőasztalnál ültek és úgy tettek, mintha a römizésre koncentrálnának, Spencer Keene ismét telefonált. Danny kikísérte Laurát a konyhába, hogy hallja a beszélgetést.
– Ül, drágám? – kérdezte Keene.
– Készen állok, Spencer. Nincs szükségem székre. Hallgatom.
– Vége. Simon és Schuster. Egymillió-kétszázhuszonötezer dollár.
Elgyengülve a döbbenettől, remegő hangon még tíz percig beszélt Keene-nel, és amikor letette a kagylót, nem emlékezett semmire biztosan, amiről az összeg után még beszéltek. Danny várakozva nézett rá, és Laura rádöbbent, hogy Danny nem tudja miről folyt a szó. Laura elmondta a vevő nevét és az ajánlatot.
Egy pillanatig szó nélkül bámulták egymást. Aztán Laura megszólalt:
– Azt hiszem, most már megengedhetjük magunknak, hogy gyerekünk legyen.

8.

Stefan felért egy hegy tetejére, és az előtte lévő nyolcszáz méteres hófedte útszakaszt nézte, ahol majd megtörténik. Bal oldalán, a dél felé tartó sávon túl, a fák borította meredek hegyoldal látszott. A jobbján, az észak felé tartó sáv mellett, a hegyoldal völgyszorossá szűkült össze. Nem volt sehol védőkorlát, mely megvédte volna az erre utazót a halálos zuhanástól.
A lejtő alján az út balra fordult és eltűnt a szem elől. E kanyar és a hegygerinc között, ahova épp az imént ért fel, a kétsávos úton egy lélek sem volt.
Az órája szerint Laura egy percen belül meghal. Maximum kettő.
Hirtelen rájött, hogy meg sem kellett volna próbálnia elérni Lauráék házához, legalábbis nem így, hogy késésben volt. Ehelyett le kellett volna mondani az elképzelésről, hogy feltartóztatja Packardékat és inkább a Robertsonék autóját kellett volna azonosítania és megállítani még feljebb, az Arrowhead felé vezető úton. Ez ugyanolyan jó lett volna.
Most már túl késő.
Stefannak nem volt ideje, hogy visszamenjen, és azt sem kockáztathatta meg, hogy továbbhalad északnak, Packardék felé. A katasztrófa rohamosan közeledett. Ha megpróbálna akár csak még egy kilométert tovább menni és megállítani őket, mielőtt elérkeznek e sorsszerű véghez, talán elérne a hegy aljához és elhaladna mellettük, ahogy az ellenkező irányba tartanak, ahol is nem tudna megfordulni és utolérni őket, hogy megállítsa autójukat, mielőtt Robertsonék beléjük nem hajtanak.
Óvatosan lefékezett, és leállította a kocsit az emelkedő sáv mellé, ott ahol kiszélesedett az út, olyan közel a szakadékhoz, hogy nem tudott kiszállni a vezető felőli oldalon. A szíve fájdalmasan kalapált, ahogy leparkolta a kocsit, behúzta a kéziféket, leállította a motort, átmászott a másik ülésre és kiszállt a kocsiból.
A szakadó hó és a jeges levegő csípte az arcát, és a hegyoldal egész felületén zúgott, süvített a szél, mintha sok hang lett volna, talán a görög mitológia három nővéréé, a Párkáké, ahogy kifigurázzák őt, amiért ilyen kétségbeesve próbálja megakadályozni azt, amit ők már elrendeltek.

9.

Miután megkapta a szerkesztői javaslatokat, Laura átolvasta a Shadrach-ot még egyszer, és egy-két javítás elvégzése után a végső verziót 1979 decemberének közepén adta át. A Simon és Schuster 1980 szeptemberére tervezte a megjelenést.
Olyan sűrű év volt ez mindkettőjüknek, hogy Laura alig tudott valamit az iráni túszdrámáról és elnökválasztásról, és még kevésbé értesült a rengeteg tűzesetről, repülőszerencsétlenségről, tömeggyilkosságokról, árvizekről, földrengésekről és más tragédiákról, melyek a híradásokban szerepeltek. Ebben az évben halt meg a nyuluk. Szintén ez évben vették meg első házukat, egy négyszobás, két és fél fürdőszobás, spanyol stílusban épült házat a Orange Parkban, és költöztek ki a tustini lakásukból. Laura elkezdte harmadik regényét, az Arany szegélyt, és egy nap, mikor Danny megkérdezte hogy halad, csak annyit mondott: – Olvashatatlan szemét, mire Danny azt válaszolta, hogy – Ez nagyszerű!
Szeptember elsején, mikor megkapták a Shadrach-ból készülő film jogdíjáért járó pénzt az MGM-től, Danny felmondott a munkahelyén és Laura pénzügyi menedzsere lett. Szeptember 21-én, vasárnap, három héttel azután, hogy megjelent a boltok polcain, a Shadrach a New York Times bestsellerlistájának tizenkettedik helyére került. 1980. október 5-én, mikor Laura életet adott Christopher Robert Packardnak, a Shadrach épp a harmadik utánnyomás alatt volt, és biztosan tartotta magát a bestsellerlista nyolcadik helyén, és a könyvmellékletben, Keene szavaival élve, "viharosan jó" kritikát kapott.
A kisfiú délután két óra huszonhárom perckor látta meg a napvilágot, nagyobb vérmennyiség kíséretében, mint amekkora általában a világra segíti az újszülötteket. A fájdalmak és a vérzés miatt háromszor kellett vérátömlesztést adni Laurának a délután és az este folyamán. Azonban kellemesebb estéje volt, mint gondolta volna, és reggelre, bár kimerült volt és levert, de túl volt a veszélyen.
Másnap, látogatási időben, Thelma Ackerson jött be hozzá, hogy lássa az új jövevényt és az újdonsült kismamát. Még mindig punk stílusban öltözködött, a haja bal oldalon hosszú, egy fehér csíkkal a közepén, és rövid a jobb oldalon, csík nélkül. Beviharzott Laura szobájába, egyenesen Dannyhez ment, megölelte és így szólt:
– Jézusom, te aztán nagy vagy! Egy mutáns. Valld be, Packard, hogy az anyád talán emberi lény volt, de az apád egy grizzli medve.
Aztán Laura ágyához lépett, ahol Laura három nagy párnának támaszkodva ült, megpuszilta a homlokát, aztán az arcát.
– Először a csecsemőszobához mentem, mielőtt idejöttem, vetettem egy pillantást Christopher Robertre az üvegen keresztül, és hát csodálatos. De azt hiszem, gyerekek, szükségetek is lesz a milliókra, amit a könyvekből összeszedtek, mert a kölyök az apjára fog hasonlítani, és harmincezret fogtok költeni majd havonta kajára. Amíg meg nem nevelitek, a bútoraitokat fogja enni.
– Örülök, hogy itt vagy, Thelma – szólt Laura.
– Gondolod, hogy kihagynám ezt az egészet? Talán ha egy a maffia birtokában lévő klubban játszanék és le kellene mondanom a műsorom egy részét, na talán akkor kihagynám, mert ha nem tartod be a szerződést ezekkel a fickókkal, levágják a hüvelykujjadat és feldugják a fenekedbe. De Mississippitől nyugatra voltam, mikor tegnap éjjel megkaptam a hírt, és csak egy atomháború vagy egy randevú Paul McCartneyval tarthatott volna vissza.
Majdnem két évvel ezelőtt Thelma végre fellépési lehetőséget kapott az Improv-ban, és nagy sikere volt. Kikötött egy ügynöknél, sorra kapta a fizetett fellépésekre a meghívásokat, eleinte lerobbant, harmadosztályú klubokba, később pedig már másodosztályúakba is országszerte. Laura és Danny kétszer átutaztak Los Angelesbe, hogy megnézzék az előadását, és Thelma pokolian mulatságos volt; saját számot írt magának, és azzal a komikus időzítéssel adta elő, amivel már gyerekkora óta rendelkezett, de csiszolódott az elmúlt évek alatt. Előadásának volt egy szokatlan aspektusa, amitől vagy nemzeti híresség lesz, vagy eltűnik a süllyesztőben: vicceit egyfajta melankólia jellemezte, az élet tragikusságának érzete, melyet humorral keresztezett. Valójában hasonlított Laura regényeinek hangvételéhez, de ami megfelel a könyvolvasóknak, az nem biztos, hogy jó a közönségnek, akik azért fizettek, hogy hatalmasakat nevessenek. Most Thelma az ágytámlára támaszkodott, és figyelmesen szemügyre vette Laurát:
– Hé, sápadt vagy! És azok a karikák a szemed alatt...
– Thelma drágám, nem szívesen töröm össze az illúzióidat, de a gyereket nem a gólya hozza. Az anyának kell kinyomnia a saját méhéből, és az kemény munka.
Thelma a szemébe nézett, aztán Danny szemébe, aki az ágy másik feléhez ment, hogy fogja Laura kezét.
– Mi a baj?
Laura sóhajtott, megrándult a fájdalomtól, és változtatott a pózon, ahogy ült. Aztán így szólt Dannyhez:
– Látod, mondtam neked, hogy ez egy véreb.
– Nem volt könnyű terhesség, igaz? – kérdezősködött tovább Thelma.
– A terhesség elég könnyű volt – mondta Laura. – A szüléssel voltak problémák.
– Nem voltál... életveszélyben, vagy ilyesmi, Shane?
– Nem, nem, nem – válaszolta Laura, és Danny erősen megszorította a kezét. – Semmi ilyen drámai dologról nincs szó. Már a kezdetektől tudtuk, hogy lesz majd egy kis nehézség menet közben, de megtaláltuk a legjobb orvost, és ő mindig figyelt rám. Csak... nem lehet több gyerekem. Christopher az első és utolsó.
Thelma Dannyre nézett, aztán Laurára, és halkan ennyit mondott:
– Sajnálom.
– Nincs semmi baj. Itt van nekünk a kis Chris, és ő gyönyörű – szólt Laura, és magára erőltetett egy mosolyt.
Zavaró csend következett ezután, amit Danny tört meg:
– Én még nem ebédeltem ma, és éhen halok. Leugrom a kávézóba egy fél órára.
Amikor Danny elment, Thelma megkérdezte:
– Ugye nem igazán éhes? Csak tudta, hogy akarunk egy kis női beszélgetést folytatni?
Laura mosolygott.
– Ő egy csodálatos ember.
Thelma leeresztette a rácsot az ágy egyik oldalán, és így szólt:
– Ha ideugrom és melléd ülök az ágyra, nem fogom összerázni a belső szerveidet, ugye, Shane? Nem fogsz hirtelen mindenhol összevérezni engem?
– Megpróbálom.
Thelma elhelyezkedett a magas kórházi ágyon. Mindkét kezével megfogta Laura egyik kezét.
– Ide figyelj! Olvastam a Shadrach-ot, és baromi jó. Minden író ilyet akar írni, és csak nagyon keveseknek sikerül.
– Édes vagy.
– Én kemény vagyok, cinikus és büszke. Ide hallgass! Komolyan beszélek. A könyved szenzációs. És láttam benne Bovine Bowmainet és Tammyt. És Boone-t, a pszichiátert. Mások a nevek, de felismertem őket. Nagyon jól leírtad őket, Shane. Istenem, néha mintha az egészet újra átéltem volna, a hideg futkározott végig a gerincemen annyira, hogy le kellett tennem a könyvet és sétálni egy kicsit a napon. És volt, amikor meg úgy nevettem, hogy kicsordultak a könnyeim.
Laurának minden porcikája fájt. Nem volt ereje, hogy odahajoljon a barátnőjéhez és átölelje, így csak ennyit mondott:
– Szeretlek, Thelma.
– Az Angolna persze nem volt benne.
– Őt megtartottam egy másik könyvbe.
– És én? A fenébe is! Én sem vagyok benne, pedig én vagyok a legszínesebb egyéniség, akit valaha ismertél.
– Neked egy külön könyvet tartogatok. Egy egészet.
– Tényleg?
– Igen. Nem azt, amelyiken épp most dolgozom, hanem a következőt.
– Ide figyelj, Shane! Jobban teszed, ha nagyszerűnek ábrázolsz, különben szétrúgom a fenekedet. Megértetted?
– Meg én!
Thelma az ajkát harapdálta, aztán megszólalt:
– Bele fogod...?
– Igen, bele fogom írni Ruthie-t is.
Egy ideig csendben voltak, és csak fogták egymás kezét.
Laura szemét könny homályosította el, de látta, hogy Thelma is nyeli vissza a könnyeit.
– Ne sírjunk! Le fog folyni az egész, gyönyörű punk szemfestékem.
Thelma felemelte az egyik lábát.
– Nagyon bizarr ez a csizma, vagy milyen? Fekete bőr, hegyes orr, szegecselt sarok. Úgy nézek ki, mint egy domina, nem?
– Amikor bejöttél, az volt az első gondolatom, hogy hány férfit korbácsoltál meg az utóbbi időben?
Thelma sóhajtott és erősen szipogott, hogy kitisztítsa az orrát.
– Shane, figyelj! És figyelj jól! A tehetséged talán értékesebb, mint gondolnád. Képes vagy megörökíteni emberek életét egy könyv oldalain, és mikor ezek az emberek meghalnak, az oldalak még mindig ott vannak, még mindig élnek. Érzéseket tudsz leírni, és bárki, bárhol kezébe veheti a könyvedet és érezheti ugyanezeket az érzéseket, meg tudod érinteni az emberek szívét, emlékeztetni tudsz rá minket, hogy mit jelent embernek lenni egy olyan világban, ahol egyre inkább a feledés a jellemző. Ehhez tehetség kell, s és ez okot ad arra, hogy élj, olyan okot, ami kevés embernek adatik meg. Szóval... nos, tudom mennyire szeretnél családot, három-négy gyereket, hiszen mondtad... szóval tudom mennyire fájhat most ez neked. De ott van neked Danny, Chris és ez a csodálatos tehetséged, és ez nagyon sok.
Laurának remegett a hangja:
– Néha... annyira félek.
– Mitől félsz, édesem?
– Nagy családot akartam, mert... akkor kisebb az esélye, hogy mindannyiukat elveszítem.
– Nem fogod őket elveszíteni.
– Így, hogy csak Chris meg Danny van... mi van, ha történik velük valami?
– Nem történik velük semmi.
– Akkor egyedül maradok.
– Semmi nem fog történni – ismételte Thelma.
– Valami, úgy tűnik, mindig történik. Ez az élet rendje.
Thelma hátrébb csúszott az ágyon, kinyújtózott Laura mellé és a vállára tette a fejét.
– Amikor azt mondtad, hogy nehéz szülés volt... és ahogy kinéztél, hogy olyan sápadt voltál... féltem. Persze vannak barátaim Los Angelesben, de mind olyan show-business típus. Te vagy az egyetlen igazi ember, akihez közel érzem magam, bár nem látjuk egymást túl sűrűn, és a gondolat, hogy majdnem...
– De nem.
– De megtörténhetett volna – nevetett keserűen Thelma. – A pokolba, Shane, aki egyszer árva, az mindig az marad, mi?
Laura megölelte és megsimogatta a haját.
Nem sokkal Chris első születésnapja után Laura befejezte az Arany szegély című könyvét. Tíz hónappal később kiadták, és a fia második születésnapjára, a könyv első volt a Times bestsellerlistáján, ami írói pályáján először fordult elő. Danny olyan szorgalommal, odafigyeléssel és ügyességgel menedzselte Laura bevételeit, hogy néhány éven belül, a komoly adóterhek ellenére, nemhogy gazdagok lettek, de nagyon gazdagok. Laura nem tudta mit gondoljon erről. Soha nem számított rá, hogy gazdag lesz. Amikor belegondolt irigylésre méltó körülményeibe, sem izgalomba nem jött, sem meg nem döbbent. Ugyanakkor a biztonság, amit a pénz nyújtott, kellemes volt; magabiztosságot adott. Olyan terveik azonban nem voltak, hogy kiköltöznek szép, négyszobás otthonukból, bár megengedhettek volna maguknak akár egy egész lakóparkot. A pénz ott volt, és ennyi az egész; nem sokat foglalkozott vele. Az életét nem a pénz töltötte ki; Danny és Chris jelentették az életet, és kisebb mértékben bár, de a könyvei.
Most, hogy gyereke volt, nem engedhette meg magának, hogy heti hatvan órát üljön a számítógépe előtt. Chris beszélt és járkált, és nem produkálta a szakkönyvekben leírt akaratosságot, megmagyarázhatatlan hangulatváltozást, ami e könyvek szerint normális jellemzője a két-három éves gyerekeknek. Öröm volt vele lenni, hiszen éles eszű, kíváncsi kisfiú volt. Laura annyi időt töltött vele, amennyit csak tudott. A Szenzációs Appleby ikrek, a negyedik regénye, csak két évvel az Arany szegély megjelenése után látott napvilágot, ám olvasóközönsége semmit nem csökkent, ami pedig gyakran megesik, ha egy író nem ad ki minden évben egy könyvet.
Október elsején, miközben a nappaliban ült Chrisszel és Dannyvel és a Gyalog kakukk című rajzfilmet nézték a tévében, Thelma telefonált Chicagóból és zokogott. Pedig az elmúlt négy évben, mióta Chris megszületett, Thelmának meredeken ívelt felfelé a karrierje. Nemegyszer Las Vegas-i kaszinókba is meghívták. (Hé, Shane, elég jó kell hogy legyek, mert a kis pincérnők itt mind szinte meztelenek, csak melltartó meg tanga van rajtuk, és a közönség mégis engem néz helyettük.) Az elmúlt évben szerepelt egy hatalmas show-ban, mint Dean Martin előprodukciója, majd négyszer is meghívták Johnny Carson Ma éjszaka című show-jába. Voltak arról is tárgyalások, hogy egy mozifilmet vagy tévésorozatot írnak köré, és úgy tűnt, kiegyensúlyozottan mozog a sztárok világában mint komikus. Most Chicagóban volt, ahol hamarosan egy fontos klub nyitó előadója lesz.
– Thelma? Mi a baj? – kérdezte Laura, akit teljesen felkészületlenül ért a zokogás,
– Csak... elolvastam az új könyvedet...
Laura nem tudta elképzelni, mi hatott ilyen erőteljesen Thelmára a Szenzációs Appleby ikrekben, aztán hirtelen eszébe jutott, hogy talán valami bántó volt Carrie és Sandra Appleby jellemábrázolásában. Bár az Appleby ikrek életének fontos eseményeit nem Thelma és Ruthie élete alapján mintázta, mégis: kétségtelen, hogy az Ackerson ikrek adták az alapötletet. Igen, igen, de mindkét lányt nagy szeretettel és sok humorral ábrázolta. Azért valahogy eldadogta Thelmának, mire gyanakszik. – Ó nem, dehogy vagyok megbántva – mondta Thelma könnyek között.
– Azért nem tudom abbahagyni a sírást, mert a legcsodálatosabb dolgot tetted velem. Carrie Appleby pontos mása az én Ruthie-mnak, de a könyvedben Ruthie sokáig élhetett...
Még vagy egy órán keresztül beszéltek, leginkább Ruthie-ról, nagy szeretettel felidézve mindenfélét, és most már nem sírtak. Danny és Chris néha megjelentek a dolgozószoba ajtajában és elhagyatottan néztek rá, és Laura puszit küldött nekik, de tovább beszélt Thelmával, mert ez egy volt azon ritka alkalmak közül, amikor fontosabb volt egy halottra emlékezni, mint az élőkkel foglalkozni.

1985 karácsonya előtt két héttel, amikor Chris valamivel több mint ötéves volt, a dél-kaliforniai esős évszak hatalmas égszakadással kezdődött, melyben a pálmafák mint csontvázak reszkettek, leszaggatta a maradék virágokat és elöntötte az utcákat. Chris nem játszhatott az utcán. Az apja nem volt otthon, egy lehetséges ingatlanba való beruházásról tárgyalt, és a kisfiú nem volt abban a hangulatban, hogy szórakoztassa magát. Állandóan ürügyet talált, hogy valamivel zavarja Laurát a dolgozószobájában, és tizenegy órára Laura feladta, hogy még dolgozni tud az épp készülő könyvén. Kiküldte Christ a konyhába, hogy vegye elő a tepsiket, és megígérte neki, hogy segíthet a csokis sütemény elkészítésében.
Mielőtt utánament a konyhába, elővette Sir Tommy Toad csizmáit, apró esernyőjét és sálát a hálószobában lévő pipereasztal fiókjából, ahol az ilyen napokra tartogatta őket. Útban a konyha felé elhelyezte őket a bejárati ajtónál.
Később, amikor betette a süteménnyel teli tálat a sütőbe, kiküldte Christ, hogy nézze meg, nem hozott-e neki csomagot a postás, és Chris izgatottságtól kivörösödött arccal jött vissza:
– Mami, gyere, gyere nézd!
Az előszobában Chris megmutatta neki a három apró tárgyat, és Laura így szólt:
– Gondolom, ezek Sir Tommyéi. Oh, elfelejtettem volna mesélni neked a bérlőről, akit magunkhoz vettünk? Egy jó megjelenésű, kiváló békáról van szó, aki a királynő ügyeit jött ide intézni.
Laura nyolcéves volt, amikor apja kitalálta Sir Tommyt, és ő mint gyönyörű mesét fogadta, de Chris csak ötéves volt és ezért komolyabban vette.
– Hol fog aludni? A vendégszobában? De akkor mit csinálunk, ha jön a nagypapi látogatóba?
– A padláson adtunk ki szobát Sir Tommynak. És nem szabad zavarnunk, és beszélnünk sem szabad róla senkinek, kivéve aput, mert Sir Tommy titkos küldetésben van itt.
Chris kikerekedett szemmel nézett Laurára, és Laurának nevetnie kellett, de nem mert. A kisfiúnak barna szeme és barna haja volt, mint Laurának és Dannynek, de a vonásai finomak voltak, inkább az anyjáéhoz hasonlítottak, mint az apjáéhoz. Apró termete ellenére valamiért az volt Laura érzése, hogy nagykorában magas lesz és széles vállú, mint az apja. A kisfiú odahajolt hozzá és ezt suttogta: – Sir Tommy egy kém?
A délután folyamán, miközben süteményt sütöttek, rendet raktak és társasjátékoztak, Chris folyton Sir Tommyról kérdezgetett. Laurának rá kellett jönnie, hogy gyerekeknek mesélni bizonyos szempontból nehezebb, mint regényt írni.
Mikor Danny fél ötkor hazajött, kiáltott egy "Sziasztok!"-ot útban a garázs felől.
Chris felugrott a dohányzóasztal mellől, ahol Laurával játszottak, és gyorsan lecsendesítette az apját.
– Sssh! Sir Tommy lehet hogy alszik! Hosszú út áll mögötte, ő Anglia királynője, és a padlásunkon kémkedik.
Danny összeráncolta a szemöldökét.
– Csak néhány órára megyek el otthonról, és amíg távol vagyok, rögtön megszállnak minket mindenféle gyanús, transzvesztita angol kémek.
Ezen az éjszakán, miután szeretkeztek – Laura szokatlan szenvedéllyel, ami még őt is meglepte –, Danny így szólt:
– Mi történt veled? Egész este olyan élénk voltál, olyan feldobott.
Odabújva Dannyhez, élvezve férje meztelen testének érintését, Laura így válaszolt:
– Oh, nem is tudom. Csak élek, és Chris is él, és te is élsz, és mindannyian együtt vagyunk. És ez a Tommy Toad játék is jó.
– Élvezed?
– Igen élvezem. De ez több is annál. Ez... nos, ez valahogy érezteti velem, hogy az élet megy tovább, hogy mindig megy tovább, a kör újrakezdődik – őrültségnek hangzik? –, és az élet megy tovább nekünk is, mindannyiunknak, hosszú ideig.
– Nos, igen, azt hiszem igazad van – mondta Danny, hacsak nem leszel minden alkalommal mostantól ilyen energikus, mikor szeretkezünk, mely esetben meg fogsz ölni engem három hónapon belül.

1986 októberében, amikor a kis Chris hatéves lett, Laura ötödik regényét, a Végtelen folyót nagyon jó kritikákkal illették, és nagyobb példányszámban adták el, mint eddig bármelyik könyvét valaha. A szerkesztője megjósolta ezt a nagyobb sikert:
– Ebben a regényben benne van minden humor, minden tragédia, minden feszültség, ami a Laura Shane-regényeket jellemzi, de ez valahogy nem olyan sötét, mint a többi, és emiatt különösen jó olvasmány.
Két éven keresztül Laura és Danny havonta legalább egy hétvégén felvitték Christ a San Bernardino-hegységbe, az Arrowhead-tóhoz és a Big Bear-hez, mind télen, mind nyáron, hogy megmutassák neki, hogy a világ nem csupán a kellemes, civilizált Orange megyéből áll. Laura karrierjének töretlen volta és Danny sikeres befektetései fényében nem kellett hozzá túlzott optimizmus, hogy egy második otthont vásároljanak.
Egy tizenegy szobás, kőből és vörösfenyőből épült házat vettek egy százhúszezer négyzetméteres telken, a 330-as út mellett, néhány kilométernyire Big Bear-től. Ez drágább ház volt, mint amiben hétköznap laktak. A telket szinte teljes egészében boróka, Ponderosa-fenyő és ezüstfenyő borította, és a legközelebbi szomszédjuk is meglehetősen messze volt tőlük. Első hétvégéjükön ebben a házban, amikor éppen hóembert építettek, három szarvas tűnt fel a közeli erdőszélen és kíváncsian fürkészték a tájat.
Chris teljesen feldobódott a szarvasok láttán, és mire lefektették este, már biztos volt benne, hogy a Mikulás szarvasait látta. Ez az a hely, ahová a jókedvű, pocakos öregúr eljön karácsony után, ragaszkodott az igazához Chris, és nem a legenda szerinti Északi-sark.
A Szél és csillagok 1987 októberében jelent meg, és ez a regény ismét nagyobb siker lett, mint az eddigiek közül bármelyik. A Végtelen folyóból készült film hálaadás napján került a mozikba, és az ebben az évben bemutatott filmek közül a legnagyobb kasszasiker lett.
1988. január nyolcadikán, pénteken, felvillanyozva a tudattól, hogy a Szél és csillagok ötödik hete lesz ezen a vasárnapon, hogy a bestsellerlista élén áll, felmentek Big Bear-be délután, amint Chris hazajött az iskolából. A következő kedden volt Laura harmincharmadik születésnapja, és úgy tervezték, hogy előbb ünneplik meg hármasban, fent a hegyekben, ahol a hó olyan, mint a porcukor a süteményen, és ahol a szél énekel nekik.
Most, hogy már hozzájuk szoktak, a szarvasok egészen közel merészkedtek a házukhoz szombat reggel. De Chris már hétéves volt, és az iskolában azt a pletykát hallotta, hogy a Mikulás nem is létezik, és ezért már nem volt benne biztos, hogy ezek a szarvasok nem hétköznapi szarvasok csupán.
A hétvége tökéletes volt, talán a legjobb, amit valaha a hegyekben töltöttek, de hamarabb be kellett fejezniük, mint tervezték. Hétfő reggel hat órakor szándékoztak indulni, hogy Christ időben iskolába tudják vinni. Azonban vasárnap késő délután hatalmas vihar támadt, a megjósolt időnél korábban, és bár csupán kilencven percnyire voltak a balzsamos hőmérsékletű közeli parttól, az időjárás-jelentésben hatvan centis havat ígértek reggelre. Mivel nem akarták megkockáztatni, hogy a hótorlaszok miatt nem tudnak útnak indulni, és ezért Chrisnek hiányoznia kelljen az iskolából egy napot – aminek megvolt az esélye még a négykerék-meghajtású Chevroletjükkel is –, elhagyták a hétvégi házat és útnak indultak hazafelé, néhány perccel négy óra után.
Dél-Kalifornia azon kevés helyek egyike a világban, ahol a télből szubtrópusi forróságba érhet az ember kevesebb mint két óra alatt, és Laura mindig is élvezte és csodálta az utat. Mindhárman téli ruhát öltöttek – gyapjúzokni, csizma, meleg alsónemű, vastag nadrág és pulóver, sídzseki –, ugyanakkor egy és negyed óra múlva már enyhébb klímába érnek, ahol senki nem lesz így bebugyolálva, és két órán belül már rövid ujjúra kell vetkőzniük, olyan meleg lesz.
Laura vezetett, míg Danny az első ülésen, Chris mögötte, és szókitalálgatós játékot játszottak, amelyet ők találtak ki előző utazásaik alkalmával, hogy szórakoztassák magukat. Erősen hullott a hó, még olyan szakaszokon is, ahol pedig nagyrészt fáktól védve voltak mindkét oldalon, a védtelen helyeken pedig a hópelyhek úgy pörögtek és táncoltak a szeszélyes hegyi légáramlatokban, hogy sokszor szinte semmit nem lehetett látni az útból.
Laura óvatosan vezetett, nem törődve azzal, hogy az általában két-három órás út ezúttal négyöt óráig tart; mivel korán indultak, rengeteg idejük volt, végtelen sok idejük.
Amikor kiértek a házuktól néhány kilométerre lévő nagy kanyarból és rátértek a nyolcszáz méter hosszú lejtőre, Laura észrevett egy piros dzsipet a jobb oldalon, és egy tengerészkabátos férfit az út közepén. Feléjük tartott és mindkét kezével integetett, hogy megállítsa őket.
Előrehajolva és keresztüllesve a csapkodó ablaktörlők között, Danny így szólt:
– Úgy tűnik, mintha lerobbant volna és segítségre lenne szüksége.
– Packard Őrjárat munkára fel! – kiáltotta Chris a hátsó ülésről.
Ahogy Laura lelassított, a fickó őrült módon hadonászni kezdett, hogy a jobb oldalra irányítsa őket.
– Valami nem stimmel vele – mondta Danny nyugtalanul.
Igen, volt valami furcsa benne. Hiszen Laura különös védelmezője volt. Hogy ennyi év után meglátta őt, ez megdöbbentette és megrémisztette Laurát.

10.

Stefan épphogy kiszállt a lopott dzsipből, amikor a Chevrolet feltűnt a hegy lábánál lévő kanyarban. Ahogy a kocsi felé szaladt, látta, hogy Laura lelassítja a Blazert az emelkedő harmadánál, de még mindig az út közepén jött, ezért még erősebben integetni kezdett neki, hogy álljon félre, olyan közel az út széléhez, amennyire csak lehet. Eleinte Laura tovább haladt, mintha nem lenne biztos benne, hogy nem egy bajban lévő vagy veszélyes motoros, de amikor elég közel ért hozzá és láthatta az arcát, talán felismerte őt, és azonnal engedelmeskedett.
Ahogy Laura elhaladt mellette és az út szélére kormányozta a kocsit, csupán hatvan centire lefelé Stefan dzsipjétől, Stefan megfordult, odafutott hozzá és kinyitotta a Laura melletti ajtót.
– Nem tudom, hogy elég biztonságos-e az út szélén. Szálljatok ki, és fel a töltésre, gyorsan, most!
Danny szólni akart:
– Hé, várj csak!
– Tedd amit mond! – kiabálta Laura. – Chris, gyerünk, szállj ki gyorsan!
Stefan megfogta Laura kezét és kisegítette a kocsiból. Amikor Danny és Chris is kiszálltak, Stefan egy motor hangját hallotta a szél süvítésén át. Felnézett a hosszú emelkedőre, és látta, hogy egy nagy teherautó ért fel a hegygerincre, majd feléjük indul lefelé. Laurát maga után húzva, megkerülte a Blazert elölről.
– Fel a töltésen! Gyerünk! – szólt Stefan, és mászni kezdett a jéggé fagyott havon, a közeli erdő irányába.
Laura felnézett az úton, látta a teherautót négyszáz méterre tőlük és csupán három méterre a hegygerinctől, ahogy lassan elindul lefelé az úton, majd hirtelen keresztbefordul és úgy csúszik tovább. Ha nem állnak meg, ha az ő őrangyala nem tartóztatja fel őket, éppen a gerinc alatt lettek volna, amikor a teherautó sofőrje elvesztette uralmát a kocsija fölött; már összeütköztek volna.
Danny, aki mellette haladt, hátán Chrisszel, nyilvánvalóan látta a veszélyt. A teherautó lehet hogy végigcsúszik a lejtőn, és a dzsipbe és a Blazerbe csapódik. Buzgón mászott felfelé a töltésen Chris-szel a hátán, és kiabált Laurának, hogy siessen.
Laura mászott, miközben próbált újabb és újabb helyet keresni, amibe belekapaszkodhat. A föld hókásás volt, a felszínen viszont fagyott volt a hó helyenként, ezért nemegyszer nagy darabokban tört le, és ilyenkor Laura majdnem visszazuhant. Mire utolérte Dannyt, Christ és a védelmezőjét négy és fél méterre az út fölött egy szűk, de hómentes kiszögellésen, közel a fákhoz, olyan volt, mintha már percek óta mászna. De valójában az időérzékét megzavarta a félelem, mert mikor felnézett az útra, látta, hogy a teherautó még mindig feléjük csúszik, tesz egy háromszázhatvan fokos fordulatot, és megint keresztbefordul.
Jött lefelé a szakadó hóban, mintha a végzet közeledett volna lassan, tonnányi acél formájában. Egy hójáró volt a teherautó rakterében, és úgy tűnt, semmilyen módon nincs a kocsihoz rögzítve; a vezető őrült módon csupán egy biztonsági övre bízta, hogy a helyén maradjon a járgány. De a hójáró most ide-oda csapódott a raktérben, hol jobbra-balra, hol előre a vezetőfülkének, és a négyszáz méter hosszú csúszás alatt ez a csapkodás instabillá tette a kocsit. Úgy tűnt, mintha a teherautó legközelebb nem a kerekein fordulna körbe, hanem az oldalán.
Laura látta, hogy a sofőr próbálja visszanyerni uralmát a kormány fölött, mellette egy kiabáló nőt látott, és azt gondolta magában:
– Oh, szerencsétlenek!
Mintha kitalálta volna a gondolatait, az őrangyala odakiáltott neki:
– Mindketten részegek, és nincs hóláncuk.
Ha ennyi mindent tudsz róluk, gondolta Laura, tudnod kell azt is, hogy kik ők, szóval miért nem állítottad meg és mentetted meg őket is?
Egy hatalmas csattanással a teherautó orra belecsapódott a dzsip oldalába, és mivel a nő nem volt becsatolva, félig keresztülzuhant a szélvédőn, ahol fennakadt, és úgy lógott ott, félig kint, félig bent az autóban.
Laura felkiáltott:
– Chris!
De aztán látta, hogy Danny már levette a hátáról a kisfiút, és szorosan magához ölelte, elfordítva annak fejét a szörnyű balesettől.
Az ütközés nem állította meg a teherautót; túl nagy volt a lendülete, és az út túl csúszós volt ahhoz, hogy a hólánc nélküli kerekek megkapaszkodhassanak rajta. Ugyanakkor a hatalmas csattanás megváltoztatta a teherautó haladásának irányát; hirtelen a vezető jobbja felőli oldalára fordult, és hátrafelé indult meg a lejtőn, majd a hójáró áttörte a hátsó ajtót, kiszabadult, és a parkoló Blazer motorháztetőjére zuhant, betörve annak szélvédőjét. Egy másodperccel később a teherautó hátulja a Blazernek csapódott, olyan erővel, hogy az három métert csúszott hátra, az erős kézifékek ellenére. Bár biztonságból figyelte a végbemenő pusztítást, Laura megragadta Danny karját, elszörnyedve a gondolattól, hogy biztosan megsebesülnek, de talán meg is halnak, ha a Blazer eleje vagy háta mögött keresnek menedéket.
Most a teherautó lebucskázott a Blazerről; a véres nő visszaesett a kocsiba; és bár lassabban, de továbbra is irányíthatatlanul tovább csúszott a megtépázott jármű, majd egy hátborzongatóan kecses haláltánc részeként háromszázhatvan fokos fordulatot tett, nekiindult a lejtőnek, keresztül a havas útburkolaton át a szakadék felé, ahol nem volt biztonsági korlát, és eltűnt a semmiben, eltűnt a szemük elől.
Bár a szörnyűségnek vége volt, Laura eltakarta az arcát, talán hogy ne is lássa lelki szemei előtt, ahogy a teherautó, benne az utasaival, gurul le a sziklákon, a szinte fák nélküli szakadékba, sok-sok méteren keresztül. A vezető és felesége meghalnak, mire elérik a szakadék alját. Még a dühöngő szél hangján keresztül is hallotta, ahogy a kocsi az egyik sziklától a másikig csapódik. De másodpercek múlva e rettenetes halálugrás hangjai elcsendesültek, és a vihar őrült süvítése maradt az egyetlen hallható hang.
Szinte sokkos állapotban csúsztak lefelé a töltésen a kocsik felé, ahol üveg- és fémszilánkok takarták a havat. A Blazer alól gőz párolgott, mivel a forró hűtőfolyadék a fagyott földre folyt, és a meggyötört kocsi nyikorgott a motorháztetőjébe fúródott hójáró súlya alatt.
Chris sírt. Laura odanyúlt érte, a karjaiba vette, és a kisfiú a fejét a nyakába fúrva szipogott.
Danny kábultan fordult megmentőjük felé:
– Ki... kicsoda ön, az isten szerelmére?
Laura is a védelmezőjét bámulta, és még mindig nehezen hitte el, hogy tényleg ott volt. Több mint húsz éve nem látta, tizenkét éves kora óta, azóta, hogy az apja temetésén észrevette őt, amint a ceremóniát nézi a babérfák árnyékából. Közelről pedig huszonöt éve nem látta, azóta, hogy az apja boltjában megölte a narkóst. Amikor nem mentette meg őt az Angolnától, amikor magára hagyta, elvesztette benne a hitét, és a kételyei csak erősödtek, amikor Nina Dockweileren sem segített, és Ruthie-n sem. Az idő múlásával csupán egy álomfigura lett, inkább mítosz, mint valóság, és az utóbbi néhány évben már nem is gondolt rá egyáltalán, már nem hitt benne, ugyanúgy ahogy Chris is kezdi elveszteni hitét a Mikulás létezésében. Még mindig megvolt az üzenet, amit az asztalán hagyott az apja temetése után. De már hosszú évekkel ezelőtt meggyőzte magát, hogy azt nem is valami különös védelmező írta, hanem talán Cora vagy Tom Lance, az apja barátai. Most ismét csodálatos módon megmentette őt, és Danny tudni akarta ki ő, és Laura is ugyanezt akarta.
A legkülönösebb az volt az egészben, hogy ugyanúgy nézett ki, mint amikor lelőtte a narkóst. Pontosan úgy. Azonnal felismerte őt, még ennyi idő után is, mert a férfi nem öregedett. Még mindig a harmincas éveinek közepénél vagy végénél járhatott. Lehetetlen módon az idő nem fogott rajta, szőke hajfürtjei között nem voltak ősz hajszálai, nem volt ránc az arcán. Bár apja korabeli volt azon a szörnyű napon a fűszerboltban, most körülbelül az ő generációjába tartozott.
Mielőtt a férfi válaszolni tudott volna Danny kérdésére vagy valami kitérőt tudott volna találni, hogy ne kelljen válaszolnia, egy autó érte el a hegy tetejét, és indult el feléjük. Egy új típusú Pontiac, amelynek kerekei jól tapadtak az úthoz, a felszerelt hólánc miatt. A vezető látta a dzsipen és a Blazeren lévő horpadásokat, és a teherautó friss csúszásnyomait is észrevehette, mert azt még nem fedte be friss hó; lelassított – a csökkent sebességtől a láncok éneke kattogássá változott –, és keresztüljött az úton a dél felé tartó sávba. Ahelyett, hogy végigjött volna az út széléig, hogy kikerüljön az útról, az autó tovább haladt észak felé a rossz sávban, és csak öt méterre tőlük állt meg, a dzsip hátához közel. Amikor kinyitotta az ajtót és kiszállt a Pontiacból, a vezető – egy magas férfi, fekete öltözetben – valamit tartott a kezében, és Laura túl későn jött rá, hogy egy géppisztoly az a valami.
A különös védelmező felkiáltott:
– Kokoschka!
Épphogy kimondta a férfi nevét, az tüzelni kezdett.
Bár több mint tizenöt éve volt Vietnamban, Danny egy katona gyorsaságával reagált. Ahogy golyók záporoztak a piros dzsipre előttük és a Blazerre mögöttük, Danny megragadta Laurát és Christ, és a földre lökte őket a két kocsi közé.
Amint a tűzvonal alá ért, Laura látta, hogy Dannyt eltalálták a hátán. Legalább egy, de lehet, hogy két lövés érte, s Laura megvonaglott, mintha őt érte volna a találat. Danny a Blazer orrának esett, és térdre rogyott.
Laura felkiáltott, és egyik kezével Christ fogva, férje felé nyúlt.
Danny még életben volt, és Laura feléje kúszott. A férfi arca olyan fehér volt, mint a körülöttük hulló hó, és Laurának az a bizarr érzése volt, hogy egy szellem arcába néz, nem egy élő emberébe.
– Mássz a dzsip alá – mondta Danny, és eltolta Laura kezét. A hangja érdes volt, mintha valami eltört volna a torkában. – Gyorsan!
Egy golyó keresztülment a testén. Vér folyt végig kék széldzsekije cipzárja mellett.
Amikor Laura habozott, odamászott hozzá négykézláb és néhány centinyit a dzsip felé tolta. Újabb géppisztolyropogás hallatszott. A fegyveres férfi, semmi kétség, feléjük közeledik, hogy lemészárolja őket, ahogy ott lapulnak. De nem volt hova menekülniük: ha felmásznának a töltésen, a fák felé, jóval előbb legyilkolná őket, mielőtt a fák biztonságába érnének; ha átmennének az úton, lelőné őket, mielőtt átérnének, és az hő oldalukon nem volt más, mint a meredek szakadék; ha fölfele futnának, éppen felé tartanának; ha lefelé, háttal lennének neki, így még inkább könnyű prédává válnának.
A géppisztoly ropogott. Ablakok törtek. Töltények pattantak neki az autó karosszériájának.
A dzsip orrához mászva, és vonszolva magával Christ, Laura látta, hogy a védelmezője az autó és a hófedte töltés közé kúszik. A férfi a sárhányó alá kuporodott, ahol a másik férfi, akit Kokoschkának hívott, nem láthatta. Így ijedten már nem tűnt többé varázslatosnak, egy őrangyalnak, csak egy férfinak; és tulajdonképpen már nem volt megmentő sem, csak a halál ügynöke, hiszen az ő jelenléte vonzotta ide a gyilkost.
Danny sürgetésére magánkívül a dzsip alá kuporodott. Chris is odabújt, és nem sírt, mert bátornak kellett lennie az apja miatt; de aztán nem látta, ahogy az apját lelövik, mert az arcát Laura mellébe fúrta és a kabátja alá bújt. Fölöslegesnek tűnt, hogy a dzsip alá bújtak, mert Kokoschka így is megtalálja őket. Nem lehet annyira ostoba, hogy nem néz be a kocsi alá, amikor sehol máshol nem lehetnek, tehát legjobb esetben is csak egy kis időt nyertek, legfeljebb egy percet.
Amikor már teljesen a dzsip alatt volt, és magához ölelte Christ, hogy legalább annyira védje, amennyire védheti a testével, hallotta, hogy Danny szól hozzá a kocsi orra felől.
– Szeretlek!
Összeszorult a szíve, amikor rájött, hogy ez a szó egyben a búcsút is jelentette.

Stefan a dzsip és a töltés menti koszos hóbucka mögé lopakodott. Nagyon szűk volt itt a hely, hiszen az ajtót sem tudta kinyitni, amikor ideért és leparkolt, de ahhoz még éppen elég volt, hogy a hátsó lökhárító felé préselje magát, ahol talán Kokoschka nem számít rá hogy feltűnik, ahol talán egy jól irányzott lövéssel leterítheti, mielőtt Kokoschka megfordul és golyózáport ereszt belé.
Kokoschka. Stefan még soha nem lepődött meg ennyire, mint mikor Kokoschka kiszállt a Pontiacból. Ez azt jelenti, hogy az intézetben tudnak az ő áruló tevékenységéről. És azzal is tisztában vannak, hogy ő Laura és az igaz végzete közé állt. Kokoschka azért lépett a Villámlás Útra, hogy kivégezze az árulót, és nyilvánvalóan Laurát is.
Stefan fejét lehajtva igyekezett keresztüljutni a dzsip és a töltés között. A gépfegyver ropogott, és ablakok törtek ki a feje fölött. Háta mögött a hóbuckákról jégszilánkok pattantak le és fájdalmasan fúródtak belé. Szél süvített végig a töltés és a hóbucka között, olyan volt, mintha nem lenne egyedül, hanem néhány láthatatlan teremtmény társaságában, akik a képébe tülkölnek.
Látta Laurát és Christ a dzsip alatt kuporogni, de tudta, hogy ez a menedék csupán egy percig tartó biztonságot jelent, vagy annál is kevesebbet. Ha Kokoschka a dzsip orrához megy és nem találja ott őket, a kocsi alá fog benézni, lehajol, tüzet nyit és szétlövi őket szűkös börtönükben.
És mi van Dannyvel? Hiszen ő olyan nagydarab ember, biztos túl nagy ahhoz, hogy a dzsip alá bújjon. És Kokoschka már meg is lőtte; biztos elgémberedett a fájdalomtól. Mindemellett pedig Danny nem az a fajta, aki elbújik a bajok elől, még ilyen bajok elől sem.
Stefan végre elérte a hátsó lökhárítót. Óvatosan kilesett, és látta a Pontiacot két és fél méterrel odébb, a dél felé tartó sávban, a vezető felőli ajtaja nyitva volt, és járt a motor. Kokoschka sehol. Így aztán, kezében a Walther PPK/S. 380-asával, kibújt a hókupac mögül és a dzsip mögé mászott. A hátsó ajtóhoz préselődött, majd kinézett a lökhárító másik oldala felől is.
Kokoschka az út közepén volt és a dzsip orra felé közeledett, ahol, úgy hitte mindenki fedezéket talált. A fegyvere egy megnagyobbított tárú Uzi volt, mert nem akart korszerűtlen fegyvert választani a küldetéshez. Ahogy Kokoschka elérte a dzsip és a Blazer közötti rést, ismét tüzet nyitott, géppisztolyát jobbra balra mozgatva. Töltények pattantak a fémnek, gumik lyukadtak és golyók fúródtak a töltésbe.
Stefan Kokoschkára lőtt, de elvétette.
Hirtelen, valami őrült bátorsággal, Danny Packard Kokoschkára vetette magát, kibújva a rejtekhelyéről, ahol eddig a dzsipnek támaszkodva feküdt a földön, annyira összehúzva magát, hogy a golyózápor ne érjen el hozzá. Megsebesült az első lövésektől, de még mindig meglehetősen gyors és erős volt, és egy pillanatig úgy tűnt, hogy el is éri Kokoschkát és leszereli. Kokoschka jobbra-balra mozgatva a fegyverét folyamatosan lőtt, és már távolodott a célpontjától, amikor észrevette Dannyt, ahogy feléje közeledik, ezért meg kellett fordulnia, hogy a csövet Dannyre irányítsa. Ha az út közepe helyett egy kicsit a dzsiphez lett volna közelebb, nem vette volna időben észre Dannyt.
– Danny, ne! – kiáltotta Stefan, és három lövést adott le Kokoschkára, épp mikor Packard támadni készült.
De Kokoschka megfelelő távolságot tartott, és a géppisztolya csövét egyenesen Dannyre irányította, amikor még mindig csak alig egy méterre voltak egymástól. Danny hátratántorodott a beléeresztett számtalan golyótól.
Stefant nem vigasztalta, hogy nemcsak Dannyt, de Kokoschkát is érte találat, egy a bal combjánál, a másik a bal vállánál. Elesett. A géppisztolyt is elejtette, az végigpattogott az aszfalton.
A dzsip alól Laura kiabált.
Stefan felállt a hátsó lökhárító nyújtotta fedezékből és Kokoschka felé rohant, aki a földön feküdt, csupán tíz méterre tőle, a Blazerhez közel. Stefan csúszkált a havon, próbálta megtartani az egyensúlyát.
Súlyosan sérülten, kétségkívül sokkban, de Kokoschka látta Stefant közeledni. Az Uzi felé kúszott, ami a Blazer hátsó kerekénél állapodott meg.
Stefan háromszor lőtt miközben futott, de nem tudta elég stabilan fogni a pisztolyt, hogy célozni tudjon, és Kokoschka kitért a golyók elől, ezért Stefan elvétette a nyomorultat. Aztán Stefan elcsúszott és fél térdre esett az út közepén, olyan erővel, hogy a fájdalom végigsugárzott a combján, egészen a csípőjéig.
Kokoschka addig gurult, amíg elérte a géppisztolyt.
Stefan észrevéve, hogy nem érheti el Kokoschkát időben, két térdre emelkedett, majd felemelte a pisztolyát, két kézzel fogva. Öt méterre volt Kokoschkától, nem messze. De még egy mesterlövész is elvétené öt méterről, ha a körülmények rosszak. És most rosszak voltak: pánikérzet, rossz tüzelési szög és viharos szél, ami eltéríti a golyókat.
Kokoschka amint megkaparintotta az Uzit, azonnal tüzet nyitott, de célt tévesztett, és így elvesztegetett húsz lövedéket, amelyek csak a Blazer kerekét lyukasztották ki.
Ahogy Kokoschka ráirányította a fegyverét, Stefan jól megfontoltan kilőtte az utolsó három töltetét. A szél és a rossz szög ellenére jól kell lőnie, mert ha nem talál, nem lesz ideje újra tölteni.
Az első golyó nem talált.
Kokoschka tovább lövöldözött körbe-körbe, és a golyózápor elérte a dzsip orrát. Laura a dzsip alatt volt Chrisszel, és Kokoschka a földön fekve lőtt, ezért néhány golyó biztos hogy a kocsi alatt ment keresztül.
Stefan újra lőtt. A golyó a felsőtestén érte Kokoschkát, és a géppisztolyropogás abbamaradt. Stefan következő és utolsó lövése fejen találta az ellenfelet. Vége volt.

Laura a dzsip alól látta Danny hihetetlenül bátor támadását, majd látta összerogyni, mozdulatlanul, és tudta hogy meghalt. Ezúttal nem volt kegyelem. A gyász úgy csapott belé, mint a villám, és látta a jövőjét Danny nélkül, amely oly sötétnek és lehetetlennek látszott, hogy majdnem elájult.
Aztán Chrísre gondolt, aki még mindig életben volt és hozzá bújt. Megálljt parancsolt a fájdalomnak, tudva, hogy még visszatér, ha túléli ezt az egészet. Az egyetlen fontos dolog most az volt, hogy megvédje Christ, és ha lehet megóvja őt az apja golyóktól lyukas testének látványától.
Danny teste részben eltakarta a kilátást, de látta Kokoschkát, ahogy találat éri. Látta a védelmezőjét, ahogy a leterített fegyveres felé siet, és egy pillanatig azt hitte, a legrosszabbon túl vannak. Aztán a védelmezője megcsúszott és térdre esett, és Kokoschka a géppisztoly felé gurult, amit elejtett. Újabb lövések. Többségük néhány másodperc alatt. Hallotta, hogy néhány golyó a dzsip alatt süvít el, ijesztően közel hozzájuk, és a levegőbe hasító ólom hangja hangosabb volt, mint bármilyen másik hang a világon.
A lövöldözés utáni csend először töretlen volt. Kezdetben nem hallotta a szél hangját, sem a fia halk szipogását. Aztán lassan eljutottak hozzá ezek a hangok.
Látta, hogy védelmezője életben van, és részben megkönnyebbült ettől, de a másik fele hihetetlenül mérges volt, hogy a férfi életben maradt, hiszen őmiatta jött ide Kokoschka, és Kokoschka megölte Dannyt. Másfelől Danny, ő meg Chris biztosan meghaltak volna a teherautóval való ütközésben, ha a védelmezője nem avatkozik közbe. Ki az ördög ez a férfi? Honnan jött? Miért érdekli őt? Laura rémült volt, dühös, döbbent, fájt a lelke, és teljesen össze volt zavarodva.
Láthatóan szenvedve a fájdalomtól, a védelmező felemelkedett a térdéről és Kokoschka felé bicegett. Laura megfordult, hogy egyenesen lelásson a hegyen, Danny mozdulatlan feje mellett. Nem látta pontosan mit csinál Stefan, bár úgy tűnt, letépi Kokoschka ruháját.
Egy idő után visszabicegett az emelkedőn és hozott valamit, amit a hulláról vett le.
Amikor a dzsiphez ért, leguggolt és benézett Laurára.
– Gyere ki! Vége.
A férfi arca sápadt volt, és az elmúlt percekben mintha legalább egypár évet öregedett volna a huszonöt év helyett. Megköszörülte a torkát. Aztán őszinte, mély lelkiismeret-furdalással a hangjában így szólt:
– Sajnálom, Laura! Annyira sajnálom!
Laura hason kúszva a dzsip hátulja felé tartott, miközben beverte fejét az alvázba. Húzta maga után Christ és bátorította, hogy menjen vele, azért mert ha a kocsi orra felé indulnak, a fiú megláthatta volna az apját. A védelmező kihúzta őket a szabadba. Laura nekitámaszkodott a hátsó lökhárítónak, és magához ölelte Christ.
A kisfiú remegve így szólt:
– Aput akarom.
Én is őt akarom, gondolta magában Laura. Oh, édesem, én is őt akarom, annyira nagyon akarom, csak őt akarom ezen a világon.

A vihar mostanra igazi hóviharrá nőtt, és az ég hatalmas iramban ontotta a havat. A délután a vége felé közeledett; sötétedni kezdett, és a szürke, homályos nappal megadta magát a havas éjszaka különös, foszforeszkáló sötétségének.
Ebben az időjárásban kevés ember utazik, de Stefan biztos volt benne, hogy nemsokára arra megy valaki. Nem több mint tíz perc telt el azóta, hogy megállította Laurát a kocsijával, de még ezen a vidéki úton, ebben az időben sem tarthat tovább az autóforgalom szünetelése. Beszélnie kellett Laurával, és elmennie, mielőtt belekeveredik ennek a véres találkozónak a következményeibe.
Leguggolva Laura és a sírdogáló kisfiú elé, a dzsip mögött, Stefan így szólt:
– Laura el kell tűnnöm innen, de hamarosan visszajövök, néhány napon belül.
– Ki vagy te? – kérdezte Laura dühösen.
– Erre most nincs időnk.
– Tudni akarom, a fene essen beléd. Jogom van tudni!
– Igen, jogod van, és el is mondom néhány napon belül. De most ki kell találnunk nektek egy történetet, úgy ahogy a fűszerüzletben csináltuk. Emlékszel?
– A pokolba veled!
Stefan nyugodt maradt.
– Ez a te érdeked. Nem mondhatod el a hatóságoknak az igazat, mert nem tűnne igaznak, ugye? Azt hinnék, hogy az egészet kitaláltad. Különösen, mikor látsz engem elmenni... nos, ha elmondod nekik, hogy távoztam, vagy azt fogják hinni, hogy valahogyan közöd van a gyilkossághoz, vagy azt, hogy megőrültél.
Laura dühödt pillantást vetett rá, de nem szólalt meg. Stefan nem hibáztatta, amiért mérges. Lehet, hogy Laura annak örült volna, ha meghal. De ezt is megértette. Csupán szeretetet, sajnálatot és mély tiszteletet ébresztett benne Laura.
– Azt mondod majd nekik, hogy amikor a domb alján lévő kanyarhoz értetek és felfelé indultatok, három autó volt az úton: a dzsip itt parkolt a töltés mentén, a Pontiac a rossz sávban, éppen ahol most van, és egy másik autó állt az észak felé tartó sávban. Négy férfi volt, kettő közülük fegyveres, és úgy tűnt, hogy a dzsipet lekényszerítették az útról. Ti csak rosszkor jártatok errefelé, ennyi az egész. Géppisztolyt fogtak rátok, megállásra kényszerítettek benneteket, és kiszállítottak a kocsiból. Egyszer mintha azt hallottad volna, hogy kokainról beszélnek... vagy valami kábítószerről, nem tudod hogyan, de drogokról vitatkoztak, és mintha a dzsipes férfit üldözték volna.
– Drogkereskedők, itt a semmi közepén? – kérdezte Laura megvetően.
– Lehet itt kint valami termelőüzem, egy erdei lak, ahol mondjuk PCP-t állítanak elő. Ide figyelj! Ha a történetnek legalább valami kis értelme van, el akarják majd hinni. Az igazi történetnek semmi értelme nincs, szóval arra nem hagyatkozhatsz. Azt mondod tehát nekik, hogy a Robertsonék keresztüljöttek a hegygerincen a teherautójukkal – persze te nem tudod a nevüket –, és az út el volt torlaszolva ezekkel a kocsikkal, és amikor a teherautós fékezni próbált, a kocsija csúszni kezdett.
– Akcentussal beszélsz! – mondta Laura mérgesen. – Enyhe, de én hallom. Honnan való vagy?
– Elmondok neked mindent néhány napon belül – mondta Stefan türelmetlenül, föl-le nézve a hófedte úton. – Tényleg elmondom, de most meg kell ígérned, hogy dolgozol a hamis történeten, csiszolgatod, és nem mondod el nekik az igazat.
– Nincs választásom, nemde?
– Nincs – mondta Stefan megkönnyebbülve, hogy Laura végre felfogta a helyzetét.
Laura megszorította a fiát, és nem szólt többet.
Stefan félig lefagyott lábfejei újra elkezdtek fájni. Az események izgalma véget ért, és most újból reszketni kezdett. Átadta Laurának az övet, amit Kokoschkáról vett le.
– Tedd ezt a sídzsekid alá. Ne engedd, hogy bárki meglássa. Ha hazaérsz, tedd el valahová.
– Mi ez?
– Később. Megpróbálok visszajönni néhány órán belül. Csak néhány óra. Most csak ígérd meg, hogy eldugod valahová. Ne kezdj el kíváncsiskodni, ne vedd fel, és az isten szerelmére, meg ne nyomd a sárga gombot.
– Miért ne?
– Mert nem akarnál odamenni, ahová elvinne.
Laura megdöbbenve kérdezte:
– Elvinne?
– Majd elmagyarázom, de nem most.
– Miért nem viheted magaddal, akármi is ez?
– Két öv, egy test – ez rendellenes, valamilyen zavart okozna az energiamezőben, és csak isten tudja hol kötnék ki és milyen állapotban.
– Nem értelek. Miről beszélsz?
– Később. De Laura, ha valamilyen oknál fogva nem tudnék visszajönni, jobb, ha megteszel bizonyos óvintézkedéseket.
– Milyen óvintézkedéseket?
– Legyen fegyvered. Légy felkészült! Nem lenne oka, hogy utánad jöjjenek, ha már elkaptak engem, de lehet, hogy mégis megteszik. Csak hogy móresre tanítsanak engem, hogy megalázzanak. Szeretnek bosszút állni. És ha lecsapnak rád, sokan lesznek, felfegyverkezve.
– Ki a fenék lesznek sokan?
Válasz helyett Stefan felállt, és felszisszent a térdébe hasító fájdalomtól. Hátrálni kezdett, és még egy utolsó, hosszú pillantást vetett Laurára. Aztán megfordult, otthagyta Laurát a földön, a hidegben és a hóban, a megrongált, golyó lyuggatta dzsipnek támaszkodva, a rémült gyerekével és a halott férjével. Lassan az út közepére sétált, ahol mintha több fény áramlott volna az útra hullott hóból, mint odafentről az égből. Laura szólt hozzá, de nem vett róla tudomást.
Betette üres pisztolyát a pisztolytokba, a kabátja alá. Benyúlt az inge alá, megkereste a sárga gombot a saját utazóövén, de habozott megnyomni.
Kokoschkát azért küldték, hogy megállítsa őt. Most bizonyára izgatottan várják az intézetben, hogy beszámoljon a történtekről. Letartóztatják, amint visszaér. Lehet, hogy soha többé nem lesz alkalma a Villámlás Útra lépnie, hogy visszajöjjön Laurához, ahogy megígérte neki.
A kísértés hogy maradjon, nagy volt.
Ha viszont maradna, utánaküldenének valakit, hogy megölje őt, és élete hátralévő részét azzal tölthetné, hogy egy gyilkos elől fut, aztán egy másik elől, míg végig kellene néznie, hogyan változik a világ körülötte olyan irányba, amit túl szörnyű lenne végignéznie. Ellenben ha visszamegy, még mindig lehet egy apró esélye, hogy fel tudja robbantani az intézetet. Dr. Penlovski és a többiek nyilvánvalóan tudnak minden megmozdulásáról, ami arra irányult, hogy beleavatkozzon ennek a nőnek a sorsába, de arról talán nem tudnak, hogy robbanószereket helyezett el az intézet padlásán és alagsorában. Ebben az esetben, ha lenne rá lehetősége, hogy legalább egy pillanatra az irodájába menjen, megnyomhatná a rejtett gombot és felrobbanthatná az intézetet és minden feljegyzését, hogy a pokol tüzén égjenek, ahová valók. Ám nagyobb annak a valószínűsége, hogy megtalálták a robbanószereket és szétszedték őket. De ha van bármekkora esélye is, hogy örökre véget vethet a projektnek és bezárhatja a Villámlás Utat, erkölcsi kötelessége visszatérni az intézetbe, még ha ez azt is jelenti, hogy soha többé nem látja Laurát.
Ahogy sötétedett, a vihar egyre erősebb lett. A hegyoldalon, az út felett a szél csavarta, tekerte a hatalmas fenyőket, és a faágak baljóslatú, érdes hangot adtak ki, mintha néhány soklábú, óriás teremtmény botorkálna le a lejtőn. A hópelyhek aprók lettek és szárazak, majdnem mintha jégszilánkok lettek volna, és mintha lecsiszolnák a világot, mint a smirgli simítja le a fát, míg végül nem lesznek többé hegyek és völgyek, semmi sem lesz, csak egy jellegtelen, alaposan lecsiszolt síkság, ameddig csak a szem ellát.
Stefan háromszor egymás után megnyomta a sárga gombot, amelyen eddig a kezét tartotta, jelzőfényt bocsátva ki. Bánatos szívvel, de visszatért a saját idejébe.

Karjában Chrisszel, aki kezdett már vigasztalódni, Laura a dzsipnek támaszkodva ült, és nézte ahogy védelmezője a rézsútos hóban lépked, Kokoschka Pontiacjának hátuljánál.
Megállt az út közepén, hosszú percekig állt háttal neki, és aztán egy hihetetlen dolog történt. Először sűrű lett a levegő; valami különös nyomást érzett, amilyet még soha életében, mintha a Föld atmoszférája kicsapódott volna, és hirtelen nehezen kapott levegőt. A levegőnek furcsa szaga lett, egzotikus, de ismerős, és néhány másodperc múlva rájött, hogy olvadt elektromos vezeték és odaégett szigetelőanyag szagát érzi, hasonlóan ahhoz, amit akkor érzett, amikor a pirítóssütő dugója leégett néhány héttel ezelőtt; ezt a szagot elnyomta aztán az ózon különös, ám nem kellemetlen szaga, és ez a szag ugyanolyan volt, mint amilyen minden nagy vihar közben betölti a levegőt. A nyomás egyre nagyobb lett, amíg azt nem érezte, hogy szinte odapréselődött a földhöz, a levegő csillámlott és fodrozódott, mintha víz lett volna. Olyan hang kíséretében, mint amikor egy óriási dugóhúzó kinyit egy üveget, védelmezője eltűnt a lilásszürke, téli alkonyatból, és ezzel egy időben a dugóhúzó cuppanásához hasonlító hang a szél süvítésébe váltott, mintha hatalmas mennyiségű levegő áramlott volna be, hogy betöltsön valami ürességet. Valójában néhány másodpercig úgy érezte, mintha vákuum tartaná fogva, és képtelen volt lélegezni. Aztán eltűnt a nyomás, a levegő ismét hótól és fenyőktől illatozott, és minden normális lett újra.
Persze számára, azok miatt, amelyeken keresztülment, nem lehet többé semmi normális.
Egyre sötétebb lett. Danny nélkül ez volt élete legsötétebb éjszakája. Csupán egy fénysugár maradt neki, amely megvilágíthatja a boldogság távoli reményét: Chris. Ő volt az utolsó fény a sötétben.
Később, fent, a hegy tetején, egy autó tűnt fel. Fényszórók fénye hasított a sötétségbe és a szakadó hóba.
Laura feltápászkodott és magával vitte Christ az út közepére. Segítségért integetett.
Ahogy a közeledő autó lassított, hirtelen eszébe jutott, hogy mi van, ha egy újabb géppisztolyos férfi száll ki a kocsiból és elkezd lövöldözni. Már nem érezte magát biztonságban.

Negyedik fejezet

A belső tűz

1.

1988. augusztus 13-án, szombaton, hét hónappal azután, hogy Dannyt lelőtték, Thelma Ackerson jött négy napra látogatóba a hegyi házba.
Laura a hátsó kertben volt, és a célzást gyakorolta a Smith&Wesson 38-asával. Éppen újratöltött, helyére pörgette a tárat és készült feltenni a fülvédőjét, amikor egy közeledő autó hangját hallotta meg a házukhoz vezető hosszú, kavicsos úton. Felkapta lába mellől a távcsövét, majd közelebbről is szemügyre vette a járművet, hogy biztos lehessen benne, nem hívatlan látogató érkezik. Mikor meglátta Thelmát a kormány mögött, letette a távcsövet és folytatta a lövöldözést a célpontra – egy férfialak fejére és torzójára –, amit egy szalmakazalnak támasztott.
Chris a közelben ülve a fűben, előszedett újabb hat töltényt a dobozból és előkészítette, hogy oda tudja adni Laurának, amikor az kilőtte az utolsó golyót is a tárból.
Forró, tiszta, száraz idő volt. Vadvirágok százai virítottak a kert mentén, ahol a füves területen még meg tudtak élni, az erdőhöz közel. Nem sokkal ezelőtt mókusok játszadoztak a fűben és madarak énekeltek, de a lövöldözés átmenetileg elijesztette őket.
Laurában összekötődhetett volna a férje halálának emléke és a hegyi ház, és eladhatta volna. Ehelyett az Orange megyei házat adta el négy hónappal ezelőtt, és kiköltözött Chrisszel a San Bernardino-hegységbe.
Úgy gondolta, hogy ami a múlt januárban a 330-as úton történt velük, történhetett volna bárhol. Nem a hely volt a hibás; csak a saját végzetét okolhatta, a misztikus erőket, amelyek az ő gondokkal teli életét irányítják. Valahogy úgy érezte, ha védelmezője nem lép közbe, hogy megmentse őt a havas országúton, akkor máshol jelent volna meg, egy másik kritikus pillanatban. Akkor ott tűnt volna fel Kokoschka a gépfegyverével, és ugyanaz a véres, tragikus eseménysor játszódott volna le.
A másik otthonukban több minden emlékeztette Dannyre, mint ebben a Big Bear-béli házban. Jobban viselte a fájdalmát itt, mint Orange megyében tette volna.
Mindemellett pedig, furcsa módon, nagyobb biztonságban érezte magát a hegyekben. Orange megye sűrűn lakott külvárosaiban, ahol az utcákat és autópályákat kétmillió ember népesítette be, nehezebb lenne észrevenni az ellenséget a tömegben, mielőtt cselekedne. A hegyekben azonban az idegenek rögtön szemet szúrtak, főleg hogy a házuk majdnem teljesen a közepén volt a hatalmas teleknek.
És Laura nem felejtette el védelmezője szavait: Legyen fegyvered! Légy felkészülve! Ha érted jönnek... rengetegen lesznek.
Mikor Laura kilőtte az utolsó töltényeket is a 38-asból és levette a fülvédőt, Chris újabb hat töltényt adott neki. Levette ő is a fülvédőjét, és a céltáblához szaladt, hogy ellenőrizzék Laura hatékonyságát.
A tábla mögé tett szénakazal két méter magas és egy méter vastag volt, valamint négy méter széles. Mögötte hatalmas fenyőerdő, a saját földje, ezért kérdéses, hogy szüksége volt-e ilyen védőfelszerelésre, de nem akart senkit lelőni. Legalábbis nem véletlenül.
Chris felállított egy újabb céltáblát, és a régivel visszaszaladt anyjához.
– Hatból négy találat, mami. Két halott, két sebesült, de úgy tűnik, kicsit balra húz a kezed.
– Lássuk csak, ki tudom-e javítani ezt a hibát.
– Egyszerűen csak fáradsz – mondta Chris.
Laura körül több mint százötven töltényhüvely hevert a fűben. A csuklója, karja, válla és nyaka már fájni kezdett a fegyver visszarúgó erejétől, de még ki akart lőni egy sorozatot, mielőtt abbahagyja aznapra.
Hátul, a ház közelében Thelma kocsijának ajtaja csapódott.
Chris újra feltette a fülvédőjét, és kezébe vette a távcsövet, hogy nézze a céltáblát, amire az anyja lő.
Szomorúság járta át Laura szívét, mikor a fiára nézett, nemcsak mert Chris elvesztette az apját, hanem mert olyan igazságtalannak tűnt, hogy egy gyereknek nyolcadik születésnapja előtt két hónappal már tisztában kell lennie azzal, hogy milyen veszélyes az élet, és folyamatos félelemben kell élnie. Laura igyekezett, hogy a lehető legtöbb örömet szerezze a fiának: még mindig játszottak Tommy Toaddal, bár Chris már nem hitte, hogy Tommy igazi lenne; a hatalmas gyerekkönyvgyűjteményük segítségével Laura próbálta megmutatni Chrisnek milyen öröm az olvasás és milyen jó a könyvek közé menekülni; még a lövésgyakorlatot is próbálta játékká tenni, hogy ezzel elvonja Chris figyelmét annak életbevágó fontosságáról, hogy képesek legyenek megvédeni magukat. Azonban ez idő tájt életüket mégis a veszteség és a veszély tudata uralta, a félelem az ismeretlentől. A valóságot nem lehetett elrejteni a fiú elől, és ennek elkerülhetetlen módon komoly, hosszan tartó hatása lesz a lelkére.
Chris leengedte a távcsövet, hogy megnézze miért nem lő az anyja. Laura rámosolygott. Chris visszamosolygott. Olyan édes mosolya volt, hogy Laurának majd megszakadt a szíve.
Laura a céltábla felé fordult, felemelte a 38-ast, megragadta mindkét kezével, és lőtt.
Mire Laura már a negyedik töltényt is kilőtte, Thelma lépett mellé. Befogta a fülét és felszisszent.
Laura kilőtte az utolsó két golyót, és levette fülvédőjét, Chris pedig odament a céltábláért. A lövések hangja még mindig visszhangzott a hegyek között, amikor Laura odafordult Thelmához és megölelte.
– Mi ez a pisztolyosdi? – kérdezte Thelma. – Filmet írsz Clint Eastwoodnak? Nem, tudok egy még jobbat. Írd meg a Piszkos Harry női változatát, a Piszkos Henriettát. Én pont alkalmas lennék a főszerepre – kemény vagyok, hideg és olyan gúnyos mosolyom van, hogy még Bogart is megirigyelné.
– Gondolni fogok rád a szereposztásnál – mondta Laura –, de igazából Clintet szeretném látni, ahogy női ruhában játssza a szerepet.
– Hé, még mindig van humorérzéked, Shane.
– Azt hitted nincs?
Thelma összeráncolta a szemöldökét.
– Nem tudtam, mire véljem, mikor láttalak lövöldözni olyan ábrázattal, mint egy kígyó, akinek kilyukadt a méregfoga.
– Önvédelem – mondta Laura. – Minden jó kislánynak meg kell tanulnia.
– Úgy lősz, mint egy profi.
Thelma észrevette a fűben csillogó réz töltényhüvelyeket.
– Milyen gyakran csinálod ezt?
– Háromszor egy héten, minden alkalommal néhány órát.
Chris visszaért a céltáblával.
– Szia, Thelma nagynéni! Anyu, négy halottad van a hatból, egy súlyos sérült és egyet mellétrafáltál.
– Halottak? – kérdezte Thelma.
– Gondolod, hogy még mindig balra húzok? – kérdezte Laura a fiút.
Chris megmutatta neki a céltáblát.
– Nem annyira, mint az előbb.
Thelma így szólt:
– Hé, Christopher Robert, csak ennyi jár nekem, egy idevetett "Szia, Thelma nagynéni!"?
Chris letette a céltáblát a többi elhasznált darabra, Thelmához lépett és megölelte, megpuszilta őt. Észrevéve, hogy Thelma már nem punk stílusban öltözködik, megkérdezte:
– Hű, mi történt veled, Thelma néni? Normálisan nézel ki.
– Normálisan nézek ki? Ezt meg minek vegyem? Bóknak vagy sértésnek? Csak ne feledd el, kis kölyök, hogy még ha normálisnak is néz ki a te Thelma nagynénéd, akkor sem az. Ő egy zseniális komikus, egy sziporkázó szellem, egy legenda a saját vázlatfüzetében. Egyébként úgy döntöttem, hogy a punk stílus idejétmúlt.
Megkérték Thelmát, hogy segítsen nekik összeszedni az üres hüvelyeket.
– A mama fantasztikusan lő! – mondta Chris büszkén.
– Illik is neki ennyi gyakorlás után. Annyi töltényhüvely van itt, hogy egy egész amazonhadseregnek elég lenne.
Chris megkérdezte az anyjától:
– Ez mit jelent?
– Kérdezz meg tíz év múlva, rendben?

Amikor bementek a házba, Laura bezárta a konyhaajtót. Két retesszel. Behúzta a sötétítő függönyöket, hogy senki ne lásson be.
Thelma érdeklődve nézte ezt a rituálét, de nem szólt semmit.
Chris betette a videóba az Elveszett frigyláda fosztogatói című filmet, és a tévé elé telepedett egy zacskó sajtos popcorn és egy pohár kóla társaságában. A konyhában Laura és Thelma az asztalnál ültek és kávéztak, miközben Laura szétszedte a 38-ast és kitisztította.
A konyha nagy volt és barátságos, sok sötét tölgyfa bútorral, két téglafallal, réz edénytartókkal, amin rézedények lógtak, és sötétkék padlócsempével. Olyan volt ez a konyha, mint amilyenben a szappanopera-béli családok megtárgyalják értelmetlen problémáikat, és transzcendentális megvilágosodást érnek el harminc perc alatt minden héten, mínusz a reklámidő. Még Laurának is furcsának tűnt, hogy egy ilyen helyiségben tisztogat egy fegyvert, amit eredetileg emberölésre terveztek.
– Tényleg félsz? – kérdezte Thelma.
– Nagyon.
– De hiszen Dannyt azért ölték meg, mert szerencsétlen módon egy kábítószer üzlet közepébe botlottatok. Azok az emberek már rég eltűntek, nem?
– Talán nem.
– Nos, ha attól félnének, hogy felismered őket, már rég elkaptak volna.
– Nem akarok kockáztatni.
– Lazulj el egy kicsit, kölyök! Nem élheted le az életed hátralévő részét úgy, hogy attól félsz, hogy valaki bármikor rád vetheti magát a bokorból. Az rendben van, hogy fegyvert tartasz itthon. Ez valószínűleg bölcs dolog. De soha többé nem fogsz a világban járkálni? Nem vihetsz magaddal mindenhova fegyvert.
– De bizony hogy vihetek. Van engedélyem.
– Arra, hogy egy ágyút cipelj magaddal?
– A retikülömben viszem magammal, akárhova megyünk.
– Jézusom! Honnan kaptál erre engedélyt?
– A férjemet különös körülmények között ölték meg ismeretlen tettesek. Ezek a gyilkosok engem is és a fiamat is le akarták lőni, és még mindig szabadon vannak. Mindezen túl pedig én egy meglehetősen gazdag és igen híres nő vagyok. Egy kicsit furcsa lenne, ha nem kapnék fegyverviselési engedélyt.
Thelma hallgatott néhány percig, a kávéját kortyolgatta és Laurát nézte, ahogy a fegyverét tisztogatja. Végül így szólt:
– Ez olyan kísérteties, Shane, látni téged, hogy ilyen komolyan veszed ezt az egészet, hogy ilyen feszült vagy. Úgy értem... hét hónap eltelt, mióta Danny meghalt. De te olyan rémült vagy, mintha tegnap lőttek volna rád. Nem maradhatsz örökre ilyen feszült vagy ugrásra kész, vagy akárminek is hívod ezt. Ez már őrület. Paranoia. Szembe kell nézned a ténnyel, hogy nem lehetsz állandóan készenlétben életed végéig.
– De lehetek, ha muszáj.
– Oh, igen? És mi van most? A fegyvered szét van szerelve. Mi van, ha egy agyontetovált barbár elkezdi rugdosni a konyhaajtót?
A konyhaszékeknek gumikerekei voltak, és amikor Laura hirtelen hátratolta magát az asztaltól, pillanatok alatt a konyhakredenchez gurult és elővett egy másik 38-ast.
Thelma megszólalt:
– Mi ez? Egy fegyverarzenál kellős közepén ülök?
Laura visszatette a második pisztolyt a fiókba.
– Gyere! Körbekalauzollak.
Thelma követte őt az éléskamrába. A kamraajtó hátulján egy félautomata Uzi pisztoly lógott.
– Ez egy gépfegyver! Legális ilyet tartani?
– Szövetségi hozzájárulással vehetsz ilyet egy fegyverboltban, de csak félautomatát; automatává alakítani már törvénytelen.
Thelma Laurára nézett, és felsóhajtott.
– Ez át van alakítva?
– Igen, ez teljesen automata. De én már így vettem egy illegális fegyverkereskedőtől.
– Ez túl kísérteties, Shane. De tényleg.
Laura az ebédlőbe vezette Thelmát, és megmutatta neki a tálalóra akasztott revolvert. A nappaliban egy negyedik revolver az egyik fotel melletti asztalra volt akasztva. Egy másik átalakított Uzi az előszobaajtó belső felén lógott. Ezenkívül revolverek voltak elrejtve a dolgozószobában, az íróasztal fiókjában, az emeleti irodában, a nagy fürdőszobában és a hálószobájában, az éjjeliszekrényben. Végül egy harmadik Uzit tartott a nagy hálószobában.
Az Uzit bámulva, amit Laura az ágy alól húzott ki, Thelma így szólt:
– Egyre kísértetiesebb. Ha nem ismernélek jobban, Shane, azt hinném megőrültél, hogy paranoiás fegyvermániás lettél. De ismerve téged, ha tényleg ennyire félsz, biztosan megvan rá az okod. De mit szól Chris ehhez a tömérdek fegyverhez?
– Tudja, hogy nem nyúlhat hozzájuk, és én tudom, hogy bízhatok benne. A legtöbb svájci családban van olyan családtag, aki a hadsereg tagja – Svájcban szinte minden férfi lakos kész arra, hogy megvédje az országát, tudtad ezt? –, és ezért csaknem minden otthonban van fegyver, de náluk történik a legkevesebb véletlen fegyveres baleset. Mert a fegyvertartás egyfajta életstílus. A gyerekeket kiskoruktól megtanítják a fegyverek tiszteletére. Chrisszel nem lesz semmi gond.
Amikor Laura visszatette az Uzit az ágy alá, Thelma megkérdezte:
– Hogy az ördögben találtál egy illegális fegyverkereskedőt?
– Gazdag vagyok, emlékszel?
– És pénzért meg lehet venni bármit? Oké, ez lehet hogy így van. De tényleg, hogy talál egy olyan nő, mint te, egy fegyverkereskedőt? Feltételezem, hogy nem hirdetik magukat.
– Sok bonyolult regény háttéreseményeihez végeztem kutatásokat, Thelma. Megtanultam hogyan keressek meg bármit vagy bárkit, amire vagy akire szükségem van.
Thelma szótlan volt, miközben visszatértek a konyhába. A nappaliból az Indiana Jones film hősi kísérőzenéjének hangjai szűrődtek ki. Míg Laura a konyhaasztalnál ült és folytatta revolvere pucolását, Thelma újabb adag kávét töltött mindkettőjük csészéjébe.
– Beszéljünk nyíltan, kölyök. Ha tényleg valami veszély fenyeget titeket, ami indokolja ezt a hatalmas fegyvergyűjteményt, akkor az nagyobb veszély, mint amekkorával egyedül meg tudsz birkózni. Miért nem tartasz testőröket?
– Nem bízom meg senkiben. Senkiben rajtad és Chrisen kívül. És Danny apjában, bár ő Floridában van.
– De nem élhetsz így tovább, egyedül, félelemben...
Egy spirálkefét dugva a revolver csövébe, Laura így válaszolt:
– Igen, attól tartok igazad van, de jobban érzem magam így felkészülve. Egész életemben csak tétlenül szemléltem, hogy megfosztanak a szeretteimtől. Semmit nem tettem, csak elviseltem. Mostantól harcolni fogok. Ha bárkik el akarják venni tőlem Christ, csak a testemen keresztül tehetik meg. Meg kell küzdeniük érte.
– Laura, tudom min mész keresztül. De figyelj, hadd játsszam el hogy pszichoanalitikus vagyok és hadd mondjam azt, hogy te nem valami valódi veszélyre reagálsz így, hanem a sorssal szembeni tehetetlenségedet reagálod túl. Nem állhatsz a sors útjába, kölyök. Nem pókerezhetsz istennel és gondolhatod azt, hogy nyerhetsz, azért mert van egy 38-asod az irattárcádban. Úgy értem, elvesztetted Dannyt egy bűncselekmény közben, igen, és talán azt is mondhatod, hogy Nina Dockweiler is még élhetne, ha valaki golyót eresztett volna az Angolnába az első pillanatban, ahogy megérdemelte, de csupán ez a két eset volt, amikor a szeretteid életét meg lehetett volna menteni fegyver segítségével. Az édesanyád a születésed közben halt meg. Az édesapád szívrohamban. Ruthie-t tűz miatt vesztettük el. Az, hogy megtanulod megvédeni magad fegyverrel, rendben van, de a jövőbe is kell nézned, meg kell őrizned a humorérzékedet azzal kapcsolatban, hogy egy sebezhető fajhoz tartozol, vagy különben egy olyan intézetben fogsz kikötni, ahol az emberek fatönkökkel beszélgetnek vagy megeszik a köldökükből kilógó kötszert. Isten ments, de mi van, ha Chris rákos lesz? Arra tökéletesen felkészültél, hogy megölj mindenkit, aki hozzá mer érni, de a rákot nem tudod egy revolverrel legyőzni, és attól tartok olyan őrült módon meg akarod őt védeni, hogy darabokra esnél, ha valami ilyesmi történne, amivel nem tudsz megbirkózni, amivel senki nem tud. Aggódom miattad, kölyök.
Laura bólintott, és melegség öntötte el a szívét barátnője iránt.
– Tudom, hogy aggódsz, Thelma. De megnyugodhatsz. Harminchárom évig csak tűrtem; most harcolok a legjobb tudásom szerint. Ha rák támadna meg engem vagy Christ, felfogadnám a legnagyszerűbb orvosokat, felkutatnám a legjobb gyógymódot. De ha mindez csődöt mondana, és Chris például meghalna rákban, elfogadnám a vereséget. A harc nem zárja ki a tűrést. Harcolhatok, és ha ez nem vezet eredményre, még mindig tűrhetek.
Hosszú ideig Thelma Laurát bámulta az asztal másik oldalán. Végül bólintott.
– Ezt akartam hallani. Oké. Vége a tárgyalásnak. Váltsunk témát. Mikor tervezel egy tankot venni, Shane?
– Hétfőn szállítják.
– Mozsárágyúk, gránátok, páncélöklök?
– Kedden. Mi van az Eddie Murphy-filmmel?
– Megállapodtunk két napja – mondta Thelma.
– Tényleg? Az én Thelmám egy filmben fog tündökölni Eddie Murphyvel?
– A te Thelmád szerepelni fog egy Eddie Murphy-filmben. De azt azért nem hiszem, hogy rögtön sztár leszek.
– Főszereped volt abban a filmben Steve Martinnal, aztán egy másikban Chevy Chase-zel. És ez lesz a harmadik főszereped, igaz? És hányszor vezetted a Tonight show-t? Nyolcszor, nemde? Nézz szembe vele, sztár vagy már most.
– Kis nagyság legfeljebb. Nem furcsa ez, Shane? Mi ketten a semmiből jöttünk, a McIlroy Otthonból, és a csúcsra jutottunk. Különös, mi?
– Nem olyan különös – mondta Laura. A viszontagságok megkeményítik az embert, és a kemények győznek. És túlélnek mindent.

2.

Stefan elhagyta a San Bernardino-i hófedte éjszakát, és egy pillanattal később már a kapun belül volt, a Villámlás Út másik oldalán. A kapu egy nagy hordóhoz hasonlított, hasonló azokhoz, amelyeket gyakran látni karneváli vidámparkokban, kivéve, hogy ennek a belseje fényesre polírozott rézből készült, és nem fából, és hogy ez nem forgott az ember lába alatt. A kapu két és fél méter átmérőjű volt és három és fél méter hosszú, és Stefan néhány lépéssel kisétált belőle az intézet földszinti főlaboratóriumába, és biztos volt benne, hogy ott fegyveres férfiak várják.
A labor kihalt volt.
Hó áztatta kabátjában megdöbbenve állt néhány pillanatig, és hitetlenkedve nézett körül. A helyiség három, kilencszer tizenkét méteres falát a padlótól a mennyezetig egy gép foglalta el, amely most felügyelet nélkül kattogott és zakatolt. A mennyezeti lámpák többsége le volt kapcsolva, ezért a szoba hátborzongató lágy fényben úszott. A gép működtette a kaput, és ebből a szerkezetből tárcsák és mérőeszközök lógtak ki, melyek hol halványzöld, hol narancsszínt bocsátottak ki magukból, mivel a kapu – mely egy nyílás volt az időbe, egy alagút akárhova – soha nem volt bezárva; ha egyszer bezárnák, nagyon nehéz lenne újra kinyitni, és hatalmas energiaráfordítást igényelne, de ha nyitva van, viszonylag kis erőfeszítéssel így lehet tartani. Ezekben a napokban, mivel az elsődleges kutatás már nem a kapu kifejlesztésére irányult, a főlaborba már csak azért jártak be néhányan az intézetben dolgozók közül, hogy fenntartási munkákat végezzenek el, és persze akkor, ha egy utazás volt folyamatban. Más körülmények között Stefan soha nem tudott volna ilyen engedély nélküli utazásokat folytatni, melyek arra irányultak, hogy figyelemmel kísérje – és néha helyreigazítsa – Laura életét.
Azonban, bár nem volt ritka, hogy a laborban nincs senki, most mégis különösen furcsa volt, hiszen Kokoschkát Stefan után küldték, és bizonyára aggódva kellene várniuk, hogy hallják, hogyan boldogult Kokoschka a havas kaliforniai hegyek között. Fel kellett készülniük arra, hogy Kokoschka elbukik, és a rossz ember tér vissza, ezért a kaput őriztetniük kellett volna, míg az ügy megoldódik. Hol van a titkosrendőrség, hol vannak a fekete kabátos, széles vállú férfiak? Hol vannak a fegyverek, amikkel, úgy gondolta, várni fogják?
Stefan a nagy faliórára nézett, és látta, hogy hat perccel múlt tizenegy óra, helyi idő szerint. Úgy volt, ahogy lennie kellett. Délelőtt tizenegy óra előtt öt perccel indult útnak, és minden út pontosan tizenegy perccel azután fejeződött be, hogy elkezdődött. Senki nem tudta miért, de bármilyen hosszú időt töltött az utazó az út másik végén, csupán tizenegy perc telt el otthon. Majdnem másfél órát volt a San Bernardino-hegységben, de csupán tizenegy perc telt el az ő életéből, az ő idejéből. Ha hónapokig ott maradt volna Laurával, mielőtt megnyomja a sárga gombot az övén, akkor is csupán és pontosan tizenegy perc telt volna el, míg visszaér.
De hol van a hatóság, hol vannak a fegyverek, a dühös kollégái? Miután felfedezték, hogy beavatkozik Laura életébe, miután elküldték Kokoschkát, hogy elkapja őt és Laurát, miért mennének el a kaputól, amikor mindössze tizenegy percet kellett volna várniuk, hogy megtudják mi volt a harc végkifejlete?
Stefan levette a csizmáját, a széldzsekijét és pisztolytáskáját, majd eldugta őket valami berendezés mögé a sarokba, hogy ne látszódjanak. Ugyanott hagyta indulás előtt a fehér laborköpenyét, és most újból belebújt.
Zavartan, még mindig aggódva, annak ellenére, hogy elmaradt az ellenséges fogadtatás, Stefan kilépett a földszinti folyosóra, és nekilátott szembenézni a veszedelemmel.

3.

Vasárnap hajnali fél háromkor Laura a számítógépe előtt ült, a nagy hálószoba melletti irodájában, pizsamában és köpenyben, és almalevet kortyolgatva legújabb könyvén dolgozott. Egy revolver hevert az asztalon, a kézirat mellett.
A sötét előszobába vezető ajtó nyitva volt. Soha nem csukta be egyik ajtót sem, kivéve a fürdőszobáét, mert előbb vagy utóbb egy csukott ajtó miatt talán nem fogja meghallani, ahogy egy betolakodó halad előre a házban. A házat jól kidolgozott riasztórendszer védte, de a belső ajtókat is nyitva tartotta a biztonság kedvéért.
Laura hallotta, hogy Thelma jön le a lépcsőn, és éppen megfordult, amikor a barátnője az ajtóhoz ért.
– Sajnálom, ha felébresztettelek.
– Aaah. Mi, az "éjszakai klub" típusok későig dolgozunk. De délig alszom. És te? Te sokszor vagy ébren ilyenkor?
– Én már nem tudok jól aludni. Ha négy-öt órát alszom egy éjszaka, az már jó nekem. Ahelyett, hogy az ágyban maradnék és malmoznék, inkább fölkelek és írok.
Thelma kihúzott egy széket, leült és feltette a lábát Laura asztalára. A hálóruházat-béli ízlése még extravagánsabb volt, mint gyerekkorukban: bő, selyem pizsama piros, zöld, kék és sárga négyzetekkel és körökkel.
– Jó látni, hogy még mindig nyuszis papucsot viselsz – mondta Laura. – Ez állandósult személyiségre vall.
– Ez vagyok én. Sziklaszilárd. Mivel az én méretemben már nincs nyuszis papucs, kell vennem egy felnőtteknek való szőrös papucsot, egy gyerekeknek való nyuszis papucsot, le kell vágnom a gyerekpapucsról a szemeket és füleket és áttenni a felnőtt papucsra. Mit írsz?
– Egy epesötét könyvet.
– Igazi, hétvégi kikapcsolódáshoz jó könyvnek hangzik.
Laura sóhajtott, és hátradőlt a székében.
– Ez egy regény a halálról, a halál igazságtalanságáról. Ez egy őrült vállalkozás, mert próbálom megmagyarázni a megmagyarázhatatlant. Próbálom megmagyarázni a halált az én elképzelt olvasómnak, mert akkor talán én is megértem. Ez a könyv arról fog szólni, hogy miért nem szabad feladnunk és miért kell küzdenünk, annak ellenére, hogy tisztában vagyunk a halandóságunkkal, hogy miért kell harcolnunk és tűrnünk. Ez egy komor, zord, rosszkedvű, nyomasztó, keserű, komolyan megzavaró könyv.
– Nagy piaca van ennek?
Laura felnevetett.
– Talán egyáltalán nincs piaca. De ha az ötlet befészkeli magát egy író fejébe... nos, az olyan, mint egy belső tűz, ami először melegít téged és jó érzéssel tölt el, de aztán elkezd megenni élve, feléget belülről. Nem sétálhatsz csak úgy el a tűz elől; mert tovább ég. Az egyetlen módja, hogy eloltsd a tüzet, az az, ha megírod a könyvet. Egyébként amikor elakadok ezzel, egy kedves gyerekkönyvet veszek elő, amit Sir Tommy Toadról írok.
– Te egy őrült vagy, Shane.
– Ki hord nyuszis papucsot?
Beszélgettek erről-arról ugyanazzal a közvetlenséggel, amivel már húsz éve. Talán Laura magányossága volt az oka, mely még gyötrőbb volt, mint a Danny halála utáni első napokban, vagy az ismeretlentől való félelem, mindenesetre Laura, ki tudja miért, elkezdett a különös védelmezőjéről beszélni. Az egész világon Thelma az egyetlen, aki talán elhiszi a mesét. Thelma megvolt babonázva, hamarosan levette a lábát az asztalról, előrehajolt a székén, soha nem adott hangot semmilyen kétségének, és lassan kibontakozott a történet attól a pillanattól kezdve, hogy a védelmező lelőtte a narkóst, odáig, hogy eltűnt a hegyi országútról.
Amikor Laura eloltotta ezt a belső tüzet, Thelma így szólt:
– Miért nem beszéltél nekem erről... erről a védelmezőről már évekkel ezelőtt? Akár McIlroy-ban?
– Nem tudom. Olyan misztikusnak tűnt. Valaminek, amit nem szabad elmondanom senkinek, mert ha így tennék, megtörném a varázslatot, és soha többé nem látnám. Aztán, miután magamra hagyott, hogy egyedül küzdjek meg az Angolnával, és amiért semmit nem tett, hogy megmentse Ruthie-t, azt hiszem, egyszerűen elkezdtem nem hinni benne. Soha nem beszéltem róla Dannynek, mert mire megismertem a férjemet, az én védelmezőm már nem volt valóságosabb, mint a Mikulás. Aztán hirtelen... ott volt megint, az országúton.
– Azon az estén azt mondta neked, hogy visszajön néhány napon belül és mindent megmagyaráz?
– Igen, de nem láttam azóta. Hét hónapig vártam, és azt hiszem, ha valaki hirtelen megjelenik, az lehet az én védelmezőm, de lehet egy újabb Kokoschka is egy géppisztollyal a kezében.
A történet felizgatta Thelmát, és úgy izgett-mozgott, mintha hangyák másztak volna rajta. Végül felállt és járkálni kezdett.
– Mi van Kokoschkával? A rendőrség kiderített róla valamit?
– Semmit. Nem volt nála semmilyen igazolvány. A Pontiac, amivel jött, lopott volt, csakúgy mint a piros dzsip. Végigfuttatták az ujjlenyomatát minden programjukon, amijük csak volt, de nem jutottak eredményre. Egy hullát pedig nem tudnak kikérdezni. Nem tudják ki volt, honnan jött és miért akart megölni minket.
– Sok időd volt már gondolkodni ezen. Szóval van valami ötleted? Ki ez az őrangyal? Honnan jött?
– Nem tudom.
Laurának volt egy ötlete, de az túlságosan őrültségnek hangzott, és nem volt semmilyen bizonyítéka, amivel alátámaszthatta volna. Azonban nem azért titkolta el Thelma elől, mert őrültségnek hangzott, hanem mert egocentrikusnak.
– Egyszerűen nem tudom.
– Hol van az öv, amit itt hagyott neked?
– A széfben – mondta Laura, és a sarok felé mutatott, ahol egy padlóba ágyazott doboz volt elrejtve a szőnyeg alá.
Közös erővel elhúzták a faltól falig érő szőnyeget, és a széf előkerült, mely harminc centiméter átmérőjű és negyven centi mély volt. Csupán egyvalami lapult benne, amit Laura ki is vett.
Visszamentek az asztalhoz, hogy jobb világításban tudják megszemlélni a titokzatos tárgyat. Laura beállította a mozgatható nyakú lámpát.
Az öv tíz centi széles volt, és valami nyúlós, fekete anyagból készült, talán nejlonból, és az egész övet végig hullámos rézdrótok fedték, melyek különös, bonyolult mintát alkottak. A szélessége miatt az övön két kis csat volt egy helyett; ezek szintén rézből készültek. Ezenkívül a csattól balra egy vékonyka kis doboz volt varrva, olyan mint egy régimódi cigarettás doboz – olyan tízszer hét és fél centiméteres és mindössze két centi vastag – és ez is rézből volt. Még alapos vizsgálódás után sem találták meg a módját, hogyan lehetne a téglalap alakú dobozt kinyitni; mindössze egy sárga gomb volt rajta a bal alsó sarkában, ami kevesebb mint két és fél centiméter átmérőjű volt.
Thelma megérintette a furcsa anyagot.
– Mondd el még egyszer mit mondott a hapsi, hogy mi történik, ha megnyomod a sárga gombot!
– Azt mondta, hogy az isten szerelmére ne nyomjam meg, és mikor megkérdeztem miért ne, azt mondta, hogy nem akarnék oda menni, ahova vinne.
Laura és Thelma ott álltak egymás mellett az asztali lámpa fényében és az övet bámulták, amit Thelma a kezében tartott. Hajnali négy óra elmúlt, és a házban halálos csend honolt.
Végül Thelma megszólalt:
– Éreztél valaha kísértést, hogy megnyomd a gombot?
– Nem, soha – mondta Laura habozás nélkül. Amikor megemlítette a helyet, ahova vinne az öv... szörnyű volt a tekintete. És tudom, hogy ő maga is nehezen szánta rá magát a visszatérésre. Nem tudom honnan jött, Thelma, de ha nem értettem félre, amit a szemében láttam, az a hely csak egy lépésre lehet a pokoltól.

Vasárnap délután rövidnadrágba bújtak, kiterítettek néhány pokrócot a hátsó kertbe és hosszan lustálkodtak egy tál krumplisaláta, felvágottak, sajt, gyümölcsök és szilvás-fahéjas rudacskák társaságában. Játszottak Chrisszel, és a fiú nagyon élvezte a napot, részben azért, mert Thelma kisebb sebességbe tudta rakni komikusvénáját, és nyolcéveseknek való egysorosokat produkált.
Amikor Chris hancúrozó mókusokat látott meg a kert végében, az erdőhöz közel, rögtön meg akarta etetni őket. Laura adott neki egy diós tekercset, és így szólt:
– Törd apró darabokra és dobd oda nekik a morzsákat. Nem fognak közel engedni magukhoz. És nem mész messzire tőlem, rendben?
– Persze, mami.
– Ne menj egészen az erdőig, csak félútig. Chris tíz méterre futott a pokróctól, alig tovább, mint félútig, és ott letérdelt. Darabokra törte a süteményt és odadobott belőle a mókusoknak, úgy, hogy ezek az óvatos és fürge teremtmények mindig egyre közelebb jöttek hozzá, miután sikeresen becserkésztek egy-egy falatot.
– Jó kölyök ez – mondta Thelma.
– A legjobb.
Laura közelebb húzta magához az Uzit.
– Csak nyolc-tíz méterre van – mondta Thelma.
– De közelebb van az erdőhöz, mint hozzám.
Laura a fenyőfák vetette árnyékokat figyelte.
Thelma, kivéve néhány szem burgonyaszirmot a zacskóból, így szólt:
– Soha nem voltam még olyan emberrel piknikezni, aki géppisztolyt hoz magával. Valahogy tetszik ez nekem. Nem kell a medvék miatt aggódnom.
– Hangyák ellen is beválik.
Thelma elnyújtózott a pokrócon, fejét a karjára tette, de Laura továbbra is törökülésben ült. Narancsszínű pillangók kergetőztek a forró augusztusi levegőben.
– Úgy látszik boldogul a kölyök – mondta Thelma.
– Többé-kevésbé – helyeselt Laura. Volt egy nagyon rossz időszak, amikor állandóan sírt és nem volt stabil érzelmileg. De ez elmúlt. Ebben a korban még rugalmasak, gyorsan alkalmazkodnak és elfogadják a megváltozott körülményeket. De bármennyire is úgy tűnik, hogy jól van... attól tartok már van egy sötét rész a lelkében, ami régebben nem volt, és ami nem fog egyhamar eltűnni belőle.
– Nem. Nem fog eltűnni – szólt Thelma. – Ez olyan, mintha a szív árnyékban lenne. De élni fog és meg fogja találni a boldogságát, és eljön az idő, amikor már nem vesz tudomást erről az árnyról.
Mialatt Thelma azt figyelte, ahogy Chris a mókusokkal játszik, Laura barátnője profilját tanulmányozta.
– Még mindig hiányzik Ruth, igaz?
– Húsz éve mindennap. Neked nem hiányzik még mindig az apád?
– De, persze – válaszolt Laura. De amikor rágondolok, azt hiszem nem ugyanazt érzem, mint te. Mert az élet rendje az, hogy a szüleink előbb halnak meg, mint mi, és még amikor túl fiatalon is halnak meg, akkor is el tudjuk fogadni, mert tudtuk, hogy ez előbb vagy utóbb bekövetkezik. De az más, ha az embernek a férje, felesége, gyereke... vagy a testvére hal meg. Arra nem vagyunk felkészülve, hogy őket elveszítjük. Ezért aztán ezzel nehezebb megbirkózni. Főleg, gondolom, ha ikertestvérről van szó.
– Ha valami jó hírt kapok – úgy értem valami jó szerepajánlatot például –, mindig az jut először eszembe, hogy Ruthie mennyire örülne a sikeremnek. És te? Te hogy viseled, Shane?
– Éjszakánként sírok.
– Ez most még természetes. Egy év múlva már nem lenne az.
– Ébren fekszem este az ágyamban, hallgatom a szívem dobbanását, és olyan magányosnak hangzik, istennek hála, hogy itt van nekem Chris. Ő ad nekem életcélt. És te. Te és Chris vagytok nekem, és mi szinte egy család vagyunk, nem gondolod?
– Nem csak szinte. Család vagyunk. Te és én – testvérek.
Laura mosolygott, és megborzolta Thelma kócos haját.
– De – szólt Thelma – az hogy nővérek vagyunk, nem jelenti azt, hogy kölcsön kell kérned a ruháimat.

4.

A folyosókon és az intézet nyitott ajtajain keresztül Stefan látta a kollégáit, ahogy dolgoznak, de egyikük sem tanúsított különösebb érdeklődést iránta. Lifttel felment a harmadik emeletre, ahol éppen az irodája előtt összefutott dr. Wladyslaw Januskayá-val, aki hosszú ideje dr. Vladimír Penlovski védence volt, és a második legmagasabb beosztású ember az időutazó projektben, amit eredetileg Kasza Projektnek hívtak, de amelyet már hónapok óta a Villámlás Út álnéven emlegettek.
Januskaya negyvenéves volt, tíz évvel fiatalabb pártfogójánál, de idősebbnek nézett ki, mint az életteli, energikus Penlovski. Alacsony, túlsúlyos, kopaszodó, pirospozsgás arcú férfi volt, akinek a két elülső foga aranyfog volt, és vastag szemüveget viselt, ezáltal a szemei úgy néztek ki, mint a festett tojások. Januskayának a külseje miatt egy komikus embernek kellett volna lennie. De az államba vetett szentségtelen hite és lankadatlan lelkesedése, hogy a totalitárius célokért dolgozzon, elég volt ahhoz, hogy elnyomja a benne rejlő lehetőségét annak, hogy egy mókás fickó legyen. Igazság szerint ő volt a legkellemetlenebb alak a Villámlás Út projekten dolgozók közül.
– Stefan, drága Stefan – szólt Januskaya –, már akartam mondani milyen hálásak vagyunk neked a tavaly októberi ötletedért, hogy a kapu működéséhez szükséges energiát egy biztonsági generátornak kellene szolgáltatnia. Az előrelátásod megmentette a projektet. Ha még mindig a városi kábelről vennénk az energiát... a kapu már vagy fél-tucatnyiszor felmondta volna a szolgálatot, és most szörnyen le lennénk maradva.
Miután arra számított, hogy fegyveresek várják a kapuban, Stefan megdöbbenve látta, nemhogy az áruló tevékenységeit nem fedezték fel, de még ez a gonosz féreg is szembe dicséri. Nem azért javasolta annak idején, hogy biztonsági generátorra csatlakoztassák a kaput, hogy láthassa ennek az aljas projektnek a sikerét, hanem mert azt nem akarta, hogy a kapu működésképtelensége miatt ne tudjon Laurához utazni, amikor akar.
– Nem gondoltam volna az elmúlt év októberében, hogy mostanra idáig jutunk, és a rendes közszolgáltatás ennyire megbízhatatlan lesz – mondta Januskaya, szomorúan rázva a fejét – és hogy a társadalmi rend ennyire összezavarodik. Mit kell kiállniuk az embereknek, hogy lássák álmaik szocialista államát győzni, mi?
– Sötét időket élünk – mondta Stefan, ami alatt nagyon is mást értett, mint Januskaya.
– De győzni fogunk – mondta Januskaya határozottan.
Felnagyított szemét őrület borította el, amit Stefan túl jól ismert.
– A Villámlás Út segítségével győzni fogunk!
Megveregette Stefan vállát és továbbindult a folyosón. Stefan figyelte a tudóst, majd mikor az a lifthez ért, így szólt:
– Oh, dr. Januskaya?
A kövér, fehér féreg visszafordult és megkérdezte:
– Igen?
– Látta ma már Kokoschkát?
– Ma? Nem, ma még nem.
– Itt van, nem?
– Azt gondolnám. Tudod, hogy általában itt van, ameddig legalább valaki dolgozik. Ő egy szorgalmas ember. Ha több olyan emberünk lenne, mint Kokoschka, kétségünk sem lehetne afelől, hogy győzedelmeskedünk. Beszélned kellene vele? Ha látom, beküldjem hozzád?
– Nem, nem – válaszolta Stefan. Semmi sürgős. Nem akarnám megzavarni a munkájában. Biztosan találkozom vele előbb-utóbb.
Januskaya újra elindult a lift felé, Stefan belépett az irodájába, és bezárta maga mögött az ajtót.
Az irattartószekrény mellé térdelt, amelyet kissé áthelyezett, hogy eltakarja vele a szellőzőnyílás rácsát. A mögötte lévő szűk helyen egy csomó rézdrót volt, alig láthatóan, mely a védőrács alján bújt ki. A drótok egy egyszerű, tárcsás típusú időzítőszerkezethez voltak kapcsolva, amit pedig szintén a szekrény mögé, egy konnektorba dugott be. Semmihez nem nyúltak. Stefan be tudott volna nyúlni a szekrény mögé, beállíthatta volna az időzítőt, és legalább egy, legfeljebb öt percen belül, attól függően, hogy mekkorát teker az időzítőtárcsán, az intézet felrobban.
Mi az ördög folyik itt? gondolta magában.
Egy ideig az asztalánál ült és az égbolt egy szeletét bámulta, amire rálátott az egyik ablakából: piszkosszürke felhők vándoroltak lomhán az azúrkék háttérfüggönyön keresztül.
Végül elhagyta az irodáját, az északi lépcsőházhoz ment és gyorsan felmászott a negyedik emeleten túl, a padlásra. Az ajtó csupán egy halk nyikorgó hangot hallatott. Stefan felkapcsolta a villanyt, és belépett a hosszú, félig kész helyiségbe, olyan halkan lépdelve, amennyire csak lehetséges. Ellenőrzött hármat a robbanószerek közül, amit két éjszakával ezelőtt a tetőgerendák közé rejtett el. A bombákhoz nem nyúlt senki.
Nem volt értelme megvizsgálnia az alagsort is. Elhagyta a padlást és visszament az irodájába.
Nyilvánvaló volt, hogy senki nem tudott sem arról a szándékáról, hogy lerombolja az intézetet, sem arról, hogy Laurát megóvja számtalan elrendelt tragédiától. Senki, kivéve Kokoschkát. A fenébe, neki tudnia kellett, hiszen megjelent a hegyekben, egy Uzival felszerelkezve.
Szóval miért nem szólt Kokoschka senkinek?
Kokoschka az állami titkosrendőrség tisztje volt, egy igazi fanatikus, engedelmes és buzgó szolgálója a kormánynak, és személyesen ő volt a felelős a Villámlás Út biztonságáért. Amint árulót fedezett fel az intézetben, Kokoschka nem habozott volna hívni a megbízott csapatokat, hogy vegyék körbe az épületet, őrizzék a kaput és kérdezzenek ki mindenkit.
Biztosan nem engedte volna, hogy Stefan Laura segítségére siessen a hegyi útra, majd aztán utánamehessen, hogy megölje őket. De legalábbis őrizetbe vette volna Stefant, hogy kihallgassa, nincsenek-e szövetségesei az intézeten belül.
Kokoschka tudott Stefan beavatkozásairól Laura életének eleve elrendelt folyásába. És vagy felfedezte a robbanószereket az intézetben, vagy nem – talán inkább nem –, vagy csak nem szedte szét őket. És aztán valamilyen okból kifolyólag nem mint rendőr, hanem mint magánember cselekedett. Ezen a reggelen követte Stefant a kapun keresztül, '88 januárjának ebbe a téli délutánjába, olyan szándékkal, amit Stefan most már egyáltalán nem értett.
Nem volt értelme. Mégis ez történt.
Mire készült Kokoschka?
Talán soha nem tudja meg.
Kokoschka most holtan feküdt egy országúton 1988-ban, és valaki hamarosan észreveszi, hogy eltűnt.
Ezen a délutánon Stefannak hivatalos útra kellett mennie Penlovski és Januskaya irányítása alatt.
Stefan egy órakor szándékozta felrobbantani az intézetet, egy órával a tervezett indulás előtt. Most, 11:43-kor, úgy döntött, hogy gyorsabban kell cselekednie, mielőtt Kokoschka eltűnését felfedezik.
Az egyik magas irattartószekrényhez lépett, kinyitotta az alsó fiókot, amely üres volt, leemelte a görgőkről és kivette. Egy 9 milliméteres Colt Commander Parabellum pisztoly volt a fiók hátuljához erősítve. Kilenclövetű pisztoly volt, melyet egyik titkos útján szerzett be és hozott vissza onnan az intézetbe. Egy másik fiók hátuljáról még kivett két csúcstechnikás hangtompítót, és még négy teli pisztolytárat. Az asztalánál, gyorsan dolgozva, hátha valaki kopogás nélkül bejön az irodájába, az egyik hangtompítót a pisztolyra szerelte, a másikat és a tárakat pedig a laborköpenye zsebébe tette.
Amikor utoljára elhagyja az intézetet a kapun keresztül, nem bízhatja Penlovski, Januskaya és néhány másik tudós halálát csupán a robbanószerekre. A robbanás biztos hogy lerombolja az épületet, és kétségkívül megsemmisít minden gépet és iratot, de mi van, ha akárcsak egyetlen főkutató életben marad? A kapu újjáépítéséhez szükséges tudás Penlovski és Januskaya fejében volt, ezért Stefan úgy tervezte, megöli őket és még egy tudóst, Volkaw-t, mielőtt beállítja az időzítőszerkezetet és a kapuba lép, hogy visszatérjen Laurához.
A hangtompítóval együtt a Commander túl hosszú volt, hogy elférjen a laborköpenye zsebében, ezért kifordította a zsebet és kiszakította az alját. Ujját a ravaszon tartva becsúsztatta a fegyvert a most már alj nélküli zsebébe és ott tartotta, miközben kinyitotta irodája ajtaját és a folyosóra lépett.
A szíve vadul kalapált. Ez volt a legveszélyesebb része a tervének, mert sok lehetősége volt annak, hogy valami rosszul süljön el, mielőtt befejezi a lövöldözést és visszamegy az irodájába, hogy beállítsa a bombán az időzítőszerkezetet.
Laura nagyon messze volt, és talán soha többé nem látja őt.

5.

Hétfő délután Laura és Chris szürke tréningruhát öltöttek, és miután Thelma segített nekik széttekerni a vastag tornamatracot a kertben, a ház mögött egymás mellé ültek, hogy légzőgyakorlatokat végezzenek.
– Bruce Lee mikor érkezik? – kérdezte Thelma.
– Kettőkor – válaszolta Laura.
– Az nem Bruce Lee, Thelma nagynéni – mondta Chris lihegve. – Állandóan Bruce Leenek hívod, pedig Bruce Lee már meghalt.
Mr. Takahami pontban kettőkor megjött. Sötétkék tréningfelsőt viselt, melynek hátára a saját küzdősportiskolájának lógója volt nyomva: Csendes erő. Amikor bemutatták Thelmának, ezt mondta:
– Ön egy nagyon szellemes hölgy. Imádom a lemezét.
Ragyogva a dicsérettől, Thelma így szólt:
– Én pedig őszintén megmondhatom önnek, hogy azt szerettem volna, ha Japán nyeri meg a háborút.
Henry nevetett:
– Azt hiszem, mi nyertük meg.
A teraszon ülve és jeges teát kortyolgatva Thelma nézte, ahogy Henry önvédelemre oktatja Laurát és Christ.
Henry negyvenéves férfi volt, szépen kidolgozott felsőtesttel és vékony, de izmos lábakkal. Karate- és dzsúdóbajnok volt, valamint kick-boksz szakértő, és olyasfajta önvédelmet oktatott, amely többféle küzdősportból vette az elemeit, és amelyet ő fejlesztett ki. Kétszer egy héten jött Lauráékhoz Riverside-ból, és három óráig foglalkozott velük.
A rúgó, ütő, döfő, nyögő, forgó, dobó harc elég óvatosan folyt ahhoz, hogy ne okozzon komoly sérülést, de elég erővel ahhoz, hogy valóban tanulni lehessen belőle. Chris edzése nem volt olyan fárasztó és aprólékos, mint Lauráé, és Henry rengeteg szünetet adott Chrisnek, hogy egy kicsit kipihenje magát. De az óra végére Lauráról, mint általában, szakadt a víz, és teljesen kimerült volt.
Mikor Henry elment, Laura felküldte Christ zuhanyozni, míg ő és Thelma feltekerték a matracot.
– Édes – mondta Thelma.
– Henry? Igen, szerintem is.
– Lehet, hogy én is elkezdek karate- vagy dzsúdóórákat venni.
– Ennyire elégedetlen volt a közönséged az utóbbi időben?
– Ez övön aluli volt, Shane.
– Bármi megengedhető, ha az ellenség rettenthetetlen és kegyetlen.

Másnap délután, mikor Thelma betette a bőröndjét a Camaro rakterébe, hogy visszautazzon Beverly Hillsbe, így szólt:
– Hé, Shane! Emlékszel a családra, akikhez először küldtek McIlroyból?
– Teagelék. Flora, Hazel és Mike. Thelma a kocsi napsütötte oldalának dőlt, Laura mellé.
– Emlékszel mit mondtál nekünk Mike pletykaújság-mániájáról?
– Úgy emlékszem Teagelékre, mintha tegnap még velük éltem volna.
– Nos – mondta Thelma –, sokat gondolkodtam arról, ami veled történt – erről a védelmezőről, arról, hogy nem öregszik, ahogy eltűnt a levegőbe –, és eszembe jutottak Teagelék, és az egész olyan ironikus nekem. Hány éjszakán nevettünk a jó öreg Mike Teagelen... és most a kellős közepén találod magad egy úgynevezett szenzációs hírnek.
Laura mosolygott.
– Talán jobb, ha komolyabban veszem azokat a Clevelandben élő, titokzatos földönkívülieket?
– Azt hiszem, amit mondani akarok, az az... hogy az élet tele van csodákkal és meglepetésekkel. Néhány közülük kellemetlen meglepetés, igen, és néhány nap olyan sötét, mint egy átlagos politikus agya. De ugyanígy vannak olyan pillanatok is, amikor ráeszmélek, hogy mindannyiunk létének megvan az oka, akármilyen talányos is. Nem értelmetlen, hogy élünk. Ha értelmetlen lenne, nem lenne titokzatos. Ugyanolyan unalmas, világos és egyértelmű lenne, mint Mr. Kávéfőzőgép működési elve.
Laura bólintott.
– Istenem, szóval ide hallgass! Azért küzdők itt az angol nyelvvel, hogy egy gyenge filozofikus állítást kimondjak, ami pedig végül nem jelent mást, mint azt, hogy "Fel a fejjel, kölyök!"
– Nem volt gyenge.
– Rejtély – mondta Thelma. – Titok. Te a kellős közepében vagy most, Shane, és erről szól az élet. Még ha most sötét is van... nos, ez túlságosan közhelynek hangzik.
Az autó mellett álltak, ölelték egymást, nem volt szükségük tovább a szavakra, amíg Chris ki nem futott a házból egy zsírkrétarajzzal, amit Thelmának csinált, és azt akarta, hogy Thelma magával vigye Los Angelesbe. Egy kezdetleges, de nagyon bájos rajz volt Tommy Toadról, aki a mozi előtt áll és a nagy fényreklámot nézi, amire Thelma neve van írva hatalmas betűkkel.
Chrisnek könnyes volt a szeme.
– De tényleg menned kell, Thelma nagynéni? Nem tudsz legalább még egy napot maradni?
Thelma megölelte őt, és olyan óvatosan tekerte fel a rajzot, mintha egy felbecsülhetetlen értékű mestermű lett volna.
– Nagyon szívesen maradnék, Christopher Robin, de nem tehetem. A csodálóim már zokognak, hogy mikor csinálom meg végre ezt a filmet. Mindemellett pedig sok a kölcsön, amit törlesztenem kell.
– Milyen kölcsön?
– A legjobb motiváció a világon – mondta Thelma, egy utolsó puszit adva Chrisnek.
Beszállt az autóba, elindította a motort, letekerte az ablakot és Laurára kacsintott:
– Szenzációs hírek, Shane.
– Rejtély.
– Talány.
Laura úgy intett neki, mint a Csillagok háborújában szoktak.
Thelma nevetett:
– Megoldod, Shane! A fegyverek és mindazok ellenére, amit azóta láttam itt, hogy pénteken megérkeztem, most már kevésbé aggódom miattad, mint akkor.
Chris Laura mellett állt, és nézték Thelma autóját, amíg le nem ért a hosszú bekötőútra és el nem tűnt a főúton.

6.

Dr. Vladimír Penlovski hatalmas irodája az intézet negyedik emeletén volt. Mikor Stefan belépett a fogadóhelyiségbe, senki nem volt ott, de hangokat hallott kiszűrődni a szomszédos szobából. A belső ajtóhoz ment, ami félig nyitva volt, kitárta és látta Penlovskit, amint Anna Kasparnak, a titkárnőjének diktál.
Penlovski felnézett, és kicsit meglepődött, amikor meglátta Stefant. Bizonyára észrevette Stefan arcán a feszültséget, mert összeráncolta a homlokát és megkérdezte:
– Valami baj van?
– Már régóta baj van – válaszolt Stefan –, de most már minden rendben lesz, azt hiszem.
Aztán, ahogy Penlovski egyre értetlenebbnek látszott, Stefan előhúzta a hangtompítóval felszerelt Colt Commandert a laborköpenye zsebéből, és kétszer mellkason lőtte a tudóst.
Anna Kaspar felpattant a székről, elejtve a ceruzáját és a jegyzetfüzetét, de nem jött ki hang a torkán.
Stefan nem szeretett nőket ölni – nem szeretett senkit megölni –, de most nem volt választása, ezért három golyót eresztett a nőbe, aki hátraesett az asztalra, mielőtt akárcsak egy hangot is hallatott volna. Majd holtan csúszott le az asztalról, és a földre rogyott. A lövések hangja csupáncsak olyan volt, mint egy dühös macska fújása, és a földre rogyó test sem csapott akkora zajt, hogy felhívja a figyelmet.
Penlovski a székében ült holtan, szeme, szája nyitva, és vakon bámult. Az egyik lövés valószínűleg keresztülfúrta a szívét, mert csupán egy apró vérfolt lett az ingén; a vérkeringése egy pillanat alatt megszakadt.
Stefan kihátrált a szobából, és becsukta az ajtót. Keresztülment a fogadóhelyiségen és kilépve a folyosóra a külső ajtót is becsukta.
Szíve vadul lüktetett. Ezzel a két gyilkossággal örökre száműzte magát a saját idejéből, a saját társaságától. Mostantól egyedül Laura idejében élhet. Már nem volt visszaút.
A fegyvert fogó kezével a köpenye zsebében elindult a folyosón Januskaya irodája felé. Ahogy közeledett az ajtóhoz, két másik kollégája jött ki éppen. Köszöntek neki mikor elmentek mellette, és Stefan megállt, hogy megnézze, nem Penlovski irodájába tartanak-e. Ha igen, őket is meg kellene ölnie.
Megkönnyebbült, amikor látta, hogy megállnak a liftnél. Minél több hullát hagy maga mögött, annál nagyobb az esélye, hogy valaki belebotlik az egyikbe és riadót fúj, ami megakadályozná őt abban, hogy beállítsa az időzítőt a robbanószereken és megszökjön a Villám Úton keresztül.
Belépett Januskaya irodájába, aminek szintén volt fogadóhelyisége. Az asztalnál a titkárnő – akit, csakúgy mint Anna Kaspart, a titkosrendőrség bocsátott rendelkezésükre – felnézett és mosolygott.
– Dr. Januskaya itt van? – kérdezte Stefan.
– Nem. Lent van az irattárban dr. Volkaw-val.
Volkaw volt a harmadik ember, akinek a projektben való jártassága elég volt ahhoz, hogy őt is meg kelljen ölni. Jó előjelnek tűnt, hogy ő és Wladyslaw Januskaya egy helyen tartózkodtak.
Az irattárban sok könyvet, újságot, magazint és egyéb anyagot tároltak és tanulmányoztak, amelyeket az időutazók hoztak vissza különböző hivatalos utakról. Ezekben a napokban azok a férfiak, akikben a Villámlás Út ötlete megfogant annak idején, sürgős kutatást végeztek azokról a kulcspontokról, ahol az események természetes folyásába be kell avatkozniuk, amely a történelem olyan irányú változását eredményezi, amire vágytak.
Lefelé a liftben Stefan lecserélte a hangtompítót az eddig még nem használt darabra. Az elsővel még újabb tucat lövést lehetne leadni, mielőtt a halkítói súlyosan megrongálódnának. De Stefan nem akart kockáztatni. A második hangtompító plusz biztonságot jelentett. A félig üres tárat is gyorsan kicserélte egy telire.
Az első emeleti folyosó egy forgalmas hely volt, ahol emberek jöttek ki az egyik laborból és mentek át a másik kutatószobába. Stefan a zsebében tartotta a kezét, és egyenesen az irattárba ment.
Amikor Stefan belépett, Januskaya és Volkaw egy tölgyfa asztalnál álltak egy magazin fölé hajolva, és komolyan, de halkan vitatkoztak. Felpillantottak, de rögtön folytatták is a tárgyalásukat, gondolva, hogy Stefan is kutatni jött le.
Stefan két golyót eresztett Volkaw hátába. Januskaya zavartan és döbbenten nézte, ahogy Volkaw előreesik az asztalra a szinte teljesen hangtalan lövés hatására.
Stefan arcon lőtte Januskayát, aztán megfordult és elhagyta a szobát, becsukva maga mögött az ajtót. Mivel nem bízott abban, hogy érthetően és összefüggően tudna beszélni bármelyik kollégájával, próbált olyannak látszani, mint aki el van merülve a gondolataiban, remélve, hogy ezért majd nem szólítják meg. A liftekhez sietett olyan gyorsan, ahogy csak tudott, de nem futva, majd a harmadik emeleti szobájába ment, az irattartószekrény mögé nyúlt és eltekerte az időzítőtárcsát ameddig lehetett, mindössze öt percet adva magának, hogy elérje a kaput és elhagyja az intézetet, mielőtt az lángoló kőtörmelékké válik.

7.

Mire elkezdődött a tanév, Laura engedélyt kapott arra, hogy Chris otthon tanulhasson egy államilag elismert oktatótól. Ida Palomarnak hívták a tanárnőt, aki egy nagydarab, kicsit nyers nő volt, de aranyszíve volt és nagyon jól tanított.
Mire elérkezett a hálaadás napi iskolaszünet, ahelyett hogy úgy érezték volna, be vannak zárva, mind Chris, mind a tanárnő hozzászoktak, hogy meglehetős elszigeteltségben élnek a világtól. Valójában még élvezték is a különleges közelséget, ami kettejük között kialakult annak eredményeképpen, hogy kevés más ember volt az életükben.
Hálaadás napján Thelma telefonált Beverly Hills-ből, hogy kellemes ünnepeket kívánjon. Laura a telefont a konyhában vette fel, ahol a sütőben piruló pulyka illata szállt a levegőben. Chris a nagyszobában volt, és Shel Silversteint olvasott.
– Amellett, hogy boldog ünnepeket kívánjak – mondta Thelma –, azért is telefonálok, hogy meghívjalak titeket, töltsétek velem és Jasonnel a karácsonyt Beverly Hillsben.
– Jason? – kérdezte Laura.
– Jason Gaines, a rendező – mondta Thelma. – Ő rendezi a filmet, amiben játszom. Összeköltöztem vele.
– Ő már tudja ezt?
– Ide figyelj, Shane! Az én reszortom, hogy szellemes beköpéseket gyártsak.
– Bocs.
– Azt mondja, szeret engem. Ez olyan hihetetlen, vagy mi? Úgy értem, itt van ez a jóképű fickó, csak öt évvel idősebb nálam, nincsenek látható mutációi, iszonyú híres rendező, több millió dollárt ér, az összes kis színésznőcskét megkaphatná, amelyiket csak akarja, és ő csak rám vágyik. Nyilvánvaló, hogy valami nem stimmel az agyával, de nem jönnél rá, ha beszélgetnél vele, mert olyankor normálisnak tűnik. Azt mondja, hogy azt szereti bennem, hogy van agyam.
– És tudja hogy milyen beteg agyad van?
– Már megint kezded, Shane. Azt mondja, szereti az agyamat és a humoromat, és még a testem is izgatja, vagy ha nem, akkor ő az első férfi a történelemben, aki tettetni tudja, hogy erekciója van.
– Tökéletes tested van.
– Nos, kezdem elhinni, hogy nem olyan rossz, mint amilyennek mindig gondoltam. Már amennyiben a csontosság lehet nőiesen szép. De még ha hajlandó is vagyok megnézni a testemet a tükörben, akkor is ott van fölötte ez a fej.
– Gyönyörű arcod van, főleg most, hogy nem veszi körül zöld és lila haj.
– De nem olyan, mint a tiéd. Ami azt jelenti, meg vagyok őrülve, hogy meghívlak titeket karácsonyra. Jason meglát téged, és a következő pillanatban azon kapom magam, hogy egy szemeteszsákban ülök az út szélén. De mi lesz? Jöttök? Los Angelesben és környékén forgatjuk a filmet, és a legfontosabb részekkel végzünk december tizedikére. Aztán Jasonnek sok dolga lesz a vágással, szerkesztéssel, de karácsony hetén egyszerűen leállunk. Szeretnénk, ha itt lennétek. Mondd, hogy el...
– Nagyon szívesen találkoznék a férfival, akinek volt elég esze, hogy beléd szeressen, Thelma, de nem tudom. Itt... biztonságban érzem magam.
– Miért, mi veszélyesek vagyunk?
– Tudod, hogy értem.
– Hozhatsz magaddal egy Uzit.
– Mit fog szólni ahhoz Jason?
– Megmondom neki, hogy a radikális szélsőbaloldalhoz tartozol, és mindig magadnál tartasz egy Uzit, arra az esetre, ha a forradalom figyelmeztetés nélkül törne ki. Be fogja venni. Ez Hollywood, kölyök. A legtöbb színésznek, akivel együtt dolgozik, őrültebb a politikai felfogása, mint ez.
Laura a konyhaajtón keresztül látta Christ, ahogy a fotelbe kuporodva olvas.
Sóhajtott.
– Talán itt az ideje, hogy egy kicsit kimozduljunk. És ez különben is nehéz karácsony lesz, hiszen először fogunk Danny nélkül ünnepelni. De nyugtalan vagyok...
– Tíz hónapja volt, Laura – mondta Thelma kedvesen.
– De nem fogom átejteni a védelmezőmet.
– Nem is kell. Komolyan gondoltam, hogy hozd az Uzit. Hozd az egész fegyverarzenált, ha attól jobban érzed magad. Csak gyere!
– Nos... rendben.
– Nagyszerű. Alig várom már, hogy találkozz Jasonnel.
– Jól gondolom, hogy a szerelem, amit ez az agyalágyult hollywoodi szépfiú érez irántad, nem viszonzatlan?
– Megőrülök érte – vallotta be Thelma.
– Nagyon örülök, Thelma. Igazából itt állok és nem bírom abbahagyni a mosolygást, mert semmi nem tett ilyen boldoggá az utóbbi időben.
Minden szava igaz volt. De miután letette a kagylót, jobban hiányzott neki Danny, mint eddig valaha.

8.

Stefan amint beállította az időzítőt az irattartószekrény mögött, kilépett harmadik emeleti irodájából, és a földszinti főlaborba ment. Tizenkettő óra 14 perc volt, és mert a hivatalos út kettőkor kezdődött volna, nem volt senki a helyiségben. Az ablakok be voltak sötétítve és a legtöbb lámpa még mindig le volt kapcsolva, mint alig több mint egy órával ezelőtt, mikor visszatért a San Bernardino-hegységből. A gépezet tárcsái, mérőeszközei, grafikonjai zöld- és narancsszínben ragyogtak. A sötétségbe burkolózó kapu várta őt.
Négy perc a robbanásig.
Egyenesen a fő programozó szobába ment és gondosan beállította a tárcsákat, kapcsolókat, karokat a kívánt célállomásra: Dél-Kalifornia, Big Bear környéke, 1988. január 10-e, nyolc óra, csupán néhány órával azután, hogy Danny Packardot megölték. Már elvégezte a szükséges kalkulációkat napokkal ezelőtt és leírta őket egy papírra, amit most elővett, így egy perc alatt be tudta programozni a gépet.
Ha tizedike délutánjára tudott volna utazni, a baleset és a Kokoschkával való lövöldözés elé, megtette volna, abban a reményben, hogy megmentheti Dannyt. Azonban tudta, hogy egy időutazó nem látogathatja meg ugyanazt a helyet, ha kis idővel előbb akarna érkezni második útján, mint először tette; volt ennek egy természetes mechanizmusa, ami megakadályozta az utazót abban, hogy találkozzon saját magával egy korábbi útjáról. Visszatérhetett Laurához azután, hogy elhagyta őt azon a januári éjszakán, hiszen mivel már elhagyta az országutat, nem kellett attól tartania, hogy saját magába botlik. De ha úgy állítaná be a kaput, hogy olyankorra érkezzen, amikor még összefuthat magával, egyszerűen ott ragadna az intézetben, anélkül, hogy bárhova ment volna. Ez volt az egyik rejtélyes jellemzője az időutazásnak, amire rájöttek, amit el kellett fogadniuk, de amit nem értettek.
Miután befejezte a kapu programozását, a szélességi és hosszúsági fokok jelzőjére pillantott, hogy ellenőrizze, valóban Big Bearbe fog érkezni. Aztán az órára nézett, amely az érkezési idejét mutatta, és megdöbbenve látta, hogy az 1989. január 10-e, este nyolc órát mutat, 1988 helyett. A kapu most már be volt állítva, hogy ne néhány órával Danny halála utánra repítse őt, hanem egy teljes évvel.
Biztos volt benne, hogy a számításai hibátlanok: rengeteg ideje volt rá, hogy elvégezze azokat és ellenőrizze az elmúlt pár hét alatt. Nyilvánvaló, amilyen ideges volt, hibázott, mikor beütötte a számokat. Újra kell programoznia a kaput.
Kevesebb mint három perc a robbanásig.
Hunyorgott a szemébe csöppenő izzadtságtól és a papíron lévő számokat tanulmányozta, hosszú számítgatásainak eredményét. Ahogy a törlőkar felé nyúlt, hogy újra beüthesse a dátum első részét, riadósziréna hangja zendült fel a földszinti folyosón. Úgy hallatszott, hogy az épület északi részéből szól a sziréna, az irattár környékéről.
Valaki megtalálta Januskaya és Volkaw holttestét. Kiabálás hallatszott. Emberek futottak fel-alá.
Idegesen a folyosóajtóra pillantva, úgy döntött nincs ideje újraprogramozni a gépet. El kell fogadnia, hogy egy évvel azután tér vissza Laurához, hogy elhagyta.
A hangtompítóval felszerelt Colt Commander-rel a jobb kezében felállt a programozóasztaltól, és a kapu felé indult. Azzal sem akart időt vesztegetni, hogy felveszi a széldzsekijét a sarokból, ahol egy órával ezelőtt hagyta.
A folyosón a zűrzavar egyre hangosabb lett. Amikor már csak néhány lépésre volt a kapu bejáratától, a laborajtó kicsapódott, olyan erővel, hogy hatalmas robajjal vágódott a falnak.
– Ne mozdulj!
Stefan felismerte a hangot, de nem akart hinni a fülének. Felemelte a pisztolyt, miközben megfordult, hogy szembenézzen a kihívójával. A férfi, aki a laborba viharzott, Kokoschka volt.

Lehetetlen. Kokoschka halott volt. Kokoschka követte őt Big Bearbe 1988. január 10-én éjszaka, és ő megölte Kokoschkát a hóborította főúton.
Stefan döbbenten kieresztett két golyót a pisztolyából. Kokoschka visszalőtt. Az egyik golyó eltalálta Stefant a mellkasán, fent a bal vállához közel, és a lövéstől hátratántorodott a kapu széléhez. Talpon maradt és újabb három lövést adott le Kokoschkára, arra kényszerítve a gazembert, hogy menedéket keressen és a labor egyik padja mögé kuporodjon.
Kevesebb mint két perc volt a robbanásig.
Stefan nem érzett fájdalmat, mert sokkos állapotban volt. De a bal kezét nem tudta használni: bénán lógott a teste mellett. Látását pedig olajfekete foltok kezdték elhomályosítani.
Csupán néhány lámpa égett, de hirtelen azok is villogni kezdtek, majd elaludtak, és a szobára alig átlátható félhomály borult. Egy pillanatig Stefan azt hitte, hogy a kialudt fények is azt jelzik, hogy eszmélete kezdi felmondani a szolgálatot, de aztán rájött, hogy ismét csak a közszolgálati energia mondott csütörtököt, nyilvánvalóan a szabotőröknek köszönhetően, mert nem hallatszott légitámadást jelző sziréna.
Kokoschka újabb két lövést adott le a sötétben, és pisztolycsövének felvillanása felfedte hollétét. Stefan kilőtte az utolsó három töltényt a pisztolyából, bár esélye sem volt, hogy eltalálja Kokoschkát a márványpadon keresztül.
Mivel szerencsére a kaput egy biztonsági generátor működtette és ezért még mindig működőképes volt, Stefan elhajította a pisztolyát, és az ép kezével megragadta a hordó alakú bejáratot. Behúzta magát és őrült tempóban a háromnegyedes pont felé mászott, ahol már átlépné az energiamezőt és elindulna az intézetből, Big Bear felé 1989-be.
Ahogy befelé mászott két térdén és a jó kezén a hordó sötét belseje felé, hirtelen rájött, hogy a robbanószerre erősített időzítő a közszolgálati áramellátóra van csatlakoztatva. A visszaszámlálás elakadt, amikor kialudtak a fények.
Döbbenten vette tudomásul, hogy Kokoschka azért nem halt meg 1988-ban, Big Bearben, mert még nem is indult el erre az útra. Kokoschka még csak most szerzett tudomást Stefan árulásáról, hogy fölfedezte Januskaya és Volkaw holttestét. Mielőtt visszaállítják az áramellátást, Kokoschka átkutatja majd Stefan szobáját, megtalálja a robbanószereket és hatástalanítja azokat. Az intézet nem fog felrobbanni.
Stefan habozott, hogy vajon visszamenjen-e. Maga mögött újabb hangokat hallott a laborban, biztonsági őröket, akik Kokoschka segítségére siettek. Tovább kúszott.
És mi van Kokoschkával? A biztonsági főnök bizonyára 1988. január tizedikére fog utazni, hogy megpróbálja megölni Stefant a 330-as úton. De csak Dannyt sikerül megölnie, mielőtt ő hal meg. Stefan meglehetősen biztos volt benne, hogy Kokoschka halála a megváltoztathatatlan végzet, de tovább kell gondolkodnia az időutazás paradoxonjain, hogy lássa, nincsen semmilyen módja, hogy Kokoschka megússza, hogy lelövik 1988-ban. Az időutazás komplikációi zavarbaejtőek voltak akkor is, ha az ember tiszta fejjel foglalkozott velük. Az ő állapotában, sebesülten, próbálva eszméleténél maradni, csak egyre inkább szédülni kezdett attól, hogy ilyeneken gondolkodik. Később. Ráér később aggódni emiatt.
Mögötte, a sötét laborban valaki a kapu bejáratát kezdte lőni, remélve hogy eltalálja Stefant, mielőtt eléri az indulási pontot.
Stefan megtette az utolsó néhány lépést. Laurához. Egy új élet felé, egy távoli időben. De azt remélte, hogy örökre felégeti a hidat a kor, amit elhagy és a között, ahova tart. Ehelyett a kapu nyitva marad. És át tudnak jönni, hogy elkapják őt... és Laurát.

9.

Laura és Chris Thelmával töltötték a karácsonyt Jason Gaines Beverly Hills-i házában. A tudor stílusban épült háznak huszonkét szobája volt, huszonnégyezer négyzetméteres telken állt, egy olyan környéken, ahol a telekárak már rég túllépték a józan ész határait. Mialatt építették – egy őrült komédiákat és háborús filmeket készítő producer építette – semmilyen kompromisszum nem köttetett a minőséget illetően, és a szobákat olyan aprólékos gonddal alakították ki, hogy ugyanezt most az eredeti ár tízszereséért sem lehetne megcsinálni: a mennyezetek bonyolult szerkezetűek, némelyik tölgyből, a másikuk rézből; arany koronaminták voltak gyönyörűen beléjük vésve; az ablakok olyan mélyen voltak a várfalhoz illően vastag falakba ágyazva, hogy az ember kényelmesen elfért a párkányon; a belső szemöldökfákat kézi faragások díszítették – szőlőindák és rózsák, kövérkés angyalok és lobogó zászlók, ugró szarvas és madarak, amelyek csőréből szalag lógott; a külső szemöldökfák gránitból készültek, és kettőbe közülük Robia stílusú kerámiagyümölcsöket véstek. A huszonnégyezer négyzetméteres telken szépen ápolt magán-park volt, amelyen keresztül kanyargó kőutak vezettek a vörös virágú pálmákból, fikuszokból, azáleákból álló trópusi erdő között, és annyiféle páfrány, paradicsommadár és virág díszítette a kertet, hogy Laura csak a felét tudta azonosítani.
Amikor Chris és Laura megérkeztek szombat délután, egy nappal karácsony előtt, Thelma körbevezette őket a házon és a telken, majd forró csokit ittak és szakács által készített aprósüteményt ettek, amit a szobalány szolgált fel a medencére néző napsütötte teraszon.
– Őrület, mi, Shane? El tudod ezt hinni, hogy egy lány, aki tíz évig élt olyan lyukakban, mint McIlroy vagy Caswell, ilyen helyen köt ki, anélkül, hogy előbb újra kellett volna születnie hercegnő képében?
A ház annyira impozáns volt, hogy bárki, aki birtokolta, joggal érezhette, hogy Fontos, nagy F-fel, és bárkinek, akinek ilyen háza van, nehéz elkerülnie az önelégültséget és a nagyképűséget. De lenyűgöző, ha egy olyan ember áll ellen a kísértésnek, aki tizenhét évet töltött el a filmiparban. Jason harmincnyolc éves volt, öt évvel idősebb Thelmánál, és úgy nézett ki, mint az ifjú Robert Vaughn, ami sokkal többet jelentett, mint jóképű, ahogy Thelma emlegette. Fél órával azután, hogy hazaért, már bent volt Chrisszel három játékszobájának egyikében, és egy négy és fél méter széles, hat méter hosszú terepasztallal játszottak, amit szép kis falvak, kanyargó hegyi utak, szélmalmok, vízesések, alagutak és falvak tettek élethűvé.
Azon az éjjelen, míg Chris az anyja szobája melletti helyiségben aludt, Thelma átment Laurához. Törökülésben felkuporodtak az ágyra, mintha újra kislányok volnának, bár pörkölt pisztáciát ettek és karácsonyi pezsgőt ittak keksz és tej helyett.
– A legfurcsább az egészben az, Shane, annak ellenére, hogy honnan jöttem, úgy érzem, ide tartozom. Nem érzem magam kívülállónak.
Nem is nézett ki kívülállónak. Bár még mindig eltéveszthetetlenül Thelma Ackerson volt, megváltozott az elmúlt hónapokban. A frizurája jobb volt, életében először napbarnított volt, és járása most már jobban hasonlított egy nőéhez, mint egy komikuséhoz, aki meg akarja nevettetni a közönségét minden mozdulatával és testtartásával. Kevésbé extravagáns, szexisebb pizsamát viselt: bő, mintázatlan, barackszínű selyem pizsamát. Azonban még mindig nyuszis papucsot hordott.
– A nyuszis papucs – mondta – emlékeztet rá, hogy ki vagyok. Nem veszítheted el a látásmódodat és kezdhetsz úgy viselkedni, mint egy sztár vagy egy gazdag hölgy, ha nyuszis papucsot viselsz. És persze ez a papucs elégedetté tesz, mert olyan mókás: sugároz valamit és azt mondja: semmi, ami a világon történik, nem süllyeszthet olyan mélyre, hogy ne bolondozhassak. Ha meghalnék és a pokolban találnám magam, kibírnám, ha nyuszis papucsban volnék.
Karácsony napja olyan volt, mint egy csodálatos álom. Jason szentimentálisnak bizonyult, aki nem tudja leplezni kíváncsiságát. Ragaszkodott hozzá, hogy jó sok szalagot kelljen letépni a csomagokról, és nagy zajjal tépjék le a papírt, meg hogy karácsonyi dalokat énekeljenek és hogy míg az ajándékokat bontják, feledkezzenek meg az egészséges táplálkozásról és egyenek süteményt, cukrot, mogyorót, gyümölcstortát és pattogatott kukoricát. Bebizonyította, hogy nem csak próbált jó házigazda lenni, amikor előző este Chrisszel játszott, hiszen egész karácsony alatt különböző játékokat eszelt ki Chrisnek, házon belül és kívül is, és egyértelmű volt, hogy természetéből adódóan szereti a gyerekeket. Vacsoraidőre Laura megállapította, hogy Chris többet nevetett egy nap alatt, mint az ezt megelőző elmúlt tizenegy hónapban.
Amikor lefektette a fiút ezen az estén, Chris így szólt:
– Milyen fantasztikus nap volt, ugye, mami?
– Az egyik legfantasztikusabb – értett egyet vele Laura.
– Csak azt kívántam – mondta még Chris félálomban –, hogy bárcsak apu is itt lehetne és játszhatna velünk.
– Én is erre vágyom, bogaram – mondta Laura.
– De bizonyos módon mégis itt volt, mert nagyon sokat gondoltam rá. Mindig emlékezni fogok rá, mami, olyannak amilyen volt, még több tíz év múlva is?
– Segítek neked emlékezni, édesem – mondta Laura.
– Mert már most vannak dolgok, amikre nem egészen emlékszem vele kapcsolatban. Nagyon kell törnöm a fejem, hogy emlékezzek rájuk. De nem akarom elfelejteni őt, mert ő az apukám volt.
Mikor Chris elaludt, Laura átment a saját szobájába. Nagyon megkönnyebbült, amikor Thelma átjött néhány perccel később egy újabb traccspartira, mert Thelma nélkül most néhány rossz órája lett volna.
– Ha gyerekeim születnének, Shane – mondta Thelma, Laura ágyába mászva –, gondolod, hogy lenne esélye, hogy a társadalom részeként élhessenek, vagy a ronda gyerekek közé száműznék őket?
– Ne butáskodj!
– Persze megengedhetem magamnak, hogy komoly plasztikai műtéteken essenek át. Úgy értem, még ha úgy is alakul, hogy kérdéses melyik fajhoz tartoznak, megengedhetem magamnak, hogy emberhez hasonlóvá szabassam őket.
– Néha ahogy leszólod magad, idegesít.
– Bocs. Tudd be annak, hogy nem voltak szerető szüleim. Megvan bennem az árvák erőssége, csakúgy, mint a kétségeik.
Elhallgatott néhány pillanatra, aztán nevetni kezdett és így szólt:
– Hé, tudod mit? Jason el akar venni. Először azt hittem, valami démon szállt belé, és nem tudja irányítani a nyelvét, de biztosított róla, hogy nincs szükségünk ördögűzőre, bár nyilvánvalóan enyhe szélütést szenvedett. Szóval, mit gondolsz?
– Mit gondolok én? Miért számít ez? Mindenesetre Jason nagyszerű fickó. Nem ereszted el, ugye?
– Félek, hogy túl jó nekem.
– Senki sem túl jó hozzád. Menj hozzá!
– Félek, hogy nem fog működni, és akkor össze leszek törve.
– És ha nem próbálod meg – mondta Laura –, akkor nemhogy össze leszel törve, hanem rosszabb: egyedül leszel.

10.

Stefan érezte az ismerős, kellemetlen bizsergést, ami az időutazással járt, azt a különös vibrálást, ami a bőre felől indult, keresztül a húsán, egészen a csontvelőig, aztán hirtelen kifelé indul a csonttól a húson keresztül a bőrig. Egy pukkanás kíséretében elhagyta a kaput, és ugyanebben a pillanatban már a kaliforniai hegyek egyik hófedte lejtőjén botorkált 1989. január 10-én este.
Megcsúszott, a sérült oldalára esett, a lejtő aljáig gurult, ahol egy rothadó fatönkbe ütközött. Fájdalom hasított belé, először azóta, hogy meglőtték. Felkiáltott, a hátára fordult és a nyelvébe harapott, hogy ne ájuljon el, és felnézett a zajos éjszakába.
Újabb mennydörgés rázta meg az égboltot, és fény lüktetett a csipkézett sebből.
A hóborította föld kísérteties ragyogásában és a vad és nyugtalan villámcsapások fényében Stefan látta, hogy egy tisztáson van, egy erdőben. Kopár, fekete fák nyújtották béna karjaikat a dühöngő ég felé, mintha elvakult hívők lettek volna, akik egy kegyetlen istenhez imádkoznak. Örökzöldek és bokrok álltak a rájuk hullott hó súlya alatt, mint tekintélyparancsoló papok, egy higgadtabb vallás papjai.
Egy az övétől különböző időbe érkezve, az utazó megzavarja a természeti erőket és ez nagy energiapocsékolással jár. Tekintet nélkül az érkezéskor meglévő időjárásra, az egyensúlyhiányt menydörgés kísérte villámlás egyenlíti ki, ezért hívták az éteri országutat, amin az időutazók utaztak, Villámlás Útnak. Bizonyos okokból kifolyólag, amit senki nem tudott megmagyarázni, a visszafele utat az intézetbe nem kísérte semmilyen égi tűzijáték.
A villámlás alábbhagyott, mint mindig, apokalipszist idéző villámokból távoli pislákoló fénnyé csendesült. Egy perc múlva az éjszaka ismét nyugodt lett és sötét.
Ahogy a villámlások ereje alábbhagyott, úgy nőtt Stefan fájdalma. Szinte olyan volt, mintha a villámcsapások, melyek keresztülhasították a mennyboltot, most az ő mellkasába fúródnának, a bal vállába, a bal karjába, és ez túl nagy energia ahhoz, hogy egy halandó ember kibírja.
Feltérdelt, majd remegve bár, de lábra állt, és attól tartott kevés esélye van, hogy élve kijut az erdőből. A hó fehér ragyogásán kívül az éjszaka pincefekete volt, és félelmetes. Bár szél nem fújt, a téli levegő jéghideg volt, és Stefan csak egy vékony laborköpenyt viselt a pólója és a nadrágja fölött.
Ami még rosszabb, lehet hogy kilométerekre van egy úttól, vagy valami olyan tájtól, aminek segítségével be tudná tájolni magát. Ha a kaput fegyvernek fogadjuk el, a pontossága elismerésre méltó a célpont időbéli távolságához képest, de azért messze volt a tökéletestől. Az utazó általában tíz-tizenöt perces eltéréssel érkezett a tervezett időhöz képest, de nem mindig a megfelelő földrajzi pontossággal. Volt mikor csupán tíz méteres eltéréssel értek talajt, de volt hogy tíz-húsz kilométer volt a távolság a tervezett érkezési hely és a tényleges között, mint 1988. január tizedikén este, amikor Laurát, Christ és Dannyt jött megmenteni a Robertsonék megcsúszó teherautója elől.
Minden eddigi útján vitt magával egy térképet és egy iránytűt, arra az esetre, ha olyan elhagyatott helyen találná magát, mint most. De ezúttal, mivel a széldzsekijét a labor sarkába dobva hagyta, nem volt se térképe, sem iránytűje, és a felhős ég azt a reményét is elvette, hogy a csillagok segítségével találja meg a kifelé vezető utat.
Szinte térdig érő hóban állt, utcai cipőben, nem csizmában és úgy érezte azonnal indulnia kell, különben odafagy a földhöz. Körülnézett a tisztáson, remélve hogy valami jó ötlete támad, vagy valami megérzése, de végül hasraütésszerűen választott irányt, és balra indult, szarvasnyomot vagy valami más természetes ösvényt keresve, aminek segítségével átjuthatna az erdőn.
Az egész bal oldala, a derekától a nyakáig fájdalomtól lüktetett. Remélte, hogy a belé lőtt golyó nem sértett meg artériát, és hogy a vérveszteség elég lassú ahhoz, hogy legalább elér Laurához, és láthatja még egyszer az arcát, az arcot, amit szeretett, még egyszer utoljára, mielőtt meghal.

Danny halálának egyéves évfordulója egy keddi napra esett, és bár Chris nem említette e nap jelentőségét, tisztában volt vele. A fiú szokatlanul csendes volt. A nap legnagyobb részében csendben játszott a Világegyetem urai figuráival a nappaliban, amit általában lézerfegyverek, csattanó pengék és űrhajók motorjának hangjának imitálásával tett érdekesebbé. Később az ágyára heveredett a szobájában és képregényt olvasott. Ellenállt Laura minden próbálkozásának, hogy kirángassa őt az önmaga által választott "remeteségből", és talán így volt a legjobb. Laura minden erőfeszítése arra, hogy őt felvidítsa, átlátszó lett volna, és Christ csak még inkább nyomasztja, ha látnia kell azt, hogy anyja is keményen küzd, hogy elterelje a gondolatait a hatalmas veszteségről, ami őket érte.
Thelma, aki néhány napja telefonált bejelenteni a hírt, hogy hozzámegy Jasonhöz, ezen az estén negyed nyolckor ismét telefonált, csakhogy beszélgessen Laurával, mintha nem lenne tisztában a nap fontosságával. Laura az irodájában vette fel a telefont, ahol még mindig az epesötét könyv megírásával birkózott, amely már egy éve lefoglalta.
– Hé, Shane! Képzeld, mi történt! Találkoztam Paul McCartneyval. Los Angelesben járt, hogy megbeszéljen egy lemezszerződést, és ugyanazon a partin voltunk péntek este. Amikor megláttam, épp egy kaviáros falatkát tömött a szájába, mondott egy hellót, morzsás volt a szája széle, és gyönyörű volt. Azt mondta látta a filmjeimet, és hogy szerinte nagyon jó voltam, és beszélgettünk – elhiszed ezt? – legalább húsz percig, és aztán fokozatosan a legfurcsább dolog történt.
– Észrevetted, hogy levetkőztetted miközben beszélgettetek.
– Nos, még mindig nagyon jól néz ki, még mindig ugyanaz az arc, akibe több mint húsz éve bele voltunk esve, de most már látszik rajta a tapasztalat, a kifinomultság, és van a tekintetében valami megindító szomorúság, és az egész hapsi hihetetlenül lenyűgöző és sármos. Először biztos le akartam tépni a ruháját, igen, és végre kiélni a fantáziámat. De aztán minél hosszasabban beszélgettünk, annál kevésbé tűnt istenhez hasonlatosnak, annál inkább embernek tűnt, és perceken belül, Shane, a mítosz köddé vált, és egyszerűen csak egy nagyon kedves, vonzó, középkorú férfi lett. Na mire következtetsz ebből?
– Mire kellene következtetnem?
– Nem tudom – mondta Thelma. – Egy kicsit meg vagyok zavarodva. Egy élő legendának nem illene húsz percnél hosszabban elkápráztatnia? Úgy értem sok sztárral találkoztam már, és semelyik nem maradt istenhez hasonlatos, de hát most mégis McCartneyról volt szó.
– Nos, ha a véleményemre vagy kíváncsi, az hogy ilyen hamar elvesztette isteni kisugárzását, az nem jelent semmi rosszat vele kapcsolatban, de nagyon jót jelent veled kapcsolatban. Felnőttél, Ackerson.
– Ez azt jelenti, hogy többé nem nézhetem szombat délelőttönként a Walt Disney-rajzfilmeket?
– A rajzfilmek megengedettek, de a kenyércsaták szigorúan a múltat kell hogy jelentsék.
Mire Thelma letette a kagylót nyolc előtt tíz perccel, Laura kicsit jobban érezte magát, ezért átváltott az epesötét könyvről a Tommy Toadról szóló mesekönyvre. Mindössze két mondatot írt a gyerektörténetből, amikor az éjszakát olyan erős fényű villámcsapás világította be, hogy az ember könnyen azt hihette volna, hogy itt a nukleáris holocaust. A villámlást követő mennydörgés megrázta a házat a tetőtől a pincéig, mintha bombatalálat érte volna az épületet. Laura azonnal felpattant, és annyira meglepődött, hogy el sem mentette, amit a gépbe írt. Újabb villámlás hasított az égbe, és az ablakok úgy világítottak, mint a bekapcsolt tévéképernyők, a dörgés pedig még hangosabb volt, mint az első.
– Mama!
Laura megfordult, és meglátta Christ az ajtóban.
– Semmi baj – mondta Laura.
Chris odafutott hozzá. Laura leült a székébe, és az ölébe vette a fiút.
– Semmi baj! Ne félj, édesem.
– De nem is esik – mondta Chris. – Miért mennydörög ennyire, mikor nem is esik?
Odakint villámlások és mennydörgések hihetetlen sorozata követte egymást még egy percig, aztán elcsendesedett. Olyan erejű volt a robajlás, hogy Laura el tudta képzelni, hogy másnap reggel az eget szilánkokra törve találják a földön, mintha egy óriás tojás héja lenne.

Még öt perce sem indult el a tisztásról, de Stefannak meg kellett állnia és egy fenyő vastag törzsének támaszkodnia. Fájdalmában hatalmas izzadtságcseppek gördültek végig a testén, pedig reszketett a januári hidegben. Túlságosan szédült ahhoz, hogy felálljon, de attól is félt, hogy ha leül örök álomba szenderül. A mamutfenyő lehajló ágai alatt úgy érezte, mintha a halál fekete köpenye alatt talált volna menedéket, ahonnan talán soha nem indul útnak újra.

Mielőtt lefektette Christ, Laura fagylaltkelyhet készített maguknak kókuszos-mandulás fagyiból és Hershey-szirupból. A konyhaasztalnál ettek, és a fiú depressziója mintha eltűnt volna. Talán hogy e szomorú dráma évfordulójának napja ilyen döbbenetes természeti jelenséggel ért véget, kizökkentette őt a halállal kapcsolatos gondolataiból, és inkább kíváncsi lett. Egyfolytában a villámlásról beszélt, amint egy papírsárkány zsinórja hasított végig az égen, egyenesen Frankenstein laboratóriumába a régi James Whale-filmben, amit egy hete látott először, aztán egy másikról, amitől Donald kacsa megijedt egy rajzfilmben, végül a viharos éjszakáról a 101 kiskutyában, amikor Szörnyella de Frász üldözte a címadó kiskutyákat.
Mire azonban Laura ágyba bújtatta és jó éjt puszit adott a homlokára, már mosolyogva szenderedett el. Laura az ágya mellett ült egy széken, míg Chris mélyen el nem aludt, bár a fiú már nem félt és nem igényelte a jelenlétét. Egyszerűen azért maradt, mert neki volt szüksége rá, hogy kicsit nézze a fiát.
Negyed tízkor visszament az irodájába, de mielőtt leült volna a számítógép elé, megállt az ablaknál és kinézett a hóba pólyáit kertre, a főútra vezető bekötőút fekete szalagjára és fel a csillagtalan égboltra. Valami nyugtalanítót talált a villámlásban: nem mintha olyan különös lenne, hogy villámlik, de a példátlan, szinte természetfeletti ereje, valahogy... ismerős volt számára. Úgy érezte már tanúja volt egy hasonló viharos színjátéknak egy másik alkalommal, de nem tudott rá visszaemlékezni, hogy hol. Rendkívüli érzés volt, olyan deja vu szerű, és nem akart elmúlni.
A nagy hálószobába ment és ellenőrizte a riasztóberendezés programozópaneljét, hogy megbizonyosodjon róla, hogy az ablakokat és ajtókat fedő riasztók be vannak kapcsolva. Az ágy alól előhúzta az Uzit, aminek megnagyobbított tárába négyszáz, könnyű súlyú fémötvözet golyó fért. Magával vitte a fegyvert az irodájába és a földre tette maga mellé.
Épp leülni készült, amikor újabb villámlás hasított az éjszakába, melyet rögtön egy hatalmas dörgés követett, ami a csontjáig hatolt. Újabb, újabb és újabb villámlás világlott fel az ablakban, mintha ektoplazmikus fényből gyúrt szellemarcok táncoltak volna az üveg előtt.
Laura Chris szobájába sietett, hogy megnyugtassa. Meglepetésére, bár a villámlás és dörgés sokkolóan erőteljesebb volt, mint előzőleg, a fiú nem ébredt fel, talán mert a fényekről azt hitte, hogy egy dalmatakölyök egy viharos éjszakán átélt kalandjairól szóló álom része.
Eső most sem esett. A villámlás és a dörgés hamar alábbhagyott, de Laura nyugtalansága nem csökkent.

Stefan sötét alakokat látott az éjben, melyek a fák közé surrantak, és onnan figyelték őt fekete szemükkel, melyek sötétebbek voltak, mint saját maguk, azonban bár megrémisztettek őt, tudta hogy nem igaziak, csak fantomalakok, melyek egyre zavartabb elméjének szülöttei. Haladt előre, a hideg levegő és a benne égő tűz, a szúró fenyőtűk, az éles földiszedertövisek és a jeges talaj ellenére, mely néha megreccsent a lábai alatt és néha megcsúszott, mint a lemezjátszó tányérja. A mellkasában, a vállában és a karjában égő fájdalom olyan erős volt, hogy ébren is lázálmok gyötörték patkányokról, akik a húsába marnak, bár azt nem értette, hogyan kerültek ide ezek az állatok.
Miután már vagy egy órája gyalogolt – sok órának tűnt, sőt napoknak, de nem lehettek napok, hiszen még nem kelt fel a nap –, elérte az erdő szélét, és a lejtő távoli végében meglátta a házat a hófedte kert közepén.
Hitetlenkedve állt, és először meg volt győződve róla, hogy a ház is csak hallucináció, képzeletének játéka, csakúgy mint a patkányok, melyek végigkísérték az erdőn. Aztán elindult a látomás felé – ami nem is volt valójában látomás.
Mikor még csak pár lépést tett, villámlás hasított az éjszakába. A villám ostorcsapása többször megismétlődött, és minden alkalommal mintha egyre erősebb kéz csapott volna le vele.
Stefan árnyéka ugrált és vergődött a hóban körülötte, bár ő maga rövid ideig megmerevedett a félelemtől. Néha két árnyéka is volt, amikor a villámlás két oldalról egyszerre világította meg. Már most jól képzett vadászok eredtek a nyomába a Villámlás Úton, elszánva arra, hogy megállítsák őt, mielőtt Laurát figyelmeztethetné.
Visszanézett a fák felé, amerről jött. A stroboszkópszerű ég alatt az örökzöldek mintha felé ugráltak volna, aztán vissza, majd újból felé. Nem látott üldözőket.
Ahogy a villámlás alábbhagyott, ismét a ház irányába tántorgott. Kétszer elesett, talpra küzdötte magát, haladt tovább, bár félt attól, hogy ha még egyszer elesik, nem fog tudni újra lábra állni vagy elég hangosan kiáltani ahhoz, hogy meghallják.

A számítógép képernyőjét bámulva próbálta Sir Tommy Toadra és a történetre terelni gondolatait a villámlásról, Laurának hirtelen eszébe jutott, mikor volt ehhez hasonló vihar az életében: azon a napon, amikor az apja először beszélt neki Tommyról, akkor amikor a narkós betört a boltba és ő először látta a védelmezőjét, nyolcadik évének nyarán.
Kihúzta magát a székben. Szíve vadul kalapálni kezdett.
Az ilyen természetellenes erejű villámlás különleges bajt jelent, őt érintő bajt.
Nem tudott visszaemlékezni, hogy villámlott volna aznap, mikor Danny meghalt, vagy mikor a védelmezője megjelent apja temetésének napján a temetőben. De tökéletes bizonyossággal, amit maga sem tudott megmagyarázni, tudta, hogy a természeti jelenségnek, aminek ma éjszaka tanúja volt, szörnyű jelentése van számára; ómen volt, és nem jó ómen.
Megragadta az Uzit és körüljárta a felső szintet, ellenőrizte az ablakokat, benézett Chrisre, hogy meggyőződjön róla, minden úgy van, ahogy lennie kell. Aztán leszaladt a lenti szobákat ellenőrizni. Ahogy belépett a konyhába, valami nekicsapódott a hátsó ajtónak. A meglepetéstől és a félelemtől elakadt lélegzettel a zaj irányába fordult, az Uzit arra lendítette, és majdnem tüzet nyitott.
De a hang nem olyan volt, mintha valaki be akarna törni. A dobogás nem volt fenyegető, alig volt hangosabb egy kopogásnál, és csupán kétszer ismétlődött. Laura úgy hitte egy hangot is hall, mely halkan az ő nevét mondja.
Csend. Közelebb ment az ajtóhoz, és fülelt egy fél percig. Semmi.
Az ajtó biztonsági ajtó volt, két tölgyfalemez közé egy acéllemezt préseltek, ezért attól nem félt, hogy valaki lelövi az ajtón keresztül. Mégis habozott, hogy egészen az ajtóhoz lépjen és kilessen a kukucskáló nyíláson, mert félt, hogy a nyílás másik oldaláról egy másik szem néz vissza rá, aki őt próbálja meglesni. Mikor végül összeszedte a bátorságát, hogy mégis kinézzen, a nyílásból jól belátta az udvart, és egy férfit pillantott meg a betonon kinyúlva, mintha hátraesett volna, miután bekopogott az ajtón.
Csapda, gondolta. Csapda, trükk.
Felkapcsolta a külső lámpát, és a beépített íróasztal fölötti ablakhoz lépett. Óvatosan felemelte a sötétítő függöny egyik szárnyát. A betonon fekvő férfi a védelmezője volt. Cipőjét és nadrágját fagyott hó borította. Laborköpenynek tűnő fehér ruhadarabot viselt, mely elöl teljesen átitatódott vérrel.
Ameddig ellátott, nem vett észre senkit az udvaron bujkálni, de Laurának gondolnia kellett arra, hogy esetleg valaki csalinak dobta oda védelmezője testét, hogy őt kicsalogassa a házból. Kinyitni az ajtót éjszaka, ilyen körülmények között, őrültség volt.
De mégsem hagyhatja kint a férfit. A védelmezőjét. Főleg, hogy vérzik és haldokol.
Kikapcsolta a riasztót, kiakasztotta a reteszt és lassan kilépett a téli éjszakába, az Uzit azért készenlétben tartva. Senki nem lőtt rá. A hótól ragyogó kertben, egészen az erdőig, minden mozdulatlan volt.
Laura a védelmezőjéhez lépett, mellé térdelt és megnézte a pulzusát. Életben volt. Felemelte a szemhéját. A férfi nem volt eszméleténél. A bal vállánál lévő seb komolynak látszott, bár úgy tűnt, most nem vérzik.
A Henry Takahamival való gyakorlásai és rendszeres edzőprogramja nagyon megerősítették, de ahhoz nem volt elég erős, hogy egy sebesült férfit egy kézzel felemeljen. Az Uzit a hátsó ajtóhoz dobta, de kiderült, hogy két kézzel sem tudja felemelni védelmezőjét. Kockázatos volt egy súlyosan sérült embert mozgatni, de még veszélyesebb lett volna kinn hagyni a fagyos éjszakában, főleg, hogy láthatólag valaki üldözte őt. Nagy nehezen sikerült bevinnie, bevonszolnia a férfit a konyhába, ahol lefektette a földön. Megkönnyebbülten behozta az Uzit, visszazárta az ajtót és visszakapcsolta a riasztót.
A férfi ijesztően sápadt volt és hideg, ezért a legsürgősebb az volt, hogy megszabadítsa a jéggé fagyott cipőjétől és zoknijától. Mire levette a bal cipőjét és elkezdte kifűzni a jobbat, védelmezője valami furcsa nyelven kezdett motyogni, de a szavai annyira artikulálatlanok voltak, hogy Laura nem tudta azonosítani, milyen nyelven. Angolul pedig valami robbanószerekről, kapuról és az erdőben kísértő fantomokról dadogott.
Bár Laura tudta, hogy a férfi félrebeszél, és nem valószínű, hogy jobban megérti őt, mint amennyire ő a férfit, biztató szavakat mondott neki:
– Nyugodj meg, rendben lesz minden, amint kiveszem a lábadat ebből a jégtömbből, hívok egy orvost.
Az orvos említése egy pillanatra kitisztította Stefan agyát. Erőtlenül megragadta Laura karját, mélyen, félelemmel teli szemével Laurára nézett így szólt:
– Ne, orvost ne. Kijutnom... ki kell jutnom...
– Olyan állapotban vagy, hogy nem mehetsz sehová – válaszolt Laura. – Kivéve mentővel a kórházba.
– Ki kell jutnom. Gyorsan. Jönnek, mindjárt jönnek.
Laura az Uzira pillantott.
– Kik jönnek?
– Gyilkosok. Bosszúból megölnek. Téged is és Christ is. Jönnek. Most.
E pillanatban teljesen eszénél volt. Sápadt, veríték áztatta arca most nem volt ernyedt, hanem félelem torzította el.
Laura lőgyakorlatairól és harcművészeti edzéseiről kiderült, már cseppet sem látszottak mániákus óvatosságnak.
– Rendben, elmegyünk – mondta Laura –, amint megnéztem a sebedet, hogy lássam, be kell-e kötözni.
– Nem. Most! Most menjünk!
– De...
– Most! – követelte Stefan.
Tekintete olyan rémült volt, hogy Laura szinte azt gondolta, nem is hétköznapi emberek a férfi üldözői, akikről beszélt, hanem valami természetfölötti démonok, szívtelen, elszánt, kegyetlen gyilkosok.
– Rendben – mondta Laura. – Most megyünk.
A férfi keze leomlott a karjáról. Szemei elhomályosultak, és újra értelmetlen motyogásba kezdett.
Miközben keresztülsietett a konyhán azzal a szándékkal, hogy felmegy és felébreszti Christ, hallotta, ahogy védelmezője álmodozón, mégis aggódva beszél egy "nagy, fekete, görgő halálgépezetről", ami nem mondott számára semmit, de mégis megrémisztette.

Második rész

A hajsza

Az élet hosszú gyakorlása hajlamossá
tesz minket arra,
hogy ne akarjunk meghalni.

(Sir Thomas Brown)

Ötödik fejezet

Egy hadseregnyi árnyék

1.

Laura felkapcsolt egy lámpát, és felrázta Christ.
– Öltözz fel, édesem! Gyorsan!
– Mi történik? – kérdezte a fiú álmosan, apró ökleivel a szemét dörzsölve.
– Néhány rossz ember jön, és el kell mennünk, mielőtt ideérnek. Most siess!
Chris egy éve már nem csupán gyászolta az apját, de készült a pillanatra, mikor a megtévesztően nyugodt napokat újabb váratlan káosz zavarja meg, mely az emberi lét gyökerében él, káosz, mely időről időre kitör, mint egy aktív vulkán, mint aznap este, amikor az apját megölték. Chris végignézte, ahogy az anyja első osztályú lövő lesz, ahogy egy egész fegyverarzenált gyűjt maga köré, önvédelmi órákat vesz vele, és mindennek ellenére ő gyerek maradt szemléletmódjában és viselkedésében, és olyan volt, mint a legtöbb gyerek, még ha néha melankolikus is volt apja halála óta. De most, a krízis pillanatában, nem úgy viselkedett, mint egy nyolcéves gyerek; nem nyöszörgött vagy tett fel fölösleges kérdéseket; nem vitatkozott vagy makacskodott, tette, amit tennie kellett. Félredobta a takaróját, azonnal kimászott az ágyából és a szekrényhez futott.
– A konyhában várlak – szólt Laura.
– Oké, mami.
Laura büszke volt, amiért Chris így viselkedett, és megkönnyebbült, hogy a fiú nem fogja feltartani őket, de egyúttal szomorú is volt, hogy egy nyolcéves gyerek már ennyire tisztában van az élet rövidségével és keménységével, s felnőtteket meghazudtoló gyorsasággal és kiegyensúlyozottsággal reagál egy ilyen krízishelyzetre.
Laura farmert és kék flanelinget viselt. Amikor a hálószobájába ment, csak egy gyapjúpulcsiba kellett bújnia, levennie az otthoni cipőjét és felvennie egy gumírozott, fűzős túracipőt.
Danny ruháitól már megszabadult, ezért nem volt kabát, amit a sérült férfira adhatott volna. Azonban volt rengeteg pokróca, s ezekből kivett kettőt az előszobai beépített szekrényből.
Mintegy utógondolatként, az irodájába ment, kinyitotta a széfet és kiemelte a különös, fekete, rézcsatos övet, amelyet a védelmezője adott neki egy évvel ezelőtt. A tarisznyaszerű retiküljébe gyűrte.
A földszinten megállt az előszobaszekrénynél, hogy kivegyen egy kék sídzsekit és egy Uzi gépfegyvert, ami az ajtó belsején lógott. Ahogy mozgott, állandóan szokatlan hangok után fülelt – hangok után a ház körüli éjszakában vagy távoli autómotor zúgása után –, de minden csendes volt.
A konyhában az asztalra tette a géppisztolyt, a másik mellé, aztán védelmezője mellé térdelt, aki ismét eszméletlen volt. Laura kigombolta a férfi hónedves köpenyét, aztán az ingét, és megnézte a lőtt sebet a mellkasán. Magasan a mellkasán érte a találat, a bal vállánál, jóval a szíve fölött, ami szerencse, de sok vért vesztett; a ruhái teljesen átáztak.
– Mami?
Chris az ajtóban állt, téli öltözetben.
– Fogd az egyik Uzit innen az asztalról, hozd a harmadikat a kamraajtó hátuljáról és vidd ki őket a dzsipbe.
– Ez ő – mondta Chris tágra nyílt szemmel.
– Igen ő. Így jelent meg, súlyos sérülten. Az Uzikkal együtt hozz két revolvert is – egyiket onnan a fiókból, a másikat az ebédlőből. És légy óvatos, nehogy véletlenül...
– Ne aggódj, mami – mondta Chris, elindulva, hogy teljesítse megbízatását.
Amilyen óvatosan csak tudta, Laura a jobb oldalára fordította védelmezőjét – a férfi felnyögött, de nem nyerte vissza az eszméletét –, hogy lássa, van-e kimeneti seb a hátán. Igen. A golyó keresztülment rajta. A lapocka alatt jött ki. A háta is csurom vér volt, de sem a bemeneti, sem a kimeneti sebhely nem vérzett már erősen; ha nagyon vérezne, az belső vérzésre utalna, amit sem megállapítani, sem elállítani nem tudna.
A ruházata alatt egy övet viselt. Laura kicsatolta. Ez az öv már nem fért a retikülje középső rekeszébe, ezért a külső, cipzáras részbe kellett tömnie, miután kivette onnan a kacatjait.
Laura visszagombolta a férfi ingét, és azon töprengett, hogy levegye-e róla a véráztatta köpenyt. Aztán úgy döntött, hogy túl nehéz lenne lehúzni a köpeny ujjait a férfi karjáról. Óvatosan egyik oldaláról a másikra görgetve, Laura egy szürke gyapjúpokrócot tekert Stefan alá és köré.
Míg Laura körbegöngyölte a sebesült férfit, Chris kiment néhányszor a dzsiphez a fegyverekkel, a belső ajtót használva, ami összekötötte a mosókonyhát a garázzsal. Aztán bejött egy hatvan centi széles, egy méter hosszú, görgőkön guruló kiskocsival, amit majdnem másfél évvel ezelőtt valamelyik bútorszállító hagyott ott.
Úgy használva, mint egy gördeszkát, a kamra felé gurulva így szólt:
– Vinnünk kell a töltényesdobozt, de túl nehéz ahhoz, hogy cipeljem. Rárakom erre.
Laura örült, hogy a fia ilyen okos és találékony.
– Van tizenkét golyónk a két revolverben, és ezerkétszáz a három Uziban, ezért nem gondolom, hogy szükségünk lenne többre, akármi is történik. Hozd ide a kiskocsit! Gyorsan! Eddig azon gondolkodtam, hogyan tudnánk kivinni a dzsiphez, anélkül, hogy túlságosan mozgatnom kellene. Azt hiszem, idehoztad a megoldást.
Nagyon gyorsan haladtak, mintha erre a bizonyos vészhelyzetre gyakorlatoztak volna eddig, Laura mégis úgy érezte, hogy túl sok időt vesztegettek. Keze remegett, a gyomra görcsben volt. Arra számított, hogy bármelyik pillanatban elkezd valaki dörömbölni az ajtón.
Chris tartotta a kocsit, míg Laura feltette rá a sebesült férfit. Mikor a feje, válla, háta és feneke alá be tudta tenni a deszkalapot, már fel tudta emelni a lábát is, és úgy tudta tolni, mint egy talicskát. Chris görnyedve haladt az első kerekeknél a kocsi mellett, egyik keze az eszméletlen férfi jobb válla alatt, megakadályozva, hogy lecsússzon, vagy hogy a kocsi kiguruljon alóla. Egy kicsit nehéz volt átjutni a mosókonyha küszöbén, de végül sikerült bejutniuk a három kocsiférőhelyes garázsba.
A Mercedes a bal oldalon volt, a kombi dzsip a jobb oldalon, a középső parkolóhely pedig üres volt. A dzsiphez tolták Laura védelmezőjét.
Chris kinyitotta a hátsó ajtót. Aztán kitekert egy kis tornaszőnyeget ott hátul, matrac gyanánt.
– Nagyon jól csinálod, kölyök! – mondta Laura.
Közös erővel sikerült áttenniük a sebesült férfit a kocsiba.
– Hozd a másik pokrócot és a cipőjét a konyhából! – szólt Chrisnek.
Mire a fiú visszaért a kért dolgokkal, Laura elrendezte védelmezőjét, hogy az a hátán feküdjön a matracon. Betakarták a meztelen lábát a másik pokróccal, és a lucskos cipőjét mellé tették.
Miután Laura becsukta a hátsó ajtót, így szólt Chrishez:
– Ülj be előre és csatold be magad!
Laura visszasietett a házba. A retikülje, amiben az összes hitelkártyáját tartotta, az asztalon volt; a vállára tette a táskát. Kezébe vette a harmadik Uzit, és visszaindult a mosókonyha felé, de mielőtt három lépést tett volna, valami megütötte a hátsó ajtót hatalmas erővel.
Laura megfordult, felemelve a fegyvert.
Valami ismét az ajtóba csapódott, de az acél belsőt és a reteszeket nem volt könnyű legyőzni.
Aztán a rémálom komolyra fordult.
Gépfegyver ropogott, és Laura a hűtőszekrény oldalának vetette magát, hogy menedéket találjon. Próbálták kinyitni a hátsó ajtót, de a kemény acél nem adta meg magát. De azért rázkódott az ajtó, és golyók fúródtak a falba a megerősített keret mindkét oldalán.
A nappali szoba és a konyha ablakai szilánkokra törtek, amikor egy újabb gépfegyver is lőni kezdett. A fém lécek megpendültek, ahogy a golyók keresztülsüvítettek közöttük, és néhány léc meghajolt, de a legtöbb betört ablakon sötétítő függöny volt, így az üvegszilánkok a belső párkányon maradtak, majd a szőnyegre záporoztak. Szekrényajtók lyukadtak és nyikordultak, ahogy töltények fúródtak beléjük, téglaforgács hullott alá az egyik falból, és a golyók visszacsapódtak a réz díszítésekről. A mennyezetről lógó kampókon lévő réz lábasok és serpenyők sok lövést felfogtak, miközben csilingeltek, kongtak és ide-oda himbálództak. Az egyik mennyezeti lámpa kialudt. Aztán golyók záporoztak már a hűtőszekrény ajtajába is, csupán centiméterekre Laurától.
Szíve vadul kalapált, és az adrenalinszintje olyan magas volt, hogy érzékeit szinte fájdalmasan élessé tette. A garázsba akart futni, a dzsiphez és kijutni innen, mielőtt rájönnek, hogy épp indulni készül, de valami belső hang azt mondta neki, hogy maradjon nyugton. Hozzásimult a hűtő oldalához, a tűzvonalon kívül, remélve, hogy egy gellert kapott golyó nem találja el.
Ki az ördögök vagytok ti, emberek? – tanakodott dühösen.
A lövöldözés abbamaradt, és a megérzése jónak bizonyult: a golyókat maguk a fegyveres emberek követték. Beviharzottak a szobába. Az első a betört ablakon keresztül akart bemászni, a konyhaasztal fölött. Laura arrébb lépett a hűtőtől és tüzet nyitott, a férfi pedig visszazuhant az udvarra. Egy másik férfi, szintén feketébe öltözve mint az előző, a megrongált tolóajtón át lépett a nappaliba – Laura mindössze egy másodperccel előbb pillantotta meg, mint a férfi őt –, és Laura arrapördült, golyókat szórva és szétlőve Mr. Kávéfőzőgépet és az ajtó melletti falrészt, majd a férfit is eltalálta, mielőtt az találta volna el őt. Gyakorolt az Uzival, de nem mostanában, és meglepte, hogy ilyen jól irányítható fegyver. Az is megdöbbentette, hogy milyen nehezére esik megölnie őket, annak ellenére, hogy a gyermeke és az ő életére törnek; hányinger tört rá, de visszanyelte.
Egy harmadik ember indult a nappaliba, és Laura készen állt, hogy megölje őt, akár száz másikat is, nem törődve azzal, hogy milyen rosszul van attól, hogy ölnie kell, de a férfi hátravetődött, ki a tűzvonalból, amikor látta, hogy a társát lelövik.
Most a dzsiphez.
Nem tudta hány gyilkos van odakint, lehet hogy csak három, kettő halott és egy még életben, de lehet hogy négy vagy tíz vagy száz, de tekintet nélkül arra, hogy hányan vannak, arra biztos nem számítottak, hogy ilyen véres fogadtatásban lesz részük, és főleg nem arra, hogy ilyen erejű fegyverrel, egy nőtől és egy kisfiútól, azt pedig tudták, hogy a védelmezője sebesült és fegyvertelen. Szóval e pillanatban meg vannak döbbenve, és fedezékbe vonultak, hogy megtárgyalják a helyzetet és megtervezzék a következő lépést. Lehet, hogy ez az első és utolsó esély, hogy elhajtsanak a dzsippel. Kirohant a mosókonyhán keresztül a garázsba.
Látta, hogy Chris elindította a dzsip motorját, mikor meghallotta a lövések hangját; kékes színű füst gomolygott a kipufogóból. Ahogy a dzsiphez futott, a garázsajtó emelkedni kezdett; Chris nyilván abban a pillanatban megnyomta a távirányítót, ahogy meglátta őt.
Mire a kormány mögé ült, a garázsajtó egyharmadáig kinyílt. Laura sebességbe tette a kocsit.
– Bukj le!
Ahogy Chris azonnal engedelmeskedett, lecsúszva az ülésen, az ablakvonal alá, Laura felengedte a féket. Tövig nyomta a gázt, a kerekek nyomot hagytak a betonon, és az autó kirobogott az éjszakába mindössze néhány centivel a még mindig emelkedő garázsajtó alatt, letörve a rádióantennát.
A dzsip nagy kerekei, bár nem volt rajtuk hólánc, jól tudtak pörögni a havas úton. Belemélyedtek a fagyott latyakba és kavicsba, ami az utat borította, és gond nélkül utat találtak kő- és jégszilánkokat okádva maguk köré.
Laura bal oldalán egy sötét alak közeledett, egy fekete ruhás férfi, keresztülfutva az elülső pázsiton, havat verve fel a lábával, egy-másfél méterre tőlük, és olyan jellegtelen volt, hogy akár egy árny is lehetett volna, eltekintve attól, hogy a motorzúgáson túl Laura hallotta a gépfegyver ropogását. Golyók fúródtak a dzsip oldalába, és a Laura mögötti ablak betört, de a mellette lévő sértetlen maradt, aztán pedig elhajtott, ki a kertből, néhány perces biztonságban most már, mialatt a szél besüvített a törött ablakon. Imádkozott, hogy egyik kereket se érje találat, és újabb golyókat hallott a fémnek csapódni, de az is lehet, hogy csak jég- és kőszilánkok voltak, amiket a dzsip vert fel.
Mikor elérte a főutat a bekötőút végén, biztos volt benne, hogy kikerült a tűzvonalból. Ahogy keményen a fékbe taposott, hogy balra kanyarodjon, a visszapillantó tükörbe nézett és látta, hogy messze hátul két reflektor világít a garázsnál. A gyilkosok jármű nélkül érkeztek a házához – isten tudja mivel utaztak akkor, talán egy olyan furcsa övvel – és a Mercedesét akarták használni, hogy üldözőbe vehessék őt.
Laura balra akart kanyarodni a főúton, Running Springs felé, elhagyva az elágazást az Arrowhead-tó felé, fel a sztrádára és be San Bernardino városába, ahol emberek voltak, és ahol fekete ruhás férfiak gépfegyverrel a kezükben nem támadhatnak olyan bátran, és ahol orvosi ellátást szerezhet védelmezőjének. De amikor meglátta a reflektorokat a háta mögött, megszólalt benne a túlélési ösztön, és jobbra fordult, kelet-északkelet felé, a Big Bear-tó irányába.
Ha balra mentek volna, elérkeztek volna ahhoz a végzetes ötszáz méteres szakaszhoz, ahol Dannyt megölték egy évvel ezelőtt; és Laura ösztönösen érezte, hogy a legveszélyesebb hely számukra most az a kétsávos lejtő. Neki és Chrisnek meg kellett volna ott halnia: először úgy, hogy a Robertsonék csúszó kocsija elsodorja őket; másodszor mikor Kokoschka tüzet nyitott rájuk.
Néha úgy érezte, hogy vannak jó és vannak baljóslatú dolgok is az életben, amelyek ha egyszer meghiúsulnak, a sors megpróbálja őket még egyszer beteljesíteni. Bár nem volt intelligens indoka arra, hogy úgy higgye meghalnának, ha Running Springs felé vennék az irányt, a szívében mégis érezte, hogy a halál vár ott rájuk.
Ahogy felhajtottak a főútra Big Bear felé, magas örökzöldek sötét sziluettjei közé, Chris felült az ülésben, és hátranézett.
– Jönnek – mondta neki Laura –, de mi megelőzzük őket.
– Ők azok akik megölték aput?
– Igen, azt hiszem, de akkor nem tudtunk róluk és nem voltunk felkészülve.
Most már a Mercedes is a főúton volt, többnyire látótávolságon kívül, mert az út emelkedett, süllyedt és kanyargott, és így emelkedők és kanyarok kerültek a két jármű közé.
Az autó úgy kétszáz méterre lehetett lemaradva, de valószínűleg csökkent a távolság folyamatosan, mert nagyobb és sokkal erősebb motorja volt, mint a dzsipnek.
– Kik ők? – kérdezte Chris.
– Nem tudom biztosan, édesem. És azt sem, hogy miért akarnak bántani. De azt tudom, hogy mik ők. Gengszterek, orgyilkosok, és sokat tanultam róluk hosszú idővel ezelőtt Caswell Hallban, és tudom, az egyetlen dolog amit tehetsz, ha ilyen emberekkel találkozol, hogy szembeszállsz velük, harcolsz, mert ezek csak a keménységet tisztelik.
– Szenzációs voltál, ott bent, mami!
– Te is, kölyök. Nagyon okosan tetted, hogy beindítottad a dzsipet, amikor meghallottad a lövéseket, és hogy felnyitottad a garázsajtót, mire a kormány mögé ültem. Valószínűleg ez mentett meg bennünket.
Mögöttük a Mercedes már csupán száz méternyire volt. Egy 420-as SEL Mercedes volt, amit sokkal könnyebb vezetni a főúton, mint a dzsipet.
– Nagyon jönnek, mami!
– Tudom.
– Eszméletlenül!
Közeledve a tó keleti vége felé, Laura utolért egy rozzant Dodge-t, aminek egyetlen törött hátsó lámpája volt és egy rozsdás lökhárítója, amit feltehetően viccesnek szánt matricák tartottak csak egybe, ezzel a felirattal: MEGŐRÜLÖK A SZŐKÉKÉRT ÉS A MAFFIA JELLEGŰ AUTÓKÉRT. Ötven kilométeres sebességgel döcögött, a megengedett sebességnél lassabban. Ha Laura habozik, a Mercedes behozza a lemaradását; akkor pedig megint lőtávolságba kerülnek. Előzni tilos szakaszon voltak, de Laura elég jól belátta az utat ahhoz, hogy megkockáztassa a manővert; kivágódott a Dodge mögül, erőteljesen a gázra lépett, megelőzte az autót
és visszatért a jobb sávba. Ekkor egy Buick mögé került, ami hatvan kilométeres sebességgel haladt, és Laura ezt is megelőzte, éppen akkor, mielőtt az út túl kanyargóssá vált ahhoz, hogy a Mercedes is megelőzze a lassú járműveket.
– Lemaradtak! – mondta Chris.
Laura kilencven kilométeres sebességre gyorsított, ami néhány kanyarhoz túl nagy sebesség volt, de azért az úton maradtak, és Laura már kezdte azt hinni, hogy megmenekültek. De az út kettévált a tónál, és sem a Dodge, sem a Buick nem követte őt a déli part mentén, Big Bear City felé; mindketten Fawnskin és az északi part irányába fordultak, üresen hagyva az utat Laura és a Mercedes között, amely azonnal kezdte behozni a lemaradását.
Most már mindenfelé házak voltak, mind a magasabb szinteken, mind lejjebb a tó mellett, bal oldalon. Néhány közülük sötét volt, amelyeket valószínűleg nyári laknak használtak, és esetleg téli hétvégéken, de más házak fényei jól láthatóak voltak a fák között.
Laura tudta, hogy házak százaiba mehetne, ahol őt és Christ befogadnák. Az emberek habozás nélkül kinyitnák az ajtót. Ez nem a nagyváros volt; a hegyek kisvárosi hangulatában az emberek nem gyanakodtak azonnal, ha váratlanul éjszakai látogatójuk jött.
A Mercedes már száz méternél kisebb távolságra volt tőlük, és a vezetője folyton a reflektorral villogott, mintha csak vigyorogva ezt mondaná: Hé, jövünk, Laura, elkapunk, mi profik vagyunk, és senki nem menekülhet előlünk, itt vagyunk, jövünk.
Ha megpróbálna menedéket keresni a közeli házak egyikében, a gyilkosok valószínűleg követnék őket, és nem csak őt és Christ ölnék meg, hanem a menedéket nyújtó embereket is. A gazfickók lehet hogy nem merik követni őket San Bernardino szívébe, Riverside-ba, Redlandsbe, ahol esetleg a rendőrség karjaiba rohannának, de néhány bámészkodótól nem fognak megrémülni, mert teljesen mindegy hány embert ölnek meg, hiszen ott van nekik az öv, a sárga gombbal, amivel bármikor eltűnhetnek, úgy mint védelmezője tette egy évvel ezelőtt. Laurának ötlete sem volt hova tűnnének, de az volt a gyanúja, hogy egy olyan helyre, ahol a rendőrség soha nem találná meg őket. Nem akart ártatlan életeket kockáztatni, ezért elhajtott a házak mellett, anélkül hogy lassított volna.
A Mercedes már csak körülbelül ötven méterre volt tőlük, és egyre jobban közeledett.
– Mami...
– Látom őket, édesem.
Laura Big Bear City felé tartott, de a helyet sajnos nem jól nevezték el. Nemhogy város nem volt, de még egy falunak sem volt elég, kis jóindulattal esetleg falucskának volt nevezhető. Nem volt elég utca ahhoz, hogy azt remélhesse, lehagyja az üldözőit, és a rendőri felszereltség és létszám alkalmatlan volt arra, hogy gépfegyverrel felszerelt ámokfutókat lefegyverezzenek.
Egyszer-egyszer elhaladt mellettük egy autó a másik irányba, a saját sávjukban pedig utolértek egy szürke Volvót, amit Laura egy teljesen beláthatatlan útszakaszon előzött meg, de nem volt más választása, mert a Mercedes már csak negyven méterre volt. A gyilkosok ugyanilyen vakmerően megelőzték a Volvót.
– Hogy van az utasunk? – kérdezte Laura.
Anélkül hogy kikapcsolta volna a biztonsági övét, Chris hátrafordult, hogy megnézze a sebesült férfit.
– Azt hiszem, jól van. De sokat kell zötykölődnie.
– Nem tudok mit csinálni.
– Ki ő, mami?
– Nem tudok túl sokat róla – mondta Laura. – De mikor kikerülünk ebből a hajszából, elmondom neked, amit tudok. Eddig nem meséltem neked erről, mert... azt hiszem, mert nem tudtam mi történik, és attól féltem, esetleg bajod származhat belőle, ha egyáltalán valamit is tudsz róla. De ennél veszélyesebb már nem lehet a dolog, igaz? Szóval később mesélek.
Feltéve persze, ha lesz később.
Mikor már a tó déli partjának kétharmadánál jártak, a dzsipet annyira meghajtva, amennyire csak merte, a Mercedesszel a hátuk mögött mindössze harmincöt méterrel, meglátta a hegygerincre vezető lehajtó sávot maga előtt. Ez az út felvezetett a hegyekbe, a Clark-csúcson túlra, tizenhat kilométer hosszú volt, amin ha ment az ember, levághatott egy ötven-ötvenöt kilométeres kanyart, mielőtt visszatér a kétsávos főútra Barton Flats felé. Ahogy visszaemlékezett, a hegygerincen vezető útnak mindkét vége néhány kilométer hosszan aszfaltozott, de középen, a tíz-tizenkét kilométeres szakasz egy emelkedő földút volt. A dzsippel ellentétben a Mercedes nem négykerék-meghajtású; téli gumijai voltak, de nem szereltek rájuk hóláncot. A Mercedesben ülő férfiak nem tudják, hogy a hegygerincút az első néhány pár kilométeres szakasza után földúttá válik, amit jégfoltok és néhol hóval fedett befagyott pocsolyák tarkítanak.
– Kapaszkodj! – mondta Laura Chrisnek.
Az utolsó pillanatig nem taposott a fékbe, és olyan gyorsan vette a jobbkanyart, hogy a dzsip hangosan nyikorgó kerekekkel oldalra csúszott. Meg is remegett, mint egy öreg ló, akit egy veszélyes ugrásra kényszerítenek.
A Mercedes jobban vette a kanyart, bár a vezető nem tudta mi Laura szándéka. Ahogy egyre magasabbra és egyre zordabb tájak felé haladtak, a kocsi már harminc méterre csökkentette a kettejük közti távolságot.
Huszonöt. Húsz.
Tövis borította faágként villám hasított dél felé az égbe. Nem volt olyan közel, mint amit a házból néztek, de elég közel ahhoz, hogy egy pillanatra az éjszakából nappal legyen. Laura még az autómotor zúgásán túl is hallotta a mennydörgést.
Szájtátva nézve a viharos bemutatót, Chris így szólt:
– Mami, mi történik? Mi folyik itt?
– Nem tudom – válaszolta Laura, és kiabálnia kellett, hogy Chris hallja őt a nagy égszakadás, földindulás közepette.
Laura nem hallotta magát a géppisztolyt, de azt igen, hogy töltények fúródnak a dzsipbe, egy golyó pedig lyukat fúrt a hátsó ablakon, és annak az ülésnek a hátába fúródott, amiben Laura és Chris utazott; Laura érezte és hallotta is a golyó erejét. Elkezdte csavargatni a kormányt ide-oda, az út egyik oldaláról a másikra sodródva, próbálván olyan nehéz célponttá tenni magukat, amennyire csak lehet, s amelytől hányingere lett a villogó fényben. Vagy abbahagyták a lövést, vagy soha nem találtak célba, mert Laura nem hallott több golyót az autónak csapódni. Azonban az ingázás lelassította autójukat, és a Mercedes még közelebb ért.
Laurának az oldalsó tükröket kellett használnia a visszapillantó helyett. Bár a hátsó ablak nagy része ép maradt, a biztonsági üveg pókhálószerűen berepedt, ezernyi apró repedéssel, amitől az üveg átláthatatlan és használhatatlan lett.
Tizenöt méter. Tíz.
A villámlás és dörgés most is elcsendesedett.
Laura feljutott egy emelkedőre, és az aszfaltozott út véget ért a lejtős szakasz felénél. Laura abbahagyta az ide-oda ingázást, és gyorsított. Mikor a dzsip legördült a betonútról, egy pillanatig felbőgött, mintha meglepődött volna az útfelszín változásán, de aztán továbbgördült a hófedte, jeges földúton. Végigdöcögtek jó néhány keréknyomon, keresztül egy rövid fasoron, majd újra fel az emelkedőn.
Laura látta az oldalsó tükörben a Mercedest, ahogy keresztüljön a fasoron és elindul utána felfelé. De ahogy elérték a hegygerincet, az üldözők megfeneklettek az ő nyomaiban. Megcsúszott az autójuk, és a reflektorok távolodni kezdtek Laurától. A vezető visszarántotta a kormányt, ahelyett, hogy a csúszás irányába kormányozott volna. Az autó kerekei irányíthatatlanná váltak. Nem csak oldalra csúszott, de hátra is vagy húsz métert, míg a jobb hátsó kerék be nem akadt egy útszéli lefolyócsatornába; a reflektorok mozdulatlanok voltak, és bevilágították a földutat.
– Elakadtak – mondta Chris.
– Fél órába is beletellik, mire kibányásszák magukat.
Laura továbbhajtott a hegygerincen, le a sötét földút következő lejtőjén.
Bár megmenekülésük miatt joggal lehetett volna diadalittas, vagy legalább megkönnyebbülhetett volna, Laura félelme nem csökkent. Az volt a gyanúja, még nincsenek biztonságban, és már húsz évvel ezelőtt megszokta, hogy higgyen a megérzéseinek, akkor is, amikor sejtette, hogy az Angolna meg fogja látogatni, mikor egyedül volt este a folyosó végi szobájában McIlroyban, azon az éjszakán amikor a férfi valóban egy Smarties-t hagyott a párnája alatt. Végül is a megérzések egyszerűen üzenetek a tudatalattijából, ami folyamatosan dolgozott és olyan információkat küldött, amelyekről a tudata nem is vett tudomást.
Valami nem stimmelt. De mi?

Kevesebb mint harminc kilométeres sebességgel tudtak csak haladni a keskeny, kacskaringós, kátyús, keréknyomokkal mintázott fagyos földúton. Egy darabig az út követte a hegygerinc sziklás vonulatát, ahol nem voltak fák, majd egy közeli vízmosás aljához vezetett, ahol a fák olyan sűrűn nőttek mindkét oldalon, hogy a törzsükön visszaverődő reflektorfényben mintha egy harcias fenyőcsapat vette volna körül őket.
A kocsi hátuljában Laura védelmezője lázálmoktól gyötörtetve értelmetlenül motyogott. Laura aggódott miatta, és azt kívánta, bárcsak gyorsabban tudna menni, de nem mert.
Miután lerázták üldözőiket, az első három kilométeren át Chris szótlan volt. Végül így szólt:
– A házban... megöltél néhányat közülük?
Laura habozott.
– Igen. Kettőt.
– Jó.
Meglepődve az örömön, ami ebből az egy szóból kihallatszott, Laura így szólt:
– Nem, Chris, ölni nem jó. Hányingerem volt tőle.
– De hát megérdemelték hogy megöld őket – mondta Chris.
– Igen, megérdemelték. De az nem jelenti azt, hogy kellemes volt megölni őket. Nem volt az. Semmi jó nincs benne. Csak undorodsz tőle, hogy meg kell tenned és... szomorúságot érzel.
– Bárcsak én ölhettem volna meg az egyiket – mondta Chris olyan hideg dühvel, ami nem illett a korához.
Laura feléje pillantott. A fiú a műszerfal sápadtsárga fényében és az arcára vetődő árnyékoktól idősebbnek látszott a koránál, és Laura el tudta képzelni milyen lesz felnőtt férfiként.
Mikor a vízmosás alja túl sziklássá vált ahhoz, hogy haladni lehessen rajta, az út ismét emelkedni kezdett.
Laura a nehéz úton tartotta a szemét.
– Édesem, beszélnünk kell erről majd egyszer hosszabban. Most csak azt szeretném, hogy figyelj jól és próbáld megérteni, amit mondok. Nagyon sok rossz filozófia van a világon. Tudod mi a filozófia?
– Nagyjából. Nem... nem igazán.
– Akkor mondjuk azt, hogy az emberek nagyon sok mindenben hisznek, rossz dolgokban is, amellyel ártanak maguknak. De van két dolog, amit különböző típusú emberek gondolnak, és ez a legrosszabb, legveszélyesebb mindenek közül. Vannak emberek, akik erőszakkal próbálják megoldani a problémáikat; agyonvernek vagy megölnek bárkit, aki nem ért egyet velük.
– Mint ezek a fickók, akik üldöznek minket.
– Igen. Ők egyértelműen ebbe a típusba tartoznak. Ez egy nagyon rossz gondolkodás, mert az erőszak erőszakot szül. És persze ha a nézeteltéréseket fegyverrel oldod meg, akkor nincs igazság, nincs meg a béke csodás pillanata, nincs remény. Tudsz követni?
– Azt hiszem. De mi a másik fajta rossz gondolkodás?
– A pacifizmus. Ez pont az ellentettje az előző helytelen gondolkodásnak. A pacifisták úgy elmélkednek, hogy soha nem szabad kezet emelnünk egy másik emberre, függetlenül attól, hogy az a másik mit tett velünk vagy mit szándékozik tenni velünk. Ha egy pacifista a testvére mellett állna, és ha ez a pacifista látná, hogy egy férfi közeledik, hogy megölje a bátyját, szólna a testvérének, hogy rohanjon, de nem kapna fel egy fegyvert, hogy megvédje őt.
– Hagyná, hogy a fickó a testvére után menjen? – kérdezte Chris megdöbbenve.
– Igen. És ha minden kötél szakad, akkor is hagyná megölni a bátyját inkább, minthogy megszegje az elveit és maga is gyilkos legyen.
– Ez nem semmi.
Az út egy újabb völgy felé indult. Az utat szegélyező fenyők ágai olyan alacsonyan voltak, hogy végigkarcolták az autó tetejét; hókupacok estek a szélvédőre és a motorháztetőre.
Laura bekapcsolta az ablaktörlőt, a kormánynak dőlt, és a terepbéli változást kihasználta arra, hogy ne kelljen beszélnie és kitalálhassa hogyan tudná mondandóját érthetőbbé tenni. Sok erőszakban volt részük az elmúlt pár órában; jóval több erőszakkal kellett még szembenézniük, és Laura szerette volna, ha Chris megfelelő módon kezeli a történéseket. Nem akarta, hogy Chris azt higgye, a fegyverek és izmok elfogadható helyettesítői a józan észnek. Másrészről pedig azt sem akarta, hogy nagyon megviseljék őt e véres események és félni kezdjen, emberi méltóságát elveszítve.
Végül így szólt:
– Néhány pacifista egyszerűen csak gyáva, de páran valóban azt gondolják, hogy jobb hagyni ölni valakit, ha ölni kellene ahhoz, hogy megakadályozzák. Tévednek, mert azzal hogy nem harcolnak a gonosz ellen, a részeseivé válnak. Ugyanolyan rosszak, mint az, aki meghúzza a ravaszt. Lehet, hogy kicsit most érthetetlen, amit mondok, és lehet, hogy sokat kell majd gondolkodnod ezen, mielőtt megérted, de fontos, hogy megértsd, van arany középút a gyilkosok és a pacifisták között. Meg kell próbálni elkerülni az erőszakot. Soha ne kezdeményezd! De ha valaki más kezdeményezi, védd meg magad, a családodat, a barátaidat, akárkit, aki bajban van. Amikor le kellett lőnöm azokat a férfiakat a házban, felfordult a gyomrom. Én nem vagyok hős. Nem vagyok büszke rá, hogy lelőttem őket, de nem is szégyellem. Nem akarom, hogy büszke legyél rám emiatt, vagy azt hidd, ölni jó érzés, hogy a bosszú miatt egy kicsit is kevésbé visel meg apád halála. Mert nem így van.
Chris hallgatott.
Laura megkérdezte:
– Túl sokat dumáltam?
– Nem, csak egy kicsit gondolkodnom kell azon, amit mondtál – válaszolta Chris. – E pillanatban azt hiszem rosszul gondolkodom. Azt akarom, hogy mindegyik meghaljon, mindegyik, akinek bármi köze is volt ahhoz... ami apuval történt. De igyekszem, mami. Megpróbálok jobb ember lenni.
Laura mosolygott:
– Tudom.

A Chrisszel való társalgás alatt és az azt követő néhány perces csendben Laurát ismét elöntötte az érzés, hogy még nincsenek biztonságban. Valamivel több mint tíz kilométert tettek meg a hegygerincen, és még úgy két kilométernyi földút és három kilométernyi aszfaltút állt előttük, mielőtt elérik a 38-as utat. Minél tovább haladtak, annál inkább biztos volt benne, hogy valami még vár rájuk és újabb veszélyekkel kell szembenézniük.
Hirtelen megállt egy újabb hegygerincen, épp mielőtt az út lefelé indult utoljára. Leállította a motort és lekapcsolta a reflektorokat.
– Mi a baj? – kérdezte Chris.
– Semmi. Csak kicsit gondolkodnom kell és megnézem az utasunkat.
Laura kiszállt az autóból, és a dzsip hátuljához ment. Kinyitotta az ajtót, ahol a golyó betörte az ablakot. Nagy darab üvegszilánkok zuhantak ki és estek a földre a lába mellé. Bemászott a védelmezőjéhez, és ellenőrizte a pulzusát. Még mindig gyenge volt, talán még gyengébb, mint előzőleg, de egyenletes. Kezét a homlokára tette és érezte, hogy a férfi már nem hideg; olyan volt, mintha belülről lángolna. Kérésére Chris odaadta neki az elemlámpát a kesztyűtartóból. Felemelte a pokrócot, hogy lássa, nem vérzik-e jobban a sebesült, mint amikor berakták a dzsipbe. A sebe rosszul nézett ki, de nem volt körülötte túl sok friss vér, a sok kanyargás ellenére, amit végig kellett szenvednie. Visszatette a pokrócot, a lámpát Chrisnek adta, kiszállt a dzsipből és becsukta az ajtót.
Laura kitörte a maradék üveget a hátsó ablakból és az oldalsó tükörből is a vezetőülés mellett. Így, hogy teljesen hiányzott az üveg, a sérülés kevésbé volt feltűnő, és annak is kisebb volt az esélye, hogy magára hívja egy rendőr figyelmét.
Egy kis ideig a kocsi mellett állt a hidegben, a fénytelen messzeségbe bámult, és próbálta összekapcsolni a megérzéseit és a józan észt. Miért volt ennyire biztos benne, hogy újabb baj felé tartanak, és az éjszakai erőszak még nem ért véget?
A magasan mozgó széláramlatok, melyek még nem érték el a földet, darabokra szaggatták a felhőket, míg a földön a levegő szinte különösen mozdulatlan volt. A holdfény átszűrődött a felhőfoszlányok résein, és kísérteties fénybe borította a hóba pólyáit dombokat és lejtőket, az éjszakában színevesztett örökzöldeket és a sziklatömböket.
Laura dél felé nézett, ahol az út, amin eddig haladtak, néhány kilométeren belül eléri a 38-as utat, és errefelé minden csendes volt. Keletre nézett, nyugatra, aztán vissza észak felé, ahonnan jöttek, és a San Bernardino-hegység olyan volt minden irányban, mintha lakatlan volna, sehol egy fény, mintha még mindig az ősi tisztaságában és békességében létezne.
Laura ismét feltette magának ugyanazt a kérdést és ugyanazt válaszolta rá, ami egy belső párbeszéd része volt az elmúlt évben. Honnan jöttek ezek a férfiak a különös övvel? Egy másik bolygóról, egy másik galaxisról? Nem. Ugyanolyan embereknek látszottak, mint ő. Tehát lehet, hogy Oroszországból jöttek. Talán az övek anyagátvivők voltak. Lehet, hogy az övek úgy működtek, mint az átvivőkamrák A légy című régi mozifilmben? Ez megmagyarázhatná védelmezője akcentusát – ha Oroszországból jött –, de azt nem, hogy miért nem öregedett az elmúlt negyed évszázad alatt; mindemellett nem hitte igazán, hogy akár a Szovjetunió, akár más ország létrehozott volna egy anyagátvivőt az utóbbi huszonöt évben, amivel utazni lehet az időben.
Hónapok óta gondolkodott ezen a lehetőségen, de nem volt meggyőződve eléggé feltételezésének igazáról, hogy megemlítse Thelmának. De ha a védelmezője időutazás segítségével jelent meg életének fontos pillanataiban, akkor lehet, hogy űrbéli utazásaihoz a saját idejében csupán egyetlen hónapra, talán csak egy hétre volt szüksége, míg az ő életében évek teltek el, és lehet hogy ezért nem öregedett. Amíg nem kérdezheti ki a férfit és nem tudhatja meg az igazságot, az időutazásról szóló elmélete volt az egyetlen, amit el tudott fogadni: a védelmezője a jövőből utazott hozzá; és nyilvánvalóan valami kellemetlen jövőből, mert mikor az övről beszélt, azt mondta, hogy "nem akarnál odamenni, ahova vinne", és eközben a tekintete rémült volt, és kétségbeesett. Arra nem volt ötlete, hogy miért akarna egy időutazó visszajönni a jövőből, hogy megvédje őt mindenkitől, fegyveres narkósoktól, elszabadult kocsiktól, és nem volt ideje a lehetőségeket latolgatni.
Az éjszaka csendes volt, sötét és hideg. Lauráék egyenesen a baj felé tartottak. Laura tudta ezt, de azt nem, hogy mi ez a veszedelem és honnan fog lecsapni rájuk.
Mikor visszaszállt a dzsipbe, Chris így szólt:
– Most meg mi a baj?
– Te megőrülsz a Csillagkapuért, a Csillagok háborújáért és minden ilyesmiért, szóval lehet hogy te vagy az a szakértő, akire szükségem van, amikor regényt írok. Te vagy az állandó szakértőm, ha valami természetfölöttiről van szó.
A dzsip motorja nem járt, és a kocsi belsejét csupán a felhőfoszlányokon átszűrődő holdfény világította meg. De Laura egészen jól látta Chris arcát, mert mialatt az autó mellett állt, a szeme hozzászokott a sötéthez. Chris értetlenül nézett rá.
– Miről beszélsz?
– Chris, mint az előbb mondtam, fogok neked mesélni erről a férfiról, aki a kocsi hátuljában fekszik, más különös alkalmakról, mikor megjelent az életemben, de most nincs időnk erre. Szóval ne halmozz el kérdésekkel, oké! De tegyük fel, hogy a védelmezőm – így emlegetem, mert szörnyű dolgoktól mentett meg, amikor tudott –, tegyük fel, hogy ő egy időutazó, aki a jövőből jött. Tegyük fel, hogy nem egy nagy, otromba időgéppel jött. Tegyük fel, hogy az egész gépezet egy övben van, amit a derekán visel, a ruhái alatt, és a puszta levegőből tűnik elő, amikor ideérkezik a jövőből. Eddig követsz?
Chris tágra kerekedett szemmel bámult.
– Tényleg időutazó?
– Lehet, igen.
A fiú kikapcsolta a biztonsági övét, feltérdelt az ülésen, és hátranézett a hátsó ülésen fekvő férfira.
– A rohadt életbe!
– A szokatlan körülményekre való tekintettel – mondta Laura – elnézem, hogy csúnyán beszéltél.
Chris ártatlanul nézett rá.
– Bocsánat. De egy időutazó.
Laura még ha mérges is lett volna rá, akkor sem tudott volna sokáig haragudni, most hogy látta a fiú szemében azt a kisfiús izgatottságot és kíváncsiságot, amit már egy éve nem tudott felfedezni, még karácsonykor sem, amikor pedig nagyon jól érezte magát Jason Gainesszel. Annak lehetősége, hogy egy időutazóval találkozhat, azonnal a kaland és a vidámság érzésével töltötte el. Ez a nagyszerű dolog az életben: bár sokszor kegyetlen, mégis misztikus és meglepetésekkel teli; néha a meglepetések olyan lenyűgözőek, hogy szinte csodálatosnak lehet nevezni őket, és ha találkozik egy ilyen csodával, még egy csüggedt ember is új értelmet találhat az életben, egy cinikus, váratlan menekülést nyerhet unalmas életéből, és egy komolyan sérült kisfiú úgy dönthet, hogy meggyógyítja saját magát és kilép a melankóliából.
Laura így folytatta:
– Oké, tegyük fel, hogy amikor el akarja hagyni a mi időnket és visszatérni a sajátjába, megnyom egy gombot az övén, amit visel.
– Láthatom az övet?
– Később. Emlékszel, megígérted, hogy most nem teszel fel túl sok kérdést.
– Oké.
Chris ismét a védelmezőre nézett, aztán megfordult, leült és az anyjára figyelt.
– Mikor megnyomja a gombot – mi történik?
– Egyszerűen eltűnik.
– Hú! És mikor megérkezik a jövőből, egyszerűen a tiszta levegőből jelenik meg?
– Nem tudom. Soha nem láttam megérkezni. Bár azt hiszem, bizonyos okokból kifolyólag, hogy olyankor villámlik és mennydörög.
– A ma esti villámlás!
– Igen, de nem mindig villámlik. Rendben. Tegyük fel, hogy visszajött az időben, hogy segítsen nekünk, hogy megvédjen bizonyos veszélyektől.
– Mint a megcsúszó autótól a hegyekben.
– Nem tudjuk miért akar megvédeni minket, és nem is tudhatjuk, míg meg nem mondja nekünk. Akárhogyan is, tegyük fel, más emberek a jövőből nem akarják, hogy ő megvédjen minket. Az ő motivációjukat sem érthetjük. De az egyik közülük Kokoschka volt, az aki lelőtte az apukádat.
– És a fickók, akik ma megjelentek a házunknál – mondta Chris –, ők is a jövőből valók.
– Azt hiszem. Meg akarták ölni a védelmezőmet, téged és engem. De ehelyett mi öltünk meg néhányat közülük, és hagytuk, hogy kettő közülük a Mercedesszel üldözőbe vegyen bennünket. Szóval, mi lesz a következő lépésük, kölyök? Te vagy a természetfölötti szakértő. Van valami ötleted?
– Hadd gondolkodjam.
Holdfény világította meg a dzsip koszos motorháztetőjét.
A kocsi belsejében egyre hidegebb lett; leheletük megfagyott és az ablakok is kezdtek bepárásodni. Laura bekapcsolta a motort, a fűtést, a fűtőszálakat az ablakokon, de a fényszórókat nem.
Chris megszólalt:
– Nos, lássuk csak! A küldetésük nem sikerült, szóval nem fognak itt maradni. Visszamennek a jövőbe, ahonnan jöttek.
– A két fickó a kocsinkban?
– Ja. Valószínűleg már meg is nyomták a gombot azoknak a hapsiknak az övén, akiket megöltél, és visszaküldték a testüket a jövőbe, szóval nincsen hulla a házunkban, nincs bizonyíték, hogy az időutazók valaha is itt jártak. Talán csak néhány vérfolt. Tehát amikor a maradék kettő vagy három fickó fennakadt a csatornában, valószínűleg feladták és hazamentek.
– Szóval már nincsenek ott? Nem mennek vissza Big Bearbe, hogy lopjanak egy autót, amivel megkereshetnek minket?
– Nem. Az túl bonyolult lenne. Úgy értem, van egyszerűbb módja annak, hogy megtaláljanak, mint az, hogy csak mennek körbe és keresnek minket úgy, mint a hétköznapi rosszfiúk tennék.
– Micsoda?
A fiú összeráncolta a homlokát, és keresztülhunyorgott a szélvédőn a hófehér és holdfényragyogású éjszakába.
– Figyelj, mami! Amint elvesztettek minket, megnyomták a gombot az övükön, hazamentek a jövőbe, hogy megszervezzenek egy következő utat, amikor újabb csapdát állíthatnak nekünk. Tudják, hogy erre jöttünk. Szóval valószínűleg azt csinálták, hogy egy új utat szerveztek, de a ma este egy korábbi pontjára, az út másik végén csapdát állítottak nekünk, és most ott várnak ránk. Igen, ezt csinálták. Van egy fogadásom, hogy így tettek.
– De miért nem tudtak még annál is korábbra jönni, mint ahogy először jöttek vissza a házunkhoz, és miért nem támadtak ránk, még mielőtt a védelmezőm megjelent és figyelmeztetett bennünket?
– Paradoxon – mondta a fiú. – Tudod az mit jelent?
Hihetetlen volt, hogy egy ennyi idős fiú ismeri ezt a szót, de Laura így válaszolt:
– Igen, tudom mit jelent az, hogy paradoxon. Bármi ami ellentmondás, de ami ettől még lehet igaz.
– Nézd, mami. Ez az egész időutazás tele van lehetséges paradoxonokkal. Dolgokkal, amik nem lehetnének igazak, nem szabadna igaznak lenniük, de lehet, hogy azok.
Most ugyanazzal az izgatottsággal beszélt, mint amivel a kedvenc fantasztikus filmjeiről szokott, és a képregényekről, de sokkal nagyobb hévvel, mint eddig valaha, talán azért, mert ez most nem fikció volt, hanem a valóság, ami még izgalmasabb.
– Mint például tegyük fel, hogy visszamennél az időben és hozzámennél a saját nagyapádhoz. Látod? Akkor te lennél a saját nagymamád. Ha az időutazás lehetséges lenne, talán megtehetnéd ezt, de akkor hogy születhetnél meg valaha is, ha az igazi nagymamád soha nem megy hozzá a nagypapádhoz? Paradoxon. Vagy mi van akkor, ha visszamész az időben és találkozol az anyukáddal, amikor még gyerek volt, és véletlenül megölnéd? Egyszerűen megszűnnél létezni – durr! –, mintha meg sem születtél volna. De ha megszűntél létezni, akkor hogy mehettél vissza az időben először? Paradoxon! Paradoxon!
A dzsipben ülve, a holdfényben úszó sötétségben, Laura a fiát bámulta, mintha valami másik fiút bámulna, mást, mint akit eddig ismert. Persze tisztában volt vele, hogy Christ lenyűgözik az űrtörténetek, mint a legtöbb gyereket manapság, tekintet nélkül a korukra. De egészen eddig soha nem látott bele mélyen ebbe az elmébe, amire ezek a dolgok hatással voltak. Természetes, hogy a késő huszadik századi amerikai gyerekeknek nemhogy gazdagabb a fantáziájuk, mint a régebbi korok gyermekeinek, de úgy tűnt tanultak is valamit ezekből a fantáziálásokból, amit a törpéktől, tündérektől és szellemektől nem kaphattak meg régebben a gyerekek: a képességet, hogy absztrakt dolgokról gondolkodjanak, mint az űr vagy az idő, és oly módon, ami jóval túllép intellektuális és érzelmi fejlettségükön. Laurának az volt az érzése, hogy egy kisfiúval és egy űrszakértővel beszél egy személyben.
Zavartan így szólt:
– Szóval mikor ezek a fickók nem tudtak megölni minket az első útjukon ma este, miért nem csinálnak egy újabb utat korábbra, mint először, hogy megöljenek bennünket, mielőtt a védelmezőm figyelmeztet?
– Figyelj, a védelmeződ már megjelent az időfolyamban, hogy figyelmeztessen minket. Szóval ha előbb jönnének, minthogy ő figyelmeztet, akkor hogy tudott volna először figyelmeztetni minket, és hogy lehetnénk itt, ahol vagyunk, élve? Paradoxon.
A fiú nevetett és tapsolt, mintha egy manó örömködne egy különösen szórakoztató varázslásának mellékhatásán.
Ezzel ellentétben viszont Laurának megfájdult a feje, miközben próbálta megérteni a dolog bonyolultságát.
Chris folytatta:
– Néhány ember azt hiszi, hogy az időutazás nem is lehetséges ezek miatt az ellentmondások miatt. Vannak viszont akik azt hiszik, hogy megoldható, ha az út, amit a múltba teszel, nem hoz létre paradoxont. Na most, ha ez igaz, akkor a gyilkosok nem jöhetnek vissza egy második korábbra vezető úton, mert kettő közülük már meghalt az első úton. Nem tehették meg, mert már halottak voltak, és ez paradoxon lenne. De azok a fickók, akiket nem öltél meg, és talán néhány újabb időutazó tehet egy másik utat, hogy elkapjanak minket az út végén.
Előrehajolt, hogy kinézzen a párás szélvédőn.
– Ez volt az az újabb villámlás dél felé, amikor kacskaringóztunk, hogy ne találjanak el – újabb fickók érkeztek a jövőből. Igen. Fogadok, hogy ott lent várnak valahol, lent a sötétben.
Ujjbegyeivel a halántékát dörzsölve, Laura így szólt:
– De ha megfordulunk és visszamegyünk, ha nem sétálunk bele a csapdába, akkor rájönnek, hogy kicseleztük őket. És akkor szerveznek egy harmadik utat vissza az időben, visszamennek a Mercedeshez és lelőnek, mikor arra megyünk. Elkapnak, akármerre is megyünk.
Chris erőteljesen megrázta a fejét.
– Nem. Mert mire rájönnek, hogy kifogtunk rajtuk, talán fél óra múlva, mi már megfordultunk és elhaladtunk a Mercedes mellett.
A fiú most már fel-alá ugrált az ülésben izgatottságában.
– Szóval, ha megpróbálnak egy harmadik útra indulni az időben, hogy visszamenjenek az út elejére, ott tőrbe csalni bennünket, nem tudják megtenni, mert addigra már elhagytuk azt a helyet és már biztonságban vagyunk. Paradoxon. Látod, mami? Be kell tartaniuk a szabályokat. Nem varázslók. Be kell tartaniuk a szabályokat, és nem csalhatnak.
Harminchárom éve alatt Laurának nem volt olyan enyhe fejfájása, amiből ilyen gyorsan koponyahasogató lüktetés lett volna. Minél jobban próbálta megérteni annak nehézségét, hogy elkerüljenek egy csapat időutazó bérgyilkost, annál jobban erősödött a fájdalom. Végül így szólt:
– Feladom. Azt hiszem néznem kellett volna a Csillagkaput és olvasnom kellett volna Robert Heinleint az elmúlt évek alatt, ahelyett, hogy komoly felnőttet játszottam, mert egyszerűen nem tudok megbirkózni ezzel. Szóval figyelj! Rád fogom bízni, hogy kicselezd őket. Meg kell próbálnod mindig egy lépéssel előttük haladni. Meg akarnak bennünket ölni. Szóval, hogyan próbálhatnak elkapni minket, ha nem idézik elő az egyik paradoxont? Hol fognak feltűnni legközelebb... és azután? Most visszamegyünk arra, amerről jöttünk, a Mercedes mellett, és ha igazad van, senki nem fog ott várni ránk. Szóval, aztán hol jelennek majd meg? Fogjuk még ma este látni őket? Gondolkodj ezeken, és ha van bármilyen ötleted, oszd meg velem.
– Úgy lesz, mami.
Chris lecsúszott az ülésben, egy pillanatig szélesen mosolygott, aztán a szája szélét rágta, ahogy jobban belemélyedt a játékba.
Kivéve persze, hogy ez nem játék volt. Az életük volt a tét. Szinte emberfeletti képességekkel rendelkező gyilkosokat kellett kicselezniük, és a reményt hogy túlélik, nem bízhatták másra, csupán egy nyolcéves gyerek élénk fantáziájára.
Laura elindította a dzsipet, hátramenetbe tette, és néhány méteren keresztül hátrafelé gurult, míg nem talált egy elég széles útszakaszt ahhoz, hogy megforduljon. Aztán visszafelé indultak, arra amerről jöttek, a csatornába akadt Mercedes felé, Big Bear irányába.
Laura már túl volt a félelmén. A helyzetük annyi ismeretlent – és ismerhetetlent – tartogatott, hogy a félelem nem maradhatott meg. A félelem nem olyan, mint a boldogság vagy a szomorúság; ez egy akut tünet, ami természeténél fogva nem tarthat hosszan. A félelem hamar enyhül. Vagy fokozódik, míg el nem ájulsz vagy belehalsz, halálra rémülsz; addig sikítasz, míg egy ér elpattan az agyadban. Laura nem kiabált, és a fejfájása ellenére nem gondolta, hogy egy ér elpattanna az agyában. Apró aggódás volt csak benne, alig több mint izgatottság.
Milyen nap volt ez a mai! Milyen év! Milyen élet! Szenzációs hírek.

2.

Elhaladtak az elakadt Mercedes mellett és visszamentek az út északi végéig anélkül hogy gépfegyveres férfiakkal találkoztak volna. Az útkereszteződésnél, ahol a tó mellett vezető útra lehetett kanyarodni, Laura megállt és Chrisre nézett:
– Nos?
– Amennyiben körbehaladunk, és ha olyan helyre tartunk, ahol még nem jártunk és nem gyakran megyünk, akkor meglehetős biztonságban vagyunk. Nem találhatnak meg minket, ha nincs semmilyen ötletük, hogy hol lehetünk. Nézd, most hogy hagytuk nekik, ezek a fickók visszamentek a jövőbe, hogy végignézzék a rólad készült feljegyzéseiket, mami, az élettörténetedet, és látni fogják, hol fogsz legközelebb felbukkanni vagy hogy mikor akarsz visszamenni a házba. Vagy ha elbújnál egy évre és írnál egy új könyvet és aztán egy reklám-kőrútra mennél, az áruházban jelennének meg, ahol épp dedikálod a könyvedet, mert erről feljegyzés lenne a jövőben; tudnák, hogy megtalálnak téged egy bizonyos időben, egy bizonyos napon, abban az áruházban.
Laura összeráncolta a homlokát.
– Úgy érted az egyetlen esélyem arra, hogy ne találkozzak velük életem hátralévő részében, ha megváltoztatom a nevemet, állandóan mozgásban vagyok, soha nem hagyok nyomot magam után, csak eltűnök a hivatalos, feljegyzett történelemből?
– Ja. Azt hiszem, ezt kell tenned – mondta Chris izgatottan.
A fiú elég eszes volt ahhoz, hogy kitalálja, hogyan lehet kifogni egy csapat időutazó bérgyilkoson, de ahhoz nem volt elég felnőtt, hogy felfogja, milyen nehéz lenne feladniuk mindent és újra a semmiből kezdeni azzal a kevéske készpénzzel, ami a zsebükben van. Valójában olyan volt, mint egy bolond, csodálatos éleslátással és nagy tehetséggel egy szűk területen, de naiv és komolyan korlátozott minden más szempontból. Az időutazást érintő kérdésekben ezeréves volt, de igazából csak a kilencedik születésnapja felé tartott.
Laura megszólalt:
– Soha nem írhatok többé könyvet, mert ahhoz kapcsolatba kellene lépnem a szerkesztőkkel, ügynökökkel, még ha csak telefonon keresztül is. Így fel lennének jegyezve a telefonbeszélgetések, és követni lehetne. És nem kaphatok fizetést sem, mert mindegy hány álnevet használok, vagy hány bankszámlán keresztül utalgatnám a pénzt, előbb-utóbb személyesen kell átvennem a pénzt, ami ismét nyomot hagyna. És akkor meglenne ez a feljegyzésük a jövőben, visszautaznának a bankba, hogy lelőjenek, amikor feltűnök ott. És hogyan tudnám megszerezni azt a pénzt, ami már a miénk? Hogy tudok beváltani egy csekket anélkül, hogy nyoma lenne a jövőben? Jó isten, Chris, ez egy ördögi kör.
Ezúttal a fiú jött a zavarba. Laurára nézett, miközben alig értette, honnan való a pénz, hogyan tették félre jövőbeni használatra, vagy hogy milyen nehéz megkeresni.
– Nos, néhány napig egyszerűen csak mehetünk össze-vissza, motelekben aludhatunk.
– Csak akkor alhatunk motelekben, ha készpénzzel fizetek. Egy hitelkártya lehet hogy elég nekik, hogy megtaláljanak. Akkor visszajönnének az időben, akkorra mikor a hitelkártyámat használom, és megölnének bennünket a motelben.
– Igen, szóval készpénzt fogunk használni. Hé, és ehetünk a McDonald's-ban állandóan. Az nem drága, és finom.

Lementek a hegyekből, ki a hóból, San Bernardinóba, egy háromszázezres lakosú városba, anélkül, hogy a gyilkosokkal találkoztak volna. Laurának egy orvost kellett találnia, nemcsak azért, mert az életével tartozik a védelmezőjének, de mert a segítsége nélkül talán soha nem tudja meg, mi történik és nem talál kiutat ebből az ördögi körből. Kórházba nem vihette, mert a kórházak vezetnek feljegyzéseket, ami esetleg segítséget nyújtana a jövőből jött ellenségeinek. Titokban kell orvosi segítséget szereznie, valakit, akinek nem kellene megmondania a nevét vagy beszélnie a sérültről.
Nem sokkal éjfél előtt megállt egy telefonfülkénél, egy benzinkúthoz közel. A telefon a Shell-kút végénél volt, távol a kutaktól, ami szerencse, mert nem kockáztathatták meg, hogy valamelyik benzinkutas észrevegye a dzsip törött ablakát vagy az eszméletlen férfit.
Az egy órányi korábbi alvás és az izgalom ellenére Chris elszunyókált. Hátul a védelmezőjük szintén aludt, de az ő alvása se pihentető, se természetes nem volt. Már nem motyogott sokat, de ritkán és zihálva vett levegőt.
Laura a parkolóban hagyta a kocsit, a motort nem állította le és a fülkéhez ment, hogy átnézze a telefonkönyvet. Kitépte az Arany Oldalak orvosokat tartalmazó lapját.
Miután beszerzett egy San Bernardino-térképet a benzinkútnál, elkezdett egy olyan orvost keresni, aki nem klinikán vagy rendelőintézetben dolgozik, hanem otthon, ahogy a legtöbb orvos praktizált az elmúlt években a kisebb városokban, bár mostanra már egyre kevesebben folytatták továbbra is így az orvosi tevékenységet. Laura tisztában volt vele, hogy minél hosszabb időt vesz igénybe az, hogy orvost találjon, annál kisebb az esélye arra, hogy a védelmezője életben marad.
Negyed kettőkor Laura egy csendes lakónegyedben parkolt le egy kétemeletes, fehér, viktoriánus stílusú háznál, melyet egy más korban építettek, egy elveszett Kaliforniában, mielőtt mindent műmárványból kezdtek építeni. Egy saroktelken állt a ház, kétférőhelyes garázzsal, melyet most a tél közepén kopár fák árnyékoltak, és így az egész hely olyan volt a tájjal és mindennel együtt, mintha keletről szállították volna ide. A telefonkönyvből kitépett lap tanúsága szerint ez a ház dr. Carter Brenkshaw-é volt, és valóban a bekötőút oldalán, két villanyoszlop között kifüggesztve egy tábla jelezte, hogy a telefonkönyv nem tévedett.
A háztömb hátuljához hajtott, és a járdaszegély mellett leparkolt. Kiszállt a kocsiból, fogott egy marék nedves földet a szomszédos ház virágágyásából, és bekente vele az elülső és hátsó rendszámtáblát, amennyire csak tudta.
Mire megtörölte a kezét a fűben és visszaszállt a dzsipbe, Chris felébredt, de zavart volt és kába, miután csak két órát aludt. Laura megpaskolta az arcát, hátrasimította haját a homlokából és felélénkítette. A törött ablakon beáramló hideg levegő is a segítségére volt.
Oké – mondta Laura, mikor már biztos volt benne, hogy Chris ébren van teljesen –, figyelj jól, társam. Találtam egy orvost. El tudnád játszani, hogy hányingered van?
– Persze.
Chris vágott egy grimaszt, mintha hányni készülne, és hörgött hozzá.
– Ne játszd túl!
Laura elmagyarázta, mit fognak csinálni.
– Jó terv, mami.
– Nem, őrültség. De jobb nem jut eszembe. Laura megfordult az autóval, és visszahajtott Brenkshaw házához, ahol a bezárt garázs előtti feljárón leparkolt, ami a háztól arrébb volt. Chris kimászott a vezető felőli oldalon, Laura felkapta őt és a bal oldalához szorította úgy, hogy Chris feje a vállán volt. A fiú kapaszkodott belé, ezért Laurának csak a bal kezére volt szüksége, hogy tartsa őt, bár Chris már meglehetősen nehéz volt; Laura kisfia már nem volt olyan kicsi. Jobb kezében Laura a revolverét tartotta.
Ahogy vitte Christ keresztül az ösvényen, el a kopár fák mellett, az egyetlen utcai lámpa lilás fényén kívül semmilyen más világítás nem volt, és Laura remélte, hogy a közeli házak egyikében senki nem áll az ablaknál. Másrészről persze valószínűleg nem volt olyan szokatlan, hogy az éjszaka közepén valaki felkeresi az orvost, mert ellátásra van szüksége.
Laura felment az elülső lépcsőkön, keresztül a tornácon, és megnyomta a csengőt, háromszor egymás után röviden, ahogy egy kétségbeesett anya tenné.
Néhány perc múlva, miután Laura ismét csengetett, és már kezdte azt hinni, hogy nincs senki otthon, a tornác lámpája felgyulladt. Meglátott egy férfit, aki az ajtótól a harmadik, fölső, legyező alakú ablakból leste őket.
– Kérem – mondta Laura sürgetően, a revolvert a teste mellett tartva, ahol nem lehet látni –, a fiam, mérget, nyelt.
A férfi kinyitotta az ajtót, ami befelé nyílt, és aztán volt még egy kifelé nyíló üvegajtó, ezért Laura hátrébb lépett, hogy utat engedjen neki.
Az orvos úgy hatvanöt körüli lehetett, fehér hajú, ír arccal, kivéve a római orrot és a sötétbarna szemet. Barna háziköpenyt viselt, fehér pizsamát és papucsot. Teknőspáncél keretű szemüvegén át Laurát vizsgálgatva, megkérdezte:
– Mi a baj?
– Két házzal lejjebb lakom, és ön olyan közel volt, és a fiam mérget nyelt.
Laura hisztériájának csúcsán letette Christ, és a fiú kitért az útjából, ahogy a pisztolya csövét a férfi hasához nyomta.
– Kilövöm a beleidet, ha segítségért kiáltasz.
Laurának nem volt szándékában lelőni a férfit, de meggyőző lehetett, mert a férfi bólintott és semmit nem szólt.
– Ön dr. Brenkshaw?
A férfi ismét bólintott, és Laura folytatta:
– Ki van még a házban, doktor?
– Senki. Egyedül vagyok.
– A felesége?
– Özvegy vagyok.
– Gyerekek?
– Már mind felnőttek és kirepültek.
– Ne hazudjon!
– Nekem szokásom, hogy nem hazudok – mondta a férfi. Néhányszor már bajba kerültem miatta, de ha az ember az igazat mondja, az általában egyszerűbbé teszi az életet. Nézze, hideg van, és a köpeny vékony. Akkor is meg tud félemlíteni, ha beljebb jön.
Laura belépett a küszöbön, a revolvert a férfi hasánál tartva, amivel tolta befelé. Chris követte őt.
– Édesem – suttogta Laura – menj, ellenőrizd a házat! Csendben. Fent kezdd, és ne hagyj ki egy szobát sem! Ha valaki van a házban, mondd meg neki, hogy a doktornak sürgős esete van, és szüksége van a segítségükre.
Chris elindult a lépcső felé, és Laura továbbra is fegyvert fogott Carter Brenkshaw-ra. A közelben egy öreg óra tiktakolt halkan.
– Tudja – mondta a férfi –, világéletemben szerettem krimiket olvasni.
Laura összeráncolta a szemöldökét.
– Mit akar ezzel mondani?
– Nos, sokszor olvastam olyan jelenetet, amikor egy gyönyörű bűnöző nő sakkban tartja a férfi főszereplőt. Igen gyakran, mikor a férfi végül ráborítja a nőre az asztalt, és a nő megadja magát az elkerülhetetlen férfias győzelemnek, a két ember vad, szenvedélyes szeretkezésbe kezd. Szóval, mikor velem történik ugyanez, miért kellene nekem túl öregnek lennem ahhoz, hogy élvezzem azt a kilátást, hogy ennek a kis erőpróbának van második felvonása is.
Laura visszatartotta a nevetését, mert nem tudott volna továbbra is veszélyesnek látszani, ha megenged magának egy mosolyt.
– Pofa be!
– Biztos vagyok benne, hogy jobban is tudja csinálni.
– Csak pofa be, rendben? Pofa be!
A férfi nem kezdett el remegni és nem is sápadt el. Mosolygott.
Chris visszaért az emeletről.
– Senki, mami.
Brenkshaw így szólt:
– Kíváncsi vagyok hány félelmetes gengszter jár olyan Hüvelyk Matyi-méretű kísérőkkel, akik maminak szólítják őket.
– Ne ítéljen meg tévesen, doktor. Elszánt vagyok.
Chris eltűnt a földszinti szobákban, felkapcsolva a lámpákat amerre járt.
Laura így szólt Brenkshaw-hoz:
– Van egy sebesültem a kocsiban.
– Természetesen lövés áldozata.
– Azt akarom, hogy lássa el és hallgasson róla mint a sír, mert ha nem, visszajövünk valamelyik este és kinyírjuk.
– Ez – mondta Carter szinte boldogan – nagyon jól hangzik.
Ahogy Chris visszajött, leoltotta a lámpákat, amelyeket néhány perce felkapcsolt.
– Senki, mami.
– Van hordágya? – kérdezte Laura az orvost. Brenkshaw meglepetten nézett.
– Tényleg van egy sebesültje?
– Mi az ördögöt keresnék itt különben?
– Különös. Nos rendben, mennyire vérzik?
– Eleinte nagyon vérzett, most már csak alig. De eszméletlen.
– Ha most nem vérzik erősen, akkor beguríthatjuk. Van egy összecsukható tolókocsi az irodámban. Felvehetek egy kabátot? – kérdezte, az előszobai szekrény felé mutatva –, vagy az olyan kemény lotyók, mint ön, örömüket lelik abban, ha egy öreg ember reszket a hidegtől a pizsamájában?
– Vegye fel a kabátját, doktor, de a fenébe is, ne becsüljön alá.
– Bizony – mondta Chris. – Ma már lelőtt két fickót.
Chris utánozta az Uzi hangját.
– Egyszerűen kinyírta őket, és esélyük sem volt, hogy bánthassák őt.
A fiú olyan őszintének hangzott, hogy Brenkshaw most már máshogy nézett Laurára:
– Nincs semmi a szekrényben, csak kabátok. Esernyők. Egy pár kalocsni. Nem tartok ott fegyvert.
– Csak legyen óvatos, doktor. Semmi hirtelen mozdulat.
– Semmi hirtelen mozdulat, igen, tudtam hogy ezt fogja mondani.
Bár az orvos bizonyos fokig még mindig mókásnak találta a helyzetet, már messze nem vette annyira könnyedén az egészet, mint korábban.
Mikor felvette a kabátját, elindultak a folyosó bal oldalán lévő ajtón keresztül. Anélkül, hogy felgyújtott volna egyetlen villanyt is, csupán az előszobából beszűrődő fényre és a helyismeretére bízva magát, dr. Brenkshaw keresztülvezette őket a várószobán, amelyben egyenes hátú székek és sarokasztalok sorakoztak. Egy újabb ajtó vezetett az irodájába – ahol egy asztal, három szék és orvosi könyvek voltak –, és Brenkshaw itt felkapcsolta a lámpát, és ismét egy másik ajtó a vizsgálóhelyiségbe nyílt.
Laura arra számított, hogy majd lát egy vizsgálóágyat és orvosi eszközöket, amiket harminc éve használnak, de gondosan vigyáztak rájuk, egy otthonos dolgozószobát, mint egy Norman Rockwell-képen lenne, de ehelyett minden új volt. Még EKG-gép is volt, és a szoba másik végében egy ajtó, ezzel a felirattal: RÖNTGEN. HASZNÁLATKOR TARTSD CSUKVA!.
– Van röntgengépe itt? – kérdezte Laura.
– Persze. Már nem olyan drága, mint volt. Manapság már minden rendelőintézetben van.
– Persze, mindegyikben. De ez csak egy egyszemélyes.
– Lehet, hogy úgy nézek ki, mint Barry Fitzgerald, aki orvost játszik egy régi filmben, és az is lehet, hogy jobban szeretem a divatjamúlt kényelmet, amit az itthoni iroda nyújt, de nem részesítem a pácienseimet elavult kezelésben, csakhogy régies legyek. Merem állítani, hogy komolyabb orvos vagyok, mint amennyire elszánt ön.
– Erre azért ne kössön fogadást – mondta Laura felemelt hangon, bár már kezdett belefáradni, hogy hidegvérűt kell játszania.
– Ne aggódjon – mondta az orvos –, együttműködöm önnel. Olybá tűnik, nagyobb élvezet, ha így teszek.
Chrishez pedig így szólt:
– Mikor keresztüljöttünk az irodámon, láttál egy nagy, piros agyagkancsót? Tele van narancsos cukorkával és Smarties-zal, ha kérsz.
– Hú, kösz! – mondta Chris. – Hopp... mami, vehetek egyet?
– Egyet, esetleg kettőt – mondta Laura. – De ne egyél rosszullétig.
Brenkshaw így szólt:
– Mikor arról van szó, hogy édességet adunk a gyerekpáciensnek fájdalomdíjul, régimódi vagyok, azt hiszem. Itt nincs cukormentes rágógumi. Abban mi az élvezet? Műanyag íze van. Ha a foguk elromlik miután nálam voltak, az a fogorvosuk problémája.
Amíg beszélt, kivett egy összecsukható tolókocsit a sarokból, szétnyitotta és a szoba közepére gurította.
Laura így szólt:
– Édesem, te itt maradsz, míg mi kimegyünk a dzsiphez.
– Oké – szólt Chris a szomszédos szobából, miközben a piros agyagkancsóba kotort, hogy kihalássza az édességet.
– A dzsipje a feljárón van? – kérdezte dr. Brenkshaw. – Akkor menjünk ki hátul. Kevésbé feltűnő, azt hiszem.
A fegyvert az orvosra tartva, de közben hülyén érezve magát, Laura követte őt egy oldalsó ajtón, ami egy rámpára nyílt, és így nem kellett lépcsőzniük.
– Mozgássérült-bejáró – mondta Brenkshaw halkan a válla fölött, miközben tolta maga előtt a tolószéket a ház hátulja felé.
Szobapapucsa kattogott a betonon.
Az orvosnak hatalmas ingatlanja volt, ezért a szomszédos házból nem volt közvetlen közelből rálátás az épületre. Az oldalsó kertet, az elsővel ellentétben, fikuszok és fenyők díszítették, melyek egész évben zöldek voltak. A terjeszkedő ágak és a sötétség ellenére Laura látta a szomszéd ablakát, ezért feltételezte, hogy őt is látnák, ha valaki erre nézne.
A világ olyan csendes volt, amilyen csak éjfél és pirkadat között lehet. Laura még ha nem is tudta volna, hogy hajnali két óra felé járnak, akkor is kitalálta volna, hogy mennyi az idő, félórás pontossággal. Bár távoli városi zajok visszhangzottak a messzeségbe, temetőbe illő csend volt és nyugalom, amitől, még ha csak a szemetet vitte volna ki, akkor is úgy érezte volna, hogy ő egy titkos küldetésen lévő asszony.
Az ösvény a ház körül vezetett, keresztezve egy másik ösvényt, amely a telek végéig tartott. Elmentek a hátsó tornác mellett, keresztül a garázs és a ház közötti átjárón, a feljáróhoz.
Brenkshaw megállt a dzsip hátuljánál és kuncogott:
– Sár a rendszámtáblákon – suttogta. – Meggyőző fogás.
Miután Laura kinyitotta a hátsó ajtót, az orvos beszállt a dzsipbe, hogy megnézze a sérült férfit.
Laura az utca felé nézett. Minden csendes volt. Nyugodt. De ha a San Bernardino-i járőrség véletlenül erre járna rutinellenőrzés céljából, biztos megállnának, hogy megnézzék mi történik a kedves Brenkshaw dokinál...
Az orvos már mászott is ki a kocsiból.
– Az istenit, önnek tényleg van egy sebesültje!
– Mi az ördögnek lepődik meg állandóan? Gondolja, hogy így viccelődnék?
– Vigyük be! Gyorsan! – mondta Brenkshaw.
A férfi nem bírt egyedül Laura védelmezőjével. Laura, hogy segíteni tudjon neki, az öve mellé dugta be a 38-ast.
Brenkshaw nem próbált meg elfutni vagy leütni Laurát, azért hogy elvegye a pisztolyát. Ehelyett, amint betették a sebesültet a tolókocsiba, tolni kezdte a mozgássérült-bejáró felé.
Laura megragadta az egyik Uzit az első ülésről, és követte Brenkshaw-t. Nem hitte, hogy szüksége lenne a gépfegyverre, de jobban érezte magát, hogy vele volt.

Tizenöt perccel később Brenkshaw elfordult a világító táblától, amire az előhívott röntgenfelvételeket akasztotta.
– A golyó nem roncsolódott, szépen, egyenesen kiment. Nem sértett csontot, tehát nem kell csontszilánkok miatt aggódnunk.
– Remek! – mondta Chris a sarokból, boldogan szopogatva egy cukorkát.
A szobában lévő meleg ellenére Chris még mindig a dzsekijében volt, mint ahogy Laura is, mert Laura azt akarta, hogy ha úgy adódik, egy pillanat alatt el tudjanak tűnni.
– Kómában van, vagy mi? – kérdezte Laura az orvost.
– Igen, kómás. De nem a seb elfertőződésétől. Az még túl korai lenne. És most, hogy ellátásban részesült, valószínűleg nem is lép fel fertőzés. Ez traumatikus kóma, a lövéstől, a vérveszteségtől és a sokktól. Nem szabadott volna mozgatni, ugye tudja?
– Nem volt más választásom. Felépül?
– Valószínűleg. Ilyen esetben a kóma a szervezet válasza, hogy energiát tartalékoljon és megkönnyítse a gyógyulást. Nem vesztett annyi vért, mint ahogy látszik. Jó a pulzusa, szóval nagy esélye van, hogy nem tart sokáig. Amikor az ember látja a pólóját és a köpenyét átázva, azt hiszi, hogy nagyon erős a vérzés, de nincs így. Persze nem is csak egy kanálnyi vért vesztett. Megkínlódott szegény. De a fontosabb erek nem sérültek, különben rosszabb állapotban lenne. Mégis, kórházba kellene vinni.
– Ezt már megbeszéltük. Nem mehetünk kórházba – mondta Laura türelmetlenül.
– Melyik bankot rabolták ki? – kérdezte élcelődve az orvos, de a szeme észrevehetően kevésbé csillogott, mint amikor először viccelődött.
Amíg a röntgenfelvételek elkészültét várta, kitisztította a sebet, jódot locsolt rá, beszórta antibiotikumos hintőporral és kötést készített. Most elővett egy tűt, egy másik szerszámot, amit Laura nem ismert fel, és vastag cérnát egy fiókból, majd egy rozsdamentes acéltálcára tette ezeket, ami a vizsgálóágy oldalára volt erősítve. A sérült férfi ott feküdt, eszméletlenül, több párna segítségével a jobb oldalára támasztva.
– Mit csinál? – kérdezte Laura.
– Ezek a lukak meglehetősen nagyok, főleg a kimeneti seb. Ha ragaszkodik hozzá, hogy tovább kockáztatja az életét és nem viszi kórházba, akkor legalább néhány öltést végzek rajta.
– Nos, rendben. De igyekezzen!
– Mire számít? Hogy kommandósok ronthatnak be bármelyik pillanatban?
– Nem, ennél rosszabbra. Sokkal rosszabbra.
Mióta Brenkshaw-nál voltak, Laura azóta számított hirtelen, velőtrázó villámlásra és dörgésre, mint egy apokaliptikus óriás lovas lovának pata-koppanása, és arra, hogy újabb jól felfegyverzett időutazók érkeznek. Tizenöt perccel ezelőtt, miközben az orvos a védelmezőjét röntgenezte, azt hitte villámlást hall, bár olyan messziről, hogy alig jutott el a hang. A legközelebbi ablakhoz sietett, hogy megnézze, nem hasított-e az égboltba valahol messze egy villám, de nem látott villámfényt a fák ágai között, talán mert San Bernardino felett az ég már amúgy is vöröses volt a város fényeitől, vagy mert eleve nem villámlás volt amit hallott. Végül úgy döntött, hogy valószínűleg csak egy fejük fölött elszálló repülőt hallott, és ijedtében távolabbi hangnak ítélte.
Brenkshaw összevarrta a sérült sebeit – a cérna majd felszívódik –, és a kötéseket a sebekre erősítette széles ragtapaszokkal, amit többször körbetekert a védelmező mellkasán és hátán.
A levegőnek csípős gyógyszerszaga volt, amitől Laura kissé émelyegni kezdett, de Chrisre nem volt hatással. A sarokban ült és boldogan szopogatott egy újabb cukorkát.
Míg a röntgenfelvételekre várt, az orvos egy penicillininjekciót is beadott a betegnek. Most a magas, fehér, fém szekrénykéhez ment, és kapszulákat töltött egy nagy tálból egy kis gyógyszeres üvegbe, aztán egy második nagy tartóból egy másik kicsibe.
– Tartok néhány alapvető gyógyszert és eladom a szegényebb betegeknek beszerzési áron, szóval nem kell betörniük egy gyógyszertárba.
– Mik ezek? – kérdezte Laura, mikor az orvos visszajött a vizsgálóágyhoz, ahol állt, és a kezébe nyomta a két üvegcsét.
– Ebben penicillin van. Háromszor egy nap, étkezés közben – ha tud enni. Azt hiszem hamarosan magához tér a fickó. Ha nem így lenne, elkezd kiszáradni, és akkor intravénásan folyadékra lesz szüksége. Nem adhat neki folyadékot szájon át, amikor kómában van. Megfulladna. Ez a másik fájdalomcsillapító. Csak ha szükséges, és két szemnél többet ne adjon neki!
– Adjon ezekből még! Tudja mit? Adja nekem az egész készletét!
Laura a két nagy üvegre mutatott, melyekben mindkét tablettából több száz szem volt.
– Nem lesz szüksége ennyire egyikből sem. Nem...
– Nem, persze. Biztos vagyok benne, hogy nem lesz – mondta Laura –, de nem tudhatom milyen újabb problémákkal kell még szembenéznünk. Lehet hogy szükségünk lesz még penicillinre vagy fájdalomcsillapítóra – nekem vagy a fiamnak.
Brenkshaw egy hosszú percig Laurát bámulta.
– Mi az ördögbe keveredtek? Ez teljesen olyan, mintha az egyik könyve lenne.
– Csak adja ide! – Laura döbbenten elhallgatott. – Mintha az egyik könyvem lenne? Mintha az egyik könyvem lenne! Oh, istenem, ön tudja ki vagyok?
– Persze. Tudom szinte az első pillanattól, hogy megláttam a tornácomon. Olvasok krimiket, mint mondtam, és bár az ön könyvei nem szigorúan ebbe a műfajba tartoznak, nagyon feszültséggel telik, ezért elolvasom őket, és a fényképe ott van a hátsó borítón. Higgyen nekem, Ms. Shane, egy férfi sem képes elfelejteni az arcát, ha egyszer látta, még ha fényképen is, és még ha olyan öreg flótás, mint én.
– De miért nem mondta...
– Először azt hittem, csak vicc az egész. Végül is amilyen melodramatikusan jelent meg az ajtómban, az éjszaka kellős közepén, a fegyverrel, ezzel az elcsépelt szöveggel... az egész úgy tűnt, mintha vicc lenne. Higgyen nekem, vannak barátaim, akik képesek lennének ilyen beugratást kieszelni, ha ismernék önt és talán meg tudnák győzni, hogy legyen része a tréfának.
Védelmezőjére mutatva, Laura így szólt:
– De amikor meglátta őt...
– Akkor tudtam, hogy nem tréfáról van szó – mondta az orvos.
Anyjához sietve és kiköpve a tenyerébe a cukorkát, Chris így szólt:
– Mami, ha elárul minket...
Laura előhúzta a 38-ast az öve alól. Elkezdte felemelni, aztán leeresztette, mert rájött, hogy a fegyvernek nincs többé megfélemlítő hatása Brenkshaw-ra; valójában soha nem is volt. Arra mindenképpen ráeszmélt, hogy az orvos nem a könnyen megrémiszthető típusból való, és arra, hogy ő pedig nem tud meggyőzően előadni egy törvényen kívüli, veszélyes nőt, ha a másik tudja kicsoda ő valójában.
A vizsgálóasztalon fekvő védelmező felhördült és próbált mozogni természetellenes álmában, de Brenkshaw rátette egyik kezét a mellkasára és megnyugtatta.
– Ide figyeljen, doktor. Ha elmondja bárkinek is, ami ma történt, ha nem tudja örök életében titokban tartani a látogatásomat, az a fiam és az én halálomat fogja jelenteni.
– Egy orvosnak kötelessége jelenteni minden általa kezelt lőtt sebet.
– De ez egy különleges eset – mondta Laura. – Nem a törvény elől menekülök, doktor.
– Akkor ki elől?
– Bizonyos értelemben... ugyanaz az ember elől, aki megölte a férjemet, Chris apját.
Az orvos meglepetten és szánakozva nézett.
– Megölték a férjét?
– Biztosan olvasott róla az újságokban – szólt Laura keserűen. – Szenzációt csináltak belőle egy ideig, tudja, amelyet a média szeret.
– Az igazság az, hogy nem nézek tévét és újságot sem olvasok. Az egész másról sem szól, mint tűzesetekről, balesetekről és őrült terroristákról. Semmi valódi hírről nem tudósítanak, csak vérről, tragédiákról és politikáról. Részvétem a férje miatt. És ha ezek az emberek, akik megölték őt, akárkik is, most önt akarják megölni, egyenesen a rendőrségre kell mennie.
Laurának szimpatikus volt a férfi, és az volt az érzése, hogy több bennük a közös, mint a különböző. A férfi meglehetősen kedves volt. Mégis kis esélye volt, hogy meggyőzi dr. Brenkshaw-t, tartsa a száját.
– A rendőrség nem tud megvédeni, doktor. Senki nem tud megvédeni, csak én saját magamat, és még talán ez az ember, akinek épp most varrta össze a sebét. Ezek az emberek, akik a nyomunkban vannak... kérlelhetetlenek, kíméletlenek, és törvényen felül állnak.
Az orvos a fejét rázta.
– Senki nem áll törvényen felül.
– De ők igen, doktor. Egy órába telne, míg elmagyaráznám önnek, hogy miért, és valószínűleg nem is hinne nekem. De könyörgöm önnek, ne szóljon arról, hogy itt jártunk, hacsaknem tudatosan a halálunkat akarja. Nem csak egy pár napig, de egész életében.
– Nos...
Laura, ahogy a férfit tanulmányozta, tudta, hogy mit sem ért a győzködés. Emlékezett, mit mondott róla korábban a férfi az előszobában, amikor figyelmeztette, hogy ne hazudjon és mondja meg ki van még a házban: a férfi nem hazudott, mert ahogy mondta, az igazság egyszerűbbé teszi az életet; az igazmondás életre szóló szokása volt. Alig negyvenöt perccel később Laura már elég jól ismerte a férfit ahhoz, hogy tudja, valóban egy szokatlanul szavahihető emberrel áll szemben. Még most is, hogy könyörgött neki, ne szóljon arról, hogy itt jártak, még így sem volt képes hazudni, amivel megnyugtatná és végre megszabadulhatna tőle. Az orvos bűnbánóan bámult rá, de csak nem bírta kimondani a hamis szavakat. Megteszi a kötelességét, ha Laura elmegy; Lauráról rendőrségi feljegyzés készül. A rendőrök keresni fogják Big Bearnél, a házában, ahol felfedezik a vérfoltokat, ha a holttesteket nem is, és a kilőtt töltények százait, a betört ablakokat, a golyóktól lyukas falakat. Holnapra vagy két nap múlva az összes újság ezzel lesz tele.
Végül is a repülő, ami a fejük fölött repült el több mint fél órával ezelőtt, lehet hogy nem is repülő volt. Nyugodtan lehetett az is, amire először gondolt – egy nagyon távoli villámlás, huszonötharminc kilométerrel odébb.
Újabb villámok eső nélkül.
– Doktor, segítsen nekem felöltöztetni – mondta Laura, a vizsgálóágyon fekvő védelmezőjére mutatva. – Legalább ennyit tegyen meg értem, ha már úgyis elárul engem később.
A férfi összerándult az árulás szó hallatán.
Még korábban Laura felküldte Christ, hogy hozzon le egyet-egyet Brenkshaw ingeiből, pulóvereiből, dzsekijeiből, nadrágjaiból, és hogy néhány zoknit és cipőt is szerezzen. Az orvos nem volt olyan izmos és jó alakú, mint Laura védelmezője, de körülbelül egyforma méretet hordhattak.
E pillanatban a sebesült férfin csak a vérfoltos nadrágja volt, de Laura tudta, hogy arra nincs idő, hogy az összes ruhaneműt ráadják.
– Csak segítsen nekem belebújtatni a dzsekibe, doktor. A többit elviszem és majd később ráadom. A dzseki elég lesz, hogy megvédje a hidegtől.
Az orvos, vonakodva ugyan, az eszméletlen embert ülő helyzetbe segítette, majd így szólt:
– Nem szabadna mozgatni.
Nem törődve Brenkshaw mondatával, próbálva a sérült férfi jobb karját a puha kordbársony dzseki ujjába helyezni, Laura így szólt:
– Chris, menj a várószobába, a ház elején! Ott sötét van. Ne kapcsold fel a lámpát! Menj az ablakhoz és jó alaposan nézz körül az utcán, és az isten szerelmére, vigyázz, nehogy meglássanak!
– Azt hiszed, hogy itt vannak? – kérdezte félve Chris.
– Ha még nem, akkor is hamarosan megjönnek – válaszolta Laura, miközben védelmezője bal karját próbálta belehelyezni a dzseki másik ujjába.
– Miről beszélnek? – kérdezte dr. Brenkshaw, ahogy Chris a szomszédos irodába sietett és onnan a sötét várószobába.
Laura nem válaszolt.
– Gyerünk, tegyük a tolószékbe!
Együtt leemelték a sebesült férfit az ágyról, betették a székbe, és egy biztonsági övet csatoltak a dereka köré.
Miközben Laura összeszedte a többi ruhát és a két nagy adag gyógyszert, egy batyut kötve belőlük, a ruhákat az üvegek köré kötve, majd az egészet egy ingbe bugyolálva, Chris visszaviharzott a várószobából.
– Mama, épp most parkolnak le kint, biztos hogy ők azok, két autó, tele emberekkel az utca másik oldalán. Hatan vagy nyolcan vannak. Mit csináljunk?
– A fenébe – szólt Laura. – Így nem mehetünk ki a dzsiphez. És az oldalsó ajtón át sem távozhatunk, mert lehet hogy elölről meglátnának.
Brenkshaw az irodája felé indult.
– Megyek, hívom a rendőrséget...
– Ne!
Laura letette a ruhás és gyógyszeres batyut a tolószékbe a védelmezője két lába közé, a retiküljét is odatette, és felkapta az Uzit és a 38-ast.
– Nincs idő, a fenébe is! Perceken belül itt lesznek és megölnek. Segítenie kell levinni a tolószéket a hátsó tornác lépcsőjén.
Láthatólag Laura félelme átragadt az orvosra, mert nem habozott tovább és nem próbált újra keresztbe tenni Laurának. Megragadta a tolószéket, és lendületesen tolni kezdte a kocsit keresztül az ajtón, mely összekötötte a vizsgálószobát a földszinti előszobával. Laura és Chris követték őt a homályos folyosón, keresztül a konyhán, amit csak a mikrohullámú és a villanysütő digitális órájának fénye világított meg. A tolókocsi keresztülhuppant a konyha és a hátsó tornác közötti küszöbön, ami alaposan megrázta a sebesültet, de már rosszabbon is átesett.
Laura az Uzit a vállára akasztva és a revolverét az övébe tűzve, megkerülte Brenkshaw-t, és a lépcső aljához sietett. Elölről megfogta a kocsit, és közösen letették a lépcső alján a betonútra.
Laura a ház és a garázs közti átjáró felé pillantott, félig-meddig arra számítva, hogy máris egy fegyveres férfi jön ott keresztül, és ezt suttogta Brenkshaw-nak:
– Velünk kell jönnie. Ha itt marad, megölik. Biztos, hogy megölik.
A férfi most sem vitatkozott, hanem követte Christ, aki elindult a hátsó pázsiton keresztül a kert hátuljában lévő kapuhoz. Az Uzit leakasztva a válláról, Laura ment utolsónak, készen arra, hogy megforduljon és tüzet nyisson, ha zajt hallana a hátuk mögül.
Ahogy Chris elérte a kaput, az kinyílt előtte, és egy feketébe öltözött férfi lépett be az utcáról, feketébb, mint a körülötte lévő éjszaka, kivéve a holdvilágsápadt arcát és kezét, és ugyanúgy meglepődött tőlük, mint ők tőle. A férfi végigjött a ház mentén az utcán, hogy hátulról biztosítsa a helyet. Bal kezében, sötéten csillogón, egy gépfegyvert tartott, nem készenlétben, de már kezdte felemelni – Laura nem tudta lelőni, csak ha a fiát is eltalálná –, Chris viszont úgy reagált, ahogy hónapokkal ezelőtt Takahami tanította neki. A fiú megpördült, megrúgta a gyilkos jobb karját, kikényszerítve ezzel a fegyvert a férfi kezéből, aztán újra rúgott, ellensége ágyékába, és a férfi egy fájdalmas hörgéssel hátraesett a mögötte lévő kapufának.
Laura ekkorra már megkerülte a tolókocsit, majd Chris és a gyilkos közé állt. Fogta az Uzit, a feje fölé emelte és a csövét az ellenfél koponyájára irányítva, minden erejét összeszedve lesújtott, és a férfi összerogyott a fűben, anélkül, hogy akár esélye lett volna kiáltani.
Az események most már gyorsan peregtek. Túl gyorsan. Már lefelé tartottak, Chris kiment a kapun, Laura követte őt, és egy újabb fekete ruhás férfit leptek meg, akinek a szemei mintha fekete lyukak lettek volna a fehér arcában, mint egy vámpíré, de ez túl messze volt ahhoz, hogy egy karate-rúgással elérjék, ezért Laurának tüzelnie kellett, mielőtt a férfi támadott volna. Chris feje fölött lőtt el, és a golyók a gengszter mellkasába fúródtak, a torkába, a nyakába, szinte lefejezve a férfit, mialatt hátrarogyott az aszfaltra.
Brenkshaw keresztüljött a kapun, Laura és Chris mögött, a tolókocsit az utcára tolva, és Laura kellemetlenül érezte magát, amiért belekeverték az orvost, de most már nem volt visszaút. A hátsó utca szűk volt, mindkét oldalról házak kerítései keskenyítették, garázsok és szemeteskukák, melyek alig voltak láthatók a háztömbök végeinél lévő keresztutcák lámpáinak fényében, merthogy ez a rész nem volt megvilágítva.
Laura így szólt Brenkshaw-hoz:
– Tolja keresztül az utcán! Néhány ajtóval lejjebb keressen egy nyitott kaput és vigye be valaki más kertjébe úgy, hogy ne látszanak! Chris, te velük mész!
– És ön?
– Én is megyek egy másodpercen belül.
– Mami...
– Menj, Chris! – mondta Laura, mert az orvos már vagy másfél méternyire eltolta a tolókocsit.
Ahogy a fiú kissé tétovázva az orvos után indult, Laura visszament Brenkshaw kertjének nyitott kapujához. Épp időben érkezett, hogy lássa a két fekete ruhás férfit, ahogy keresztüljönnek a garázs és a ház között, harminc méterre tőle, alig láthatóan és csak azért észrevehetően, mert mozogtak. Összegörnyedve futottak, egyikük a tornác felé tartva, a másik pedig a hátsó pázsit felé, mert még nem tudták pontosan, hol van a baj, honnan jött a fegyverropogás.
Laura belépett a kapun az ösvényre, és lőni kezdett rájuk, mielőtt azok észrevették volna, a ház hátulját teleszórva töltényekkel. Bár nem volt teljesen szembe a célpontjaival, azért a lövési szög megfelelő volt, és a férfiak menedéket kerestek. Laura nem tudta, hogy eltalálta-e őket, de nem folytatta a lövöldözést, mert még a négyszáz töltényes tárral is hamar ki tud fogyni az Uzi; és most ez volt az egyetlen automata fegyver, ami még mindig nála volt. Visszahátrált a kapuból, majd Brenkshaw és Chris után indult.
Ők hárman éppen akkor léptek be két házzal arrébb, az utca másik oldalán egy a telek hátuljában lévő kovácsoltvas kapun. Mikor Laura odaért, s belépett a kertbe, látta, hogy fák vannak ültetve a vaskerítés mentén, a kaputól jobbra és balra is; sűrű sövénnyé nőttek össze, így senki nem veheti észre őket könnyen az utcáról, hacsak nem éppen a kapu előtt állna. Az orvos betolta a tolókocsit egészen a ház háta mögé. Ez a ház Tudor-stílusban épült, nem viktoriánusban, mint Brenkshaw-é, de ezt is legalább negyven-ötven éve építették. Az orvos oldalra indult, a kocsibeálló felé, a szomszédos nagyobb utca irányába.
Fények pislákoltak a környező házakban. Laura biztos volt benne, hogy arcok tapadnak mindenhol az ablakokhoz, még ott is, ahol nincsen fény, de nem hitte, hogy bárki túl sokat látna.
Utolérte Brenkshaw-t és Christ a ház elejénél, és megállította őket néhány túlméretezett növény árnyékában.
– Doki, szeretném ha itt várna a páciensével – suttogta.
Az orvos remegett, és Laura remélte, hogy nem kap szívrohamot, de még mindig együttműködött:
– Itt leszek.
Laura kivitte Christ a szomszédos utcába, ahol legalább néhány autó parkolt közel s távol a járdaszegély mellett. Az utcai lámpák kékes fényében a fiú rosszul festett, de nem annyira szörnyen, mint amennyire Laura félt és nem is annyira, mint amennyire az orvos volt megrémülve; a félelemhez hozzászokva nőtt fel. Laura így szólt:
– Oké, kezdjük el nyitogatni az autók ajtaját. Tied ez az oldal, enyém a távolabbi. Ha az ajtó nyitva van, nézd meg nincs-e a slusszkulcs a helyén vagy a vezetőülés alatt, esetleg a napellenző mögött.
– Rendben.
Mivel annak idején már végzett kutatásokat egy könyvhöz, aminek egy autótolvaj volt az egyik szereplője, megtanulta, sok mással együtt, hogy átlagosan tizenhétből egy autóban benne hagyják a kulcsot éjszakára. Laura remélte, hogy egy ilyen városba, mint San Bernardino, ez az arány számukra még kedvezőbb; végül is New Yorkban, Chicagóban, Los Angelesben és más nagyvárosokban csak a mazochisták hagyják a kulcsot a kocsiban, szóval ahhoz, hogy a tizenhetes átlag kijöjjön, kell hogy legyen az amerikaiak között olyan is, aki jobban bízik az emberekben.
Próbálta fél szemét mindig Chrisen tartani, miközben az utca távolabbi oldalán parkoló autók ajtaját ellenőrizte, de hamarosan szem elől tévesztette. Az első nyolc autóból négy nyitva volt, de egyikben sem volt kulcs.
A távolban sziréna hangja hallatszott.
Ez talán elrémiszti a fekete ruhás férfiakat. Egyébként valószínűleg még mindig a Brenkshaw-ház mögötti részt kutatják, nagyon óvatosan, arra számítva, hogy esetleg újabb lövések érik őket.
Laura bátran haladt előre, már nem törődve azzal, hogy esetleg a környéken lakók meglátják. Az utat kifejlett, de alacsony és satnya datolyapálmák szegélyezték, melyek jó rejtekül szolgáltak. Különben is, ha bárki felébredt volna az éjszakának ebben az órájában, a második emeletről valószínűleg nem a saját utcájukat néznék a pálmákon keresztül, hanem a következő utca felé lesnének, Brenkshaw háza irányába, ahol a lövöldözések zajlottak.
A kilencedik jármű egy Oldsmobile Cutlass volt, és kulcsok voltak benne az ülés alatt. Ahogy Laura elindította a motort és becsapta az ajtót, Chris kinyitotta a másikat és felmutatott egy kulcscsomót, amit talált.
– Vadonatúj Toyota – mondta.
– Ez is megteszi – válaszolta Laura.
A szirénák egyre közelebbről szóltak.
Chris elhajította a kulcsokat, beugrott az autóba, és az utca túloldalán, feljebb a sarok felé álló ház feljárójához hajtottak, ahol az orvos várta őket a fák takarásában. A házban nem gyulladt fel villany. Talán szerencséjük volt; talán senki nem volt otthon. Laura és a doktor kiemelték a sebesültet a tolókocsiból és a Cutlass hátsó ülésére fektették.
A szirénák mostanra már egész közel voltak, és egy rendőrjárőr kocsi hajtott el a háztömb távoli végénél, a mellékutcán; piros, villogó fény haladt Brenkshaw háza felé.
– Rendben lesz, doktor? – kérdezte Laura, miközben az orvos felé fordult, ahogy becsukta a Cutlass hátsó ajtaját.
A férfi a tolókocsiba rogyott.
– Nem fogok agyvérzést kapni, ha ettől fél. De mi az ördög folyik itt magával, kislány?
– Erre nincs idő, doki. El kell tűznöm.
– Ide hallgasson – mondta a doktor –, lehet hogy nem mondok neki semmit.
– De fog – válaszolta Laura. – Lehet, hogy most azt gondolja nem fog, de el fog mondani neki mindent. Ha nem mondaná el nekik, akkor nem lett volna rendőrségi feljegyzés vagy újsághír, és a jövőben meglévő feljegyzések nélkül azok a fegyveresek nem találtak volna meg.
– Miről hadovál nekem?
Laura lehajolt, és arcon csókolta a férfit.
– Nincs időm megmagyarázni, doki. Köszönöm a segítségét. És sajnálom, de azt hiszem jobb ha a tolókocsit is elviszem.
Az orvos összecsukta és betette az autóba. Az éjszaka most már megtelt a szirénák hangjával.
Laura a kormány mögé ült, és becsapta az ajtót.
– Csatold be magad, Chris!
– Megtörtént – válaszolta a fiú.
Laura balra kanyarodott a kocsibeállótól, és a háztömb távoli sarka felé hajtott, el a Brenkshaw-háztól a keresztutcára, ahol egy pillanattal ezelőtt egy járőrkocsi haladt el. Úgy gondolta, hogyha rendőrök a géppisztolyhangra gyűlnek össze, akkor különböző irányból jönnek, így talán nem fog egy újabb rendőrautó feltűnni ugyanazon az úton. Az út szinte teljesen kihalt volt, és az egyetlen rajtuk kívül arra járó autón nem volt sziréna. Laura jobbra fordult, és határozottan a Brenkshaw-házzal ellentétes irányba tartott, keresztül San Bernardinón, kíváncsian, hogy vajon hol fog menedéket találni.

3.

Hajnali negyed négykor érték el Riverside-ot, elloptak egy Buickot egy csendes utcából, Laura áttette védelmezőjét a tolókocsi segítségével és ott hagyták a Cutlasst. Chris végigaludta ezt az egész műveletet, így Laurának őt is át kellett vinnie a másik kocsiba.
Fél órával később, egy másik környéken, kimerülten és kialvatlanul, Laura egy a Buickban lévő szerszámosládából elővett csavarhúzó segítségével leszedett két rendszámtáblát egy Nissanról. A Nissan rendszámát a Buickra tette, a Buickét pedig maguk mellé a kocsiba, mert különben forró nyomként szolgálhatnának a rendőrségnek.
Néhány nap is eltelhet, mielőtt a Nissan tulajdonosa észreveszi, hogy eltűnt a rendszámtáblája, és még ha be is jelenti, a rendőrség nem fog akkora figyelmet szentelni neki, mint a lopott autónak. A rendszámtáblákat rendszeresen leszedik gyerekek, akik őrült vandálokat játszanak, és az ő kézrekerítésük nem bírt nagy fontossággal a túlterhelt rendőrségnek, akiknek komoly bűnügyekben kellett nyomozniuk.
Ez is egy fontos tény volt, amit Laura megtudott, miközben kutatómunkát végzett ahhoz a könyvéhez, amiben egy autótolvaj az egyik szereplő.
Ráadta védelmezőjére a gyapjúzoknit, a cipőt és egy pulóvert, hogy ne fázzon meg. A sebesült férfi egy pillanatra kinyitotta a szemét, Laurára hunyorgott, a nevét mondta, és Laura azt hitte kezd magához térni, de aztán a férfi ismét "álomba" zuhant, és olyan nyelven beszélt, amit Laura nem tudott azonosítani, mert egyetlen szót sem értett tisztán.
Ezután Riverside-ból az Orange megyei Yorba Lindába hajtottak, ahol Ralph szupermarketjének parkolójában leparkoltak hajnali négy óra ötvenkor. Laura leállította a motort, és kikapcsolta a biztonsági övét. Chris még mindig be volt kötve, és az ajtónak dőlve mélyen aludt. A hátsó ülésen fekvő védelmezője még mindig eszméletlen volt, bár a tüdeje nem sípolt annyira, mint korábban, még mielőtt dr. Carter Brenkshaw-nál jártak. Laura nem hitte, hogy el fog tudni aludni; csak azt remélte, hogy kicsit össze tudja szedni az agyát és pihentetheti a szemét, de egy-két percen belül már aludt is.
Miután legalább három embert megölt, miután rengetegszer rálőttek, miután ellopott két autót, miután túlélt egy üldözést, mely három országon keresztül hajtotta őt, számíthatott volna arra, hogy a halállal fog álmodni, szétlőtt holtestekkel és vérrel, az automata fegyverek hideg ropogásával háttérzeneként. Álmodhatta volna azt is, hogy elveszti Christ, hiszen ő volt a két még létező fény közül az egyik életének sötétjében, ő és Thelma, és Laura rettegett attól, hogy Chris nélkül kelljen élnie. De ehelyett Dannyről álmodott csodálatos álmokat, nem rémálmokat. Danny újra életben volt, és újra átélték a Shadrach több mint egymillió dollárért való eladását, de Chris is ott volt, és nyolcévesen, bár valójában akkor még meg sem született, és a jó szerencséjüket ünnepelendő egy egész napot töltöttek Disneylandben, ahol hárman közösen lefényképeszkedtek Mickey Mouse-zal, és Danny azt mondta neki, hogy örökké szeretni fogja, míg Chris, mint egy malac röfögött, amit Carl Dockweilertől tanult, aki Ninával és Laura apjával a szomszédos asztalnál ült, és egy másik asztalnál a szenzációs Ackerson ikrek ettek epres fagylaltkelyhet...
Több mint három órával később, nyolc óra huszonhatkor ébredt fel, és kipihentnek érezte magát legalább annyira e családi álmok miatt, amikkel a tudatalattija ajándékozta meg, mint amennyire az alvástól magától. A tiszta ég felől napsütés ragyogott az autó krómozására, és csillogó, rézszínű sugarakban ömlött be az ablakokon. Chris még mindig aludt. A hátsó ülésen fekvő sebesült férfi még mindig nem nyerte vissza az eszméletét.
Laura megkockáztatta az utat egy telefonfülkéig, ahonnan még látta az autót. Az aprópénzzel, ami még a retiküljében volt, felhívta Ida Palomart, Chris magántanárát Lake Arroheadben, hogy megmondja neki, a hét további részében távol lesznek. Nem akarta, hogy szegény Ida gyanútlanul a golyóktól lyukas, véráztatta házhoz menjen, ahol a rendőrség emberei lázasan dolgoznak. Nem mondta meg Idának, hogy honnan telefonál; végül is különben sem szándékozott túl hosszan Yorba Lindában maradni.
Miután visszament az autóhoz, ásítozva, nyújtózkodva és a nyakát masszírozva beült a kormány mögé, miközben a korai vásárlókat nézte, ahogy bemennek és kijönnek az üzletből, öt-tíz méterre tőlük. Éhes volt. Kevesebb mint tíz perccel később az alvástól bedagadt szemmel és savanyú lehelettel Chris is fölébredt, és Laura adott neki pénzt, hogy menjen be a boltba, vegyen néhány édeskiflit és két doboz narancslét, ami nem a legtáplálóbb reggeli, de energiát ad.
– És ő? – kérdezte Chris, a védelmezőre mutatva.
Laurának eszébe jutott dr. Brenkshaw figyelmeztetése, hogy a beteg kiszáradhat. De azt is tudta, hogy szájon át nem táplálhatja, amíg kómás állapotban van; megfulladna.
– Nos... hozz egy harmadik narancslét. Talán fel tudom ébreszteni.
Ahogy Chris kiszállt az autóból, Laura még hozzátette:
– Talán hozz valamit ebédre is, valamit, ami nem romlik meg – mondjuk egy kiló kenyeret és egy üveg mogyoróvajat. És vegyél egy dezodort is, meg egy sampont.
Chris vigyorgott.
– Miért nem ehetek otthon is ilyeneket?
– Mert ha nem eszel tápláló ételeket, akkor még elcsavarodottabb agyad lesz, mint amilyen most van, kölyök.
– Még így, bérgyilkosok elől menekülve, sem értem, hogyhogy nem pakoltál be egy mikrohullámú sütőt, friss zöldségeket és egy üveg vitamint.
– Azt akarod mondani, hogy jó anya vagyok, de kukacoskodó? A bókot vettem és értettem a célzást. Most menj!
Chris kezdte becsukni az ajtaját.
Laura megszólalt:
– És Chris...
– Tudom – mondta a fiú –, legyek óvatos.
Míg Chris távol volt, Laura beindította a motort és bekapcsolta a rádiót, hogy meghallgassa a kilencórás híreket. Hallotta, hogy őt is említik, a házában történteket Big Bearnél, és a San Bernardino-i lövöldözést. Mint a legtöbb híradás, ez is pontatlan volt, összefüggéstelen, és kevés értelme volt. De annyi mindenképpen kiderült, hogy a rendőrség keresi őt Dél-Kalifornia területén. A riporter szerint a hatóságok azt állítják, hamarosan megtalálják, főleg, mert az arcát jól ismerik az emberek.
Laura megdöbbent, amikor a múlt éjszaka dr. Carter Brenkshaw felismerte őt mint Laura Shane-t, a híres írónőt. Nem gondolt erre soha, hogy ő egy híresség; ő csak egy történetmesélő, egy mesemondó, aki a nyelvvel dolgozott, és különleges anyagokat szőtt a szavakból. Csupán egy korai regényével indult körútra, és meggyűlölte ezt a sivár utazást, ezért nem ismételte meg ezt a "kalandot". Nem volt rendszeres vendége a televíziós talkshow-knak. Soha nem hirdetett semmit tv-reklámokban, soha nem támogatott politikusokat nyilvánosan, és általában is igyekezett elkerülni, hogy a médiákban megjelenjen.
Azzal a hagyománnyal viszont nem szakított, hogy egy régebbi fényképe ott legyen a könyvei borítóján, mert ez ártalmatlannak tűnt, és harminchárom éves korára már képes volt belátni, hogy egy szokatlanul feltűnő jelenség, anélkül hogy nagyon zavarba jött volna. Azt azonban soha nem hitte, ahogy a rendőrség mondta, hogy széles körben ismert lenne.
Most megijedt, nem csak azért, mert az anonimitásának elvesztésével könnyebb préda lesz a rendőröknek, hanem mert ha a modern Amerikában valaki híresség lesz, az egyenlő az önkritikára való képesség elvesztésével és a művészi érték komoly csökkenésével.
Néhányaknak sikerül egyszerre közéleti személyiségnek lenni, és jó írónak, de a legtöbben korrumpálódtak a média figyelmétől. Laura legalább annyira irtózott ettől a csapdától, mint attól, hogy a rendőrség elkapja.
Hirtelen, némi meglepődéssel, Laura rájött, hogy ha képes azon aggódni, hogy híresség lesz és elveszti művészi értékét, akkor bizonyára még mindig hisz egy biztonságos jövőben, amikor újabb könyveket tud majd írni. Az éjszaka folyamán sokszor esküdözött, hogy haláláig harcolni fog, vérre menő küzdelmet folytat, hogy megmentse a fiát, de akkor végig azt érezte, reménytelen a helyzetük, az ellenség túl erős és lehetetlen legyőzni. Most valami megváltozott benne, és optimizmusa kezdett éledezni.
Talán az egész csak álom volt.
Chris visszatért egy csomag fahéjas-diós tekerccsel, három fél literes narancslével és a többi dologgal. Megették a süteményeket és megitták a narancslét, és soha semmi nem esett még ennyire jól.
Laura mikor befejezte a reggelit, a hátsó ülésre ült, és próbálta felébreszteni védelmezőjét. Nem járt sikerrel.
A harmadik narancslevet odaadta Chrisnek, és ezt mondta:
– Tartsd meg neki. Talán hamarosan észhez tér.
– Ha nem tud inni, akkor a penicillinjét sem tudja bevenni – mondta Chris.
– Még néhány óráig nem is kell. Dr. Brenkshaw elég tetemes mennyiséget adott be neki tegnap este; az még mindig hat.
De Laura aggódott. Ha védelmezője nem nyeri vissza az eszméletét, akkor talán soha nem tudják meg az igazságot a labirintusról, amiben elvesztek – és talán soha nem találják meg a kiutat.
– És most? – kérdezte Chris.
– Keresünk egy benzinkutat, lefürdünk, majd megállunk egy fegyverboltnál, hogy töltényt vegyünk az Uziba és a revolverbe. Aztán... kezdünk keresni egy motelt, egy megfelelő motelt, ahol elbújhatunk.
Ha megszállnak valahol, már legalább nyolcvan kilométerre lesznek Brenkshaw házától, ahol az ellenség utoljára rájuk talált. De vajon számít-e a távolság az olyan embereknek, akik útjaikat szigorúan napokban és években mérték, nem kilométerekben?

Santa Ana bizonyos részei, az Anaheimtől délre fekvő környék kínálta a legtöbb olyan motelt, amilyet kerestek. Laura nem akart modern, színes tévés szobát, süllyedő szőnyeget és fűtött medencét, mert az elegánsabb szállodák személyigazolványt kértek, és hitelkártyát, és nem merte megkockáztatni, hogy írásos nyomot hagyjon maga után, aminek segítségével akár a rendőrök, akár a gyilkosok megtalálhatják. Ehelyett inkább olyan szállást keresett, ami már nem elég tiszta vagy nincs elég jó állapotban, hogy vonzza a turistákat, egy lerobbant helyet, ahol örülnek a betérő kuncsaftnak, hajlandóak készpénzt elfogadni, és nem tesznek fel kérdéseket, amelyek elriasztanák a vendéget.
Tudta, hogy nehéz dolog lesz szobát találni, és nem lepte meg, mikor az első tizenkét hely, ahol próbálkozott, nem tudott vagy nem akart szállást biztosítani neki. Azok az emberek, akik kijöttek és bementek az ilyen eldugott motelekbe, kivétel nélkül fiatal mexikói nők voltak karjukon csecsemőkkel vagy babakocsiban tolt gyerekekkel, és fiatal vagy középkorú mexikói férfiak edzőcipőben, vászonnadrágban, flanelingben és farmer- vagy kordbársony dzsekiben. Némelyikük szalmakalapot, mások baseballsapkát viselt, és mindannyian valahogy éberek és gyanakvóak voltak. A legtöbb rozoga motel illegális bevándorlók szálláshelye lett, százezreké, akik nem-olyan-titkos lakhelyhez jutottak Orange megyében. Egész családok laktak egyágyas szobákban, öten-hatan-heten bepréselődve a szűkös helyiségbe, megosztva az egyetlen ócska ágyat, a két széket és a fürdőszobát, amiben alig működött a csap, amiért százötven dollárt vagy még többet fizettek minden héten mosodai és szobatakarítási szolgáltatás nélkül, de csótányok ezreivel. Mégis hajlandóak voltak elviselni ezen ádáz körülményeket, és hagyták magukat felháborítóan kihasználni és alulfizetni, mikor dolgoznak, minthogy vissza kelljen térniük az országukba és a "lázadók kormányának" irányítása alatt élni, amely évtizedeken át magukra hagyta őket és csak a kétségbeesést nyújtotta számukra.
A tizenharmadik motelnél, mely a Boldogság Kék Madara nevet viselte, a tulajdonos-igazgató még mindig remélte, hogy a kevésbé tehetős turistákat szolgálhatja ki, és még nem adta be a derekát, hogy a bevándorlók vérén élősködve meggazdagodjon. A huszonnégy órára kiadott szobák közül néhányat nyilvánvalóan illegális lakók vettek ki, de a vezetőség még mindig gondoskodott tiszta törülközőről mindennap, szobatakarításról, tévéről és minden szobában két extra párnáról. Azonban a tény, hogy a recepciós elfogadott készpénzt, megkímélte Laurát, hogy a személyigazolványára szüksége legyen, és az, hogy az alkalmazott nem nézett Laurára, szomorú bizonyítéka volt annak, hogy a Boldogság Kék Madara valamikor egy újabb emlékműve lesz a politikai ostobaságnak és az emberi kapzsiságnak egy olyan világban, amely annyira tele van ilyen emlékművekkel, mint bármelyik régi, városi temető sírkövekkel.
A motelnek három szárnya volt U alakban, közepén a parkolóval, és Lauráék szobája a hátsó szárny jobb hátsó részében volt. Egy nagy legyezőpálma virított a szobájuk ajtajához közel, melyen látszott, hogy a szmog és az útburkolatok közötti szűkös hely nem volt rá hatással, hiszen még most, télen is új hajtásai voltak, mintha a természet mintegy ómennek választotta volna, azon szándékának jeléül, hogy ismét uralma alá vonja a földet, mikor az emberiség eltűnik.
Laura és Chris szétnyitották a tolószéket, beletették a sebesült férfit, és meg sem próbálták eltitkolni, amit csináltak, mintha csak egy mozgássérült emberrel bajlódnának. Teljes ruházatban, így hogy a sebei nem látszottak, a védelmező akár paraplégiás is lehetett volna, eltekintve attól, hogy a feje erőtlenül lógott a vállán.
A szobájuk kicsi volt, de elfogadhatóan tiszta. A szőnyeg elhasználódott, de nem koszos, és a sarokban lévő két porcsomó távol sem volt labdányi méretű. A gesztenyebarna ágytakaró a franciaágyon rongyos volt a széleknél, és a mintázata nem volt elég sűrű ahhoz, hogy eltakarja a két foltozást, de a lepedők ropogósak voltak és mosóporillatúak. Az eszméletlen férfit az ágyra rakták és két párnát tettek a feje alá.
A kisképernyős tévékészüléket erősen odacsavarozták az alatta lévő karcos asztallaphoz, az asztal hátsó lábait pedig a padlóhoz. Chris leült a két össze nem illő szék egyikébe, bekapcsolta a tévét, és a rozzant távirányítóval egy olyan csatornát keresett, ahol vagy rajzfilmet adnak, vagy egy szappanopera egyik részének ismétlését. A Légy eszes című sorozatnál kötött ki, de panaszkodott, hogy "túl hülyeség ahhoz, hogy vicces legyen", és Laura azon gondolkodott, vajon hány korabeli fiú gondolná ugyanígy.
Laura leült a másik székbe.
– Miért nem zuhanyozol le?
– Aztán bújjak vissza ugyanabba a ruhába? – kérdezte Chris kétkedőn.
– Tudom, hogy ostobaságnak hangzik, de próbáld ki. Garantálom, hogy még így tiszta ruha nélkül is tisztábbnak fogod érezni magad.
– De ez az egész macera, hogy lezuhanyozzak, aztán vegyem vissza a gyűrött ruháimat?
– Mióta vagy ilyen divatőrült, hogy zavar néhány ránc?
Chris vigyorgott, felállt a székből és elvonult a fürdőszoba felé, úgy ahogy szerinte egy divatgúnár tette volna.
– A király és a királynő megrökönyödnének, ha ilyen hanyag ruházatban látnának engem.
– Teszünk rájuk szemellenzőt, ha meglátogatnak – válaszolta Laura.
Chris egy perc múlva visszajött a fürdőből.
– Egy döglött bogár van a WC-csészében. Azt hiszem csótány, de nem vagyok benne biztos.
– Számít az, hogy milyen bogár? Értesíteni fogjuk a közeli rokonságot?
Chris nevetett. Laura imádta hallani, ahogy nevet. Chris így szólt:
– Mit csináljak vele? Húzzam le?
– Hacsak nem akarod kihalászni, beletenni egy gyufásdobozba és eltemetni egy virágágyásban.
Chris ismét nevetett.
– Nem. Vizes temetés lesz.
A fürdőszobában dúdolás kíséretében lehúzta a WC-t.
Míg a fiú zuhanyozott, a Légy eszes véget ért, és a Harlemi világjárók a Gilligan-szigeten című film kezdődött.
Laura nem igazán nézte a filmet; bekapcsolva hagyta háttérzajnak, de mindennek van határa, és még ő sem bír ki mindent, ezért egy idő után átkapcsolt a tizenegyes csatornára, a Hatvan perces magazinra.
Egy ideig a védelmezőjét nézte, de a férfi természetellenes szendergése aggasztotta. Néha széthúzta a függönyt annyira, hogy a motel parkolójára lásson, de a világon senki nem láthatta, hogy ő hol van; nem volt közvetlen veszélyben. Így aztán a tévéképernyőt bámulta, bár nem érdekelte ami benne volt, míg végül félig hipnotizálta magát. A magazin műsorvezetője egy fiatal színésszel készített interjút, aki csak beszélt és beszélt magáról, sokszor olyan mondatokat használva, aminek nem volt sok értelme, és egy idő után Laura nagyjából felfogta, hogy valami vízről is beszél, de aztán kezdett elszenderedni, és a férfi folyamatos beszéde a vízről egyszerre volt idegesítő és álmosító.
– Mami?
Laura hunyorgott, felült és látta Christ a fürdőszobaajtóban állni. Épp most szállt ki a zuhany alól. A haja nedves volt, és csak az alsónadrágja volt rajta. A fiú vékonyka, kisfiús teste – csupa csont, könyök és térd – elérzékenyítette Laurát, hiszen így olyan ártatlannak és sebezhetőnek látszott. Olyan kicsi és törékeny volt, hogy Laura azon töprengett, vajon hogy tudta valaha is megvédeni.
– Mami, beszél – mondta Chris az ágyon fekvő férfira mutatva. – Nem hallottad? Beszél.
– Vizet – mondta a védelmező rekedt hangon. – Vizet.
Laura azonnal az ágyhoz ment, és a férfi fölé hajolt. A védelmezője magához tért. Próbált felülni, de nem volt ereje. Kék szemeit kinyitotta, és bár véreresek voltak, élénken és fürkészve nézett velük Laurára.
– Szomjas – mondta a férfi.
– Chris – szólt Laura.
Chris már ott is volt egy pohár vízzel, amit a fürdőszobából hozott. Laura védelmezője mellé ült az ágyra, felemelte a fejét, elvette Christől a vizet, és segített a sebesült férfinak inni. Csak apró kortyokban engedte, hogy igyon; nem akarta, hogy mellényeljen. A férfi ajkai cserepesek voltak a láztól, nyelvét vékony, fehér lepedékréteg borította, mintha hamut evett volna. Valamivel több mint a harmadát megitta a víznek, aztán jelezte, hogy elég volt.
Miután Laura leengedte a férfi fejét a párnára, egyik kezét a homlokára tette.
– Nem olyan forró, mint volt.
A védelmező jobbra-balra forgatta a fejét, és próbált körülnézni a szobában. A víz ellenére a hangja száraz volt és érdes.
– Hol vagyunk?
– Biztonságban – válaszolt Laura.
– Sehol... sem biztonságos.
– Lehet, hogy többet kitaláltunk erről az őrült helyzetről, mint gondolnád – mondta Laura.
– Ja – mondta Chris, az ágyon ülve az anyja mellett. – Tudjuk, hogy egy időutazó vagy.
A férfi a fiúra nézett, erőtlenül mosolygott és felnyögött fájdalmában.
– Van gyógyszer – mondta Laura. – Fájdalomcsillapító.
– Nem, most nem. Talán később. Van még víz? – kérdezte a sebesült.
Laura ismét segített felemelni a fejét, és a férfi ezúttal a pohárban maradt víz nagy részét megitta. Laurának eszébe jutott a penicillin, és adott egy szemet a szájába. Az lenyelte az utolsó két korttyal.
– Mikorról jössz? – kérdezte Chris hihetetlen érdeklődéssel, megfeledkezve a vízcseppekről, amelyek a nedves hajáról hullottak az arcára. – Mikorról?
– Édesem – szólt Laura –, most még nagyon gyenge, és nem hiszem, hogy jó dolog, ha már most túl sok kérdéssel traktáljuk.
– Ennyit meg tud mondani nekünk, mami. – Aztán így szólt a sebesült férfihoz: – Mikorról jössz?
A férfi Chrisre bámult, majd Laurára, és a rémület ismét ott volt a tekintetében.
– Mikorról jössz? Ha? 2100-ból? 3000-ből?
Rekedt hangján a férfi így válaszolt:
– Ezerkilencszáznegyvennégy.
Ez a kevéske ébrenlét is láthatóan elfárasztotta már, hiszen a szemhéjai elnehezültek, és a hangja is erőtlenebb lett, ezért Laura biztos volt benne, hogy megint félrebeszél.
– Mikorról? – ismételte meg Chris a kérdést, megzavarodva a választól, ami kapott.
– Ezerkilencszáznegyvennégy.
– Az lehetetlen – mondta Chris.
– Berlin – szólt a védelmező.
– Félrebeszél – mondta Laura Chrisnek.
A férfi hangja elmosódott volt, ahogy a kimerültség ismét úrrá kezdett lenni rajta, de amit mondott, félreérthetetlen volt: "Berlin."
– Berlin? – kérdezte Chris. – Úgy érted Berlin, Németország?
A sebesült férfi álomba szenderült, de nem kómás, természetellenes, hanem pihentető álomba, amit halk horkolás jelzett azonnal, de mielőtt teljesen elaludt, még annyit mondott:
– Náci Németország.

4.

A Csak egy életünk van ment a tévében, de sem Laura, sem Chris nem figyelt a szappanoperára. A két széket odahúzták az ágyhoz, ahonnan nézni tudták az alvó embert. Chris már felöltözött, és haja is többé-kevésbé megszáradt, bár a nyakánál vizes maradt. Laura koszosnak érezte magát, és nagyon vágyott egy zuhanyra, de nem akarta otthagyni a védelmezőjét, hátha megint felébred és beszélni kezd. Ő és a fia suttogva beszélgettek:
– Chris, ez csak most jutott az eszembe, ha ezek az emberek a jövőből vannak, miért nem volt náluk lézerfegyver vagy valami futurisztikus, mikor a nyomunkba eredtek?
– Nem akarnák, hogy mindenki tudja, hogy a jövőből vannak – válaszolta Chris. – Olyan fegyvereket hoztak és olyan ruhákat viseltek, amelyek nem keltettek feltűnést. De, mami, ő azt mondta, hogy...
– Tudom mit mondott. De ennek nincs értelme, igaz? Ha 1944-ben lett volna már időutazás, tudtunk volna róla, nemde?
Fél kettőkor felébredt a védelmező, és kicsit zavartnak tűnt a hollétét illetően. Újból vizet kért, és Laura segített neki inni. Azt mondta kicsit jobban érzi magát, bár nagyon gyengének és még mindig meglepően álmosnak. Megkérte, hogy támasszák kissé följebb. Chris elővette a két pótpárnát a szekrényből, és segített az anyjának felültetni a sebesültet.
– Mi a neved? – kérdezte Laura.
– Stefan. Stefan Krieger.
Laura halkan megismételte a férfi nevét, és rendben lévőnek találta; nem volt túl dallamos, hanem határozott, férfias hangzású név volt. Csak egyszerűen nem egy őrangyal neve, és Laura kicsit mókásnak találta, hogy ennyi év után, beleértve azt a két évtizedet, amikor nem is hitt benne, még mindig arra számított, hogy a férfinak zenei, földöntúli neve van.
– És valóban...
– Ezerkilencszáznegyvennégyből jöttem – ismételte Stefan.
Csupán attól, hogy fel kellett ülnie, több izzadtságcsepp jelent meg a homlokán – bár az is lehet, hogy amiért a helyre és az időre gondolt, ahonnan indult, azért kezdett el izzadni.
– Berlin, Németország. Volt egy briliáns lengyel tudós, Vladimír Penlovski, némelyek őrültnek tartották, és valóban nagy valószínűséggel őrült volt, azt hiszem, de zseni is egyúttal. Varsóban élt és dolgozott bizonyos feltevéseken az idő természetét illetően több mint huszonöt éven keresztül, mielőtt Németország és Oroszország össze nem fogott, hogy elfoglalják Lengyelországot, 1939-ben...
Penlovski, Stefan Krieger állítása szerint náci szimpatizáns volt, és örült Hitler erőinek. Talán tudta, hogy Hitlertől olyan anyagi támogatást fog kapni a kutatásaihoz, amilyet sehonnan máshonnan nem kapott volna meg. Hitler személyes patronálása alatt Penlovski és legközelebbi asszisztense, Wladislaw Januskaya Berlinbe mentek, hogy az időt vizsgáló intézetet állítsanak fel, ami olyan titkos volt, hogy még neve sem volt. Ott nem kevésbé elhivatott és jövőbe látó német tudósokkal együttműködve és a Harmadik Birodalom egy kifogyhatatlannak tűnő kincsesládájából támogattatva, Penlovski megtalálta a módját, hogyan lehetne átszúrni az idő és a mozgás artériáját a napok, hónapok és évek vérkeringésén keresztül.
– Blitzstrasse – mondta Stefan
– Blitz – ez villámlást jelent – mondta Chris. – Mint a blitzkrieg – villámháború – azokban a régi filmekben.
– Villámlás Út ebben az esetben – mondta Stefan. – Az út az időn keresztül. Az út a jövőbe.
Végül is Zukunftstrassénak is nevezhették volna vagy Jövő Útnak, magyarázta Stefan, mert Penlovski nem jött rá, hogyan lehetne egy embert visszafelé küldeni az időben a kapuból. Csak előre utazhattak és automatikusan visszatértek a saját idejükbe.
– Úgy tűnik létezik valami kozmikus mechanizmus, ami megakadályozza az időutazókat, hogy a saját múltjukba avatkozzanak, azért hogy megváltoztassák a jelenlegi körülményeiket. Látod, ha visszafelé is tudnának utazni, kifejlődne bizonyára...
– Néhány paradoxon – mondta Chris izgatottan.
Stefan meglepődve nézett, hogy a fiú szájából ezt a szót hallotta.
Laura mosolyogva így szólt:
– Mint ahogy mondtam neked, meglehetősen hosszan beszélgettünk az eredetedről, és az időutazás tűnt a leglogikusabbnak. És Chris személyében a természetfölötti-szakértőmet tisztelheted.
– Paradoxon – értett egyet Stefan. Ugyanígy mondják angolul és németül is. Ha egy időutazó vissza tudna menni az időben a saját múltjába, és hatással lenne némely eseményre a történelemben, annak őrületes következményei lennének. Megváltoztatná a jövőt, amiből jött. Ezért aztán nem tudna visszatérni abba a világba, ahonnan jött.
– Paradoxon – mondta Chris vidáman.
– Paradoxon – helyeselt Stefan. – Úgy tűnik, a természet irtózik a paradoxonoktól, és általában nem engedi meg, hogy egy időutazó előidézzen egyet. Istennek hála ezért. Mert... tegyük fel például, hogy Hitler visszaküldene egy gyilkost az időben, hogy megölje Franklin Rooseveltet és Winston Churchillt jóval azelőtt, hogy magas beosztásba kerülnének, ami azt eredményezné, hogy más embereket választanának meg az USA-ban és Angliában, olyanokat, akik esetleg kevésbé lángelmék és könnyebben el lehet velük bánni, és ezzel '44-ben vagy még korábban Hitler győzedelmeskedne.
Olyan szenvedéllyel beszélt, ahogy azt az állapota nem engedte meg, és Laura látta, hogy minden egyes szó megköveteli a maga áldozatát. Az izzadtság már majdnem felszáradt a homlokán; de most, bár nem is gesztikulált, újabb vékony izzadtságréteg csillogott a szemöldöke felett. A kimerültség karikái a szeme alatt egyre sötétebbekké váltak. De Laura nem tudta megállítani és pihenésre utasítani, mert akarta is, és szüksége is volt hallani mindazt, amit a férfinak mondania kellett – és mert a férfi nem is hagyta volna hogy félbeszakítsa.
– Tegyük fel, hogy a Führer vissza tudott volna küldeni gyilkosokat, hogy megöljék Dwight Eisenhowert, George Pattont, Field Marshal Montgomeryt, megölette volna őket a bölcsőikben, amikor még csecsemők voltak, kiiktatta volna őket és másokat, a legjobb elméket, akik a szövetséges hatalmak kötelékeiben voltak. Akkor a világ legnagyobb része az övé lett volna '44-re, mely esetben az időutazók visszamentek volna az időben, hogy megöljék azokat a férfiakat, akik már rég halottak, és akik nem jelentenek semmilyen veszélyt. Paradoxon, igaz? És hála istennek, hogy a természet nem enged meg ilyen paradoxonokat, semmi ilyen babrálást az időutazók saját múltjával, mert különben Adolf Hitler az egész világot egy koncentrációs táborrá tette volna, egy krematóriummá.
Egy ideig mindenki hallgatott, ahogy e pokoli lehetőség gondolata megérintette mindannyiukat. Még Chrisre is hatással volt a megváltoztatott világ képe, amit Stefan lefestett, mert a nyolcvanas évek szülötte volt, amikor a tévén adott melodrámák és filmek gazfickói vagy telhetetlen földönkívüliek voltak távoli bolygókról, vagy nácik. A horogkereszt, az ezüst halálfej-szimbólum, SS-tisztek fekete egyenruhája és az a furcsa fanatikus az apró bajuszával Chris számára különösen rémisztőek voltak, mert a médiaszülte mitológia részeként valahogy igazibbak voltak, mint a kenyér, amit evett.
Stefan folytatta:
– Tehát az intézetből csak előre tudtunk menni az időben, de ennek is megvolt a haszna. Képesek voltunk előre ugrani néhány évtizedet, hogy megtudjuk, Németország kitartott-e a háború sötét napjaiban, és valahogy megváltoztassuk a dolgok menetét. De persze láttuk, hogy Németországgal semmi ilyesmi nem történt, hogy a Harmadik Birodalom megbukott. Mégis mindezzel a jövőbéli tudással nem lehetett megváltoztatni semmit? Voltak dolgok, amelyeket Hitler megtehetett, hogy megmentse a Birodalmat, még olyan későn is, mint '44-ben. És voltak olyanok, amelyeket talán vissza lehetett volna hozni a jövőből, amivel a háborút meg lehetne nyerni...
– Mint például – mondta Chris – az atombomba.
– Vagy a tudás, hogy hogyan készítik – mondta Stefan. – A Birodalomnak már volt egy nukleáris kutató programja, mint tudjuk, és ha időben valami átütő eredményt értek volna el...
– Megnyerték volna a háborút – mondta Chris.
Stefan vizet kért, és ezúttal megitta a víz felét. A jó kezében akarta tartani a poharat, de túlságosan remegett; a víz kiloccsant az ágyneműre, és Laurának segítenie kellett neki.
Amikor újra beszélni kezdett, Stefan hangja néha megbicsaklott:
– Mivel az időutazó időn kívül létezik útjai alatt, nem csak az időben tud mozogni, de földrajzilag is. Képzeljétek úgy, hogy a Föld fölött lebeg, mozdulatlanul, mialatt a bolygó forog alatta. Persze nem ezt csinálja, de egyszerűbb ezt elképzelni, mint hogy egy másik dimenzióban lebeg. Most, hogy a Föld fölött lebeg, az forog alatta, és ha a jövőbe tartó útja megfelelően be van mérve, egy megadott időpontra tud utazni Berlinbe, ugyanabba a városba, ahol évekkel azelőtt járt. De ha úgy dönt, hogy néhány órával többet vagy kevesebbet utazik, a Föld ugyanennyivel többet fog fordulni alatta, és egy másik helyre érkezik a Föld felszínén. A számítások, hogy pontosan a tervezett helyre érjünk, elképzelhetetlenül nehezek az én időmben, 1944-ben.
– De ma már könnyűek lennének – mondta Chris – számítógépekkel.
Kényelmetlenül mocorogva, a párnáknak dőlve, amelyek ülve tartották, reszkető jobb kezét a sebesült bal vállára téve, mintha a saját érintésével akarná elnyomni a fájdalmat, Stefan így szólt:
– A Gestapo támogatásával német fizikuscsoportokat küldtek különböző európai és amerikai városokba 1985-be, hogy alapvető információkat gyűjtsenek a nukleáris fegyverek gyártásáról. Az anyag, amit kerestek, nem volt kategorizálva, és nem volt nehéz megtalálni. Azzal együtt, amit már saját kutatásaikból tudtak, a többit megszerezték könyvekből és tudományos értekezésekből, melyekhez bármelyik nagyobb könyvtárban hozzá lehetett jutni 1985-ben. Négy nappal azelőtt, hogy az intézetet végleg elhagytam, azok a csoportok visszatértek '85-ből 1944 márciusába, olyan tudással, ami a Harmadik Birodalmat egy nukleáris arzenálhoz segítené még az ősz beköszönte előtt. Úgy volt, hogy az összegyűjtött anyagot néhány hétig az intézetben tanulmányozzák, mielőtt eldöntik hogyan és mikor vezessék be ezt az új tudást a német nukleáris programba, anélkül hogy fel kellene fedniük hogyan jutottak hozzá. Akkor már tudtam, hogy le kell rombolnom az intézetet, és mindent ami benne van, kulcsfigurákat csakúgy, mint aktákat, hogy megakadályozzam Adolf Hitlert abban, hogy átalakítsa a jövőt.
Miközben Laura és Chris feszülten figyelt, Stefan Krieger elmondta nekik hogyan tervezett robbanószereket az intézetben, hogyan lőtte le utolsó nap Penlovskit, Januskayát és Volkaw-t és hogyan állította be az időkaput, hogy az Laurához hozza erre az időpontra.
De valami elromlott, miközben Stefan épp indulni készült. A közszolgálati áram csődöt mondott. A királyi légierő első alkalommal abban az évben, januárban bombázta Berlint, és az USA-bombázók március 6-án támadtak először nappal, ezért az áramellátás sokszor megszakadt, nem csak a bombatámadás miatt, hanem a szabotőrök megmozdulásai miatt is. A kaput úgy próbálták az ilyen események ellen megóvni, hogy azt egy biztonsági generátor működtette. Stefan nem hallott bombázókat azon a napon, amikor Kokoschka lövésétől megsebesülve bemászott a kapuba, ezért valószínűleg szabotőrök szakították meg az áramellátást.
– És a robbanószereken megállt az időzítő. A kapu nem robbant fel. Még mindig nyitva van ott messze, és utánunk tudnak jönni. És... még mindig megnyerhetik a háborút.
Laurának újra megfájdult a feje. Ujjbegyeit a halántékára tette
– De várjunk csak. Hitlernek nem sikerülhetett atomfegyvereket készítenie és nem nyerhette meg a második világháborút, mert nem olyan világban élünk, ahol ez megtörtént. Nem kell aggódnod. Valahogyan az összes tudás ellenére, amit visszavittek a jövőből, nyilvánvalóan nem jártak sikerrel a nukleáris arzenál kifejlesztésében.
– Nem – mondta Stefan. – Eddig nem sikerült nekik, de ez nem jelenti azt, hogy nem is fog. Azoknak az embereknek a berlini intézetben 1944-ben a múltjuk megváltoztathatatlan. Nem tudnak visszautazni az időben és megváltoztatni a múltjukat. De a jövőjüket megváltoztathatják, és a mienket is, mert egy időutazó jövője megváltoztatható; lépéseket tehet azért, hogy beleszóljon.
– De az ő jövője az én múltam – mondta Laura. – És ha a múlt nem változtatható meg, az enyémet hogyan lehet mégis?
– Igen – szólt Chris. – Paradoxon.
Laura folytatta:
– Figyelj, az elmúlt harmincnégy évemet nem egy olyan világban éltem le, amit Adolf Hitler irányít és az örökösei; ezért tehát, a kapu ellenére, Hitler elbukott.
Stefan arca komor volt.
– Ha az időutazás most, 1989-ben már fel lenne találva, az a múlt, amiről beszélsz – a második világháború és minden azóta megtörtént esemény –, megváltoztathatatlan lenne. Nem tudnád megváltoztatni, mert a természet nem engedi a visszafelé vezető utat, és az időutazás paradoxonjai rád is érvényesek lennének. De az időutazást még nem fedezték itt fel, illetve nem fedezték fel újra. Az 1944-es berlini időutazók szabadon megváltoztathatják a jövőjüket, és bár ezzel együtt a te múltadat is megváltoztatják, a természet egyetlen törvénye sem fogja megakadályozni őket ebben. És itt van a legnagyobb paradoxon, az összes közül az egyetlen, amit úgy látszik megenged a természet.
– Azt mondod, hogy még mindig építhetnek nukleáris fegyvereket ott a múltban, a '85-ből megszerzett tudással, és megnyerhetik a háborút? – kérdezte Laura.
– Igen. Hacsak el nem pusztul az intézet még időben.
– És akkor mi van? Hirtelen minden, ami körülvesz bennünket, megváltozik, és azt találjuk, hogy nácizmusban élünk?
– Igen. És azt sem fogod tudni, hogy mi történt, mert egy más ember leszel, mint aki most vagy. Az egész múltad meg nem történtté válik. Egy másik múlt lesz a hátad mögött, és semmi másra nem fogsz emlékezni, semmire, ami ebben az életedben történt veled, mert ez az élet akkor nem is létezett soha. Azt fogod hinni, hogy a világ mindig is így létezett, hogy olyan világ soha nem volt, amiben Hitler vereséget szenvedett.
Amit Stefan mondott megrémisztette és felháborította Laurát, mert ez az egész még törékenyebbnek tüntette fel az életet, mint amilyennek eddig gondolta. A világ a lábai alatt már nem tűnt valódibbnak, mint egy álombéli világ; bármikor figyelmeztetés nélkül semmivé válhat, és egy hatalmas, sötét ürességbe taszíthatja őt.
Növekvő irtózattal így szólt:
– Ha megváltoztatják a világot, amiben felnőttem, akkor lehet, hogy soha nem találkoztam volna Dannyvel és soha nem házasodtam volna meg.
– Én pedig nem születtem volna meg – szólt Chris.
Laura egyik kezét Chris karjára tette, nemcsak azért, hogy őt megnyugtassa, hanem, hogy saját magát is, azzal, hogy érzi: Chris még valóság.
– Talán én sem születtem volna meg. Minden, az összes jó és rossz, amit 1944 óta a világon tapasztaltam... minden elpusztulhat olyan könnyedén, mint egy homokvár, és egy új valóság léphet a helyébe.
– Egy új és rosszabb valóság – mondta Stefan, láthatóan kimerülve annak elmagyarázásától, hogy mi van kilátásban.
– Ebben az új világban lehet hogy soha nem írtam volna meg a regényeimet.
– Vagy ha írnál regényeket – mondta Stefan –, mások lennének, mint azok, amelyeket ebben az életben írtál, groteszk művek, amelyeket egy elnyomó kormány irányítása alatt élő művész produkált, a náci cenzúra vasöklének befolyása alatt.
– Ha azok a fickók megépítenék az atombombát 1944-ben – szólt Chris –, akkor csak porrá válunk és eltűnünk a semmibe.
– Nem szó szerint. De mint a por, igen – helyeselt Stefan. – Nyoma sem lesz annak, amik voltunk.
– Meg kell állítanunk őket – mondta Chris.
– Ha tudjuk – értett egyet Stefan. – De először életben kell maradnunk ebben a valóságban, és lehet, hogy ez sem lesz könnyű.

Stefannak könnyítenie kellett magán, ezért Laura kisegítette a fürdőszobába, és olyan szakértelemmel kezelte a férfit, mintha ápolónőként mindennap ez lenne a dolga. Mire visszakísérte az ágyba, Laura megint aggódni kezdett az állapota miatt; bár izmos férfi volt, mégis elesett, izzadt és ijesztően gyenge volt.
Laura röviden elmesélte a Brenkshaw-nál történt lövöldözést, ami alatt Stefan végig eszméletlen volt
– Ha ezek a gyilkosok a múltból jönnek, és nem a jövőből, honnan tudják, hogy hol találhatnak meg minket? Honnan tudták 1944-ben, hogy Brenkshaw-nál leszünk negyvenöt évvel később.
– Azért, hogy megtaláljanak – válaszolta Stefan –, két utat tettek. Először továbbmentek a jövőben, néhány nappal tovább, mondjuk a most következő hétvégére, hogy lássák felbukkantál-e valahol addigra. Ha nem – és látszólag nem –, akkor elkezdték ellenőrizni a hivatalos feljegyzéseket. Újságok régebbi számait például. Írásokat kerestek a múlt éjszakai lövöldözésről a házadban, és ezekben a cikkekben azt is olvasták, hogy egy sebesült embert vittél Brenkshaw-hoz, San Bernardinóba. Szóval egyszerűen visszamentek '44-be, és egy második útra indultak, ezúttal január 11-re, hajnalra, Brenkshaw házához.
– Körülöttünk ugrálhatnak – mondta Chris Laurának. – Előrerepülhetnek az időben, hogy megnézzék hol bukkanunk fel legközelebb, aztán kiválasztják az időfolyamban azt a legkényelmesebb pontot, ahol lecsaphatnak ránk. Ez az egész olyan, ... mintha cowboyok lennénk, és az indiánok mind látnokok.

– Ki volt Kokoschka? – akarta tudni Chris. – Ki volt az az ember, aki megölte az apukámat?
– Az intézet biztonsági főnöke – válaszolt Stefan. – Azt állította, hogy távoli rokonságban áll Oscar Kokoschkával, az ismert osztrák expresszionista festővel, de kétlem hogy ez igaz lenne, mert a mi Kokoschkánkban még csak szikrája sem volt a művészi érzékenységnek. Standartenführer – ami ezredest jelent – Heinrich Kokoschka egy hatékony gyilkosa volt a Gestapónak.
– Gestapo – mondta Chris döbbenten. – A titkosrendőrség?
– Állami rendőrség – válaszolta Stefan. – Mindenki tudja, hogy létezik, de titokban működhet. Amikor 1988-ban megjelent a hegyi úton, ugyanúgy meglepődtem, mint ti. Nem villámlott. Nagyon messze kellett megérkeznie tőlünk, huszonöt-harminc kilométerre, San Bernardino egy másik völgyében, és villámlást mi már nem észleltünk.
– A villámlás, ami az időutazással jár, nagyon lokalizált jelenség –, magyarázta Stefan.
– Miután Kokoschka megjelent ott, engem követve, úgy gondoltam visszatérek az intézetbe és ott találom a feldühödött kollégáimat, akik tudomást szereztek az árulásomról, de amikor odaértem, senki nem szentelt különösebb figyelmet nekem. Összezavarodtam. Aztán miután megöltem Penlovskit és a többieket, és a főlaborban voltam, hogy előkészítsem az utolsó utamat a jövőbe, Heinrich Kokoschka lőni kezdett rám. Nem volt halott. Nem halt meg 1988-ban a havas úton. És akkor rájöttem, hogy Kokoschka nyilvánvalóan akkor szerzett csak tudomást az árulásomról, amikor megtalálta az emberek holttestét, akiket megöltem. Később majd elutazik 1988-ba, hogy megöljön engem és titeket. Ami azt jelenti, hogy a kapunak nyitva kellett maradnia, hogy így tehessen, és hogy az volt a végzetem, hogy ne sikerüljön lerombolnom. Legalábbis ezúttal.
– Istenem, ez a fejfájás – mondta Laura.
Úgy tűnt, Chrisnek nem okoz gondot, hogy kövesse az időutazás kusza szálait. Így szólt:
– Szóval, miután tegnap éjszaka hozzánk jöttél, Kokoschka elutazott 1988-ba és megölte az apukámat. Jézusom! Bizonyos értelemben, Mr. Krieger, te megölted Kokoschkát negyvenhárom évvel azután, hogy ő meglőtt téged a főlaborban... mégis, lelőtted őt, mielőtt ő rád lőtt volna. Ez aztán a kemény dió, ugye, mami? Nem nagyszerű?
– Ez már valami – értett egyet Laura. – És honnan tudta Kokoschka, hogy az úton megtalál téged?
– Miután felfedezte, hogy lelőttem Penlovskit és azután megszöktem a kapun keresztül, Kokoschka bizonyára megtalálta a robbanószereket a padláson és az alagsorban. Aztán nyilván kutatott a kapu automatikus memóriájában, ami eltárolja az utóbbi időben megtett összes utat. Ez egy olyan nyom volt, ami az én felelősségem, szóval senki nem szerzett tudomást előtte az utazásaimról a te életedbe, Laura. Különben Kokoschka bizonyára utazott néhányszor magában is, hogy megnézze merrefelé jártam, titokban figyelte, ahogy én figyellek téged és megváltoztatom a sorsodat egy jobb irányba. Biztos, hogy nézte, amikor megjelentem a temetőben, apukád temetésének a napján, és biztos, hogy nézte, amikor megvertem Sheenert, de én soha nem láttam őt. Így az összes útból, amit az életedbe tettem, az összes időből, amikor csak figyeltelek és amikor megmentettelek, kiválasztott egy helyet, ahol megöl minket. Engem azért akart megölni, mert áruló vagyok, téged és a családodat pedig azért, mert... nos, mert rájött, hogy milyen fontos vagy nekem.
Miért? gondolta Laura. Miért vagyok ennyire fontos neked, Stefan Krieger? Miért avatkoztál bele a sorsomba, hogy jobbá tegyed?
Megkérdezte volna ezeket, de Stefannak még mondandója volt Kokoschkáról. Az ereje gyorsan fogyott, és néha nehezére esett tovább vinnie a gondolatmenetét. Folytatta:
– A kapu programozófelületén lévő grafikonok és órák segítségével Kokoschka rájöhetett a végső célállomásomra: múlt éjszaka, a házadnál. De tudod, valójában aznap estére akartam visszatérni, amikor Danny meghalt, ahogy megígértem, és ehelyett egy évvel később jöttem, azért mert valami hibát ejtettem, miközben beütöttem a számokat a gépbe. Miután elhagytam az intézetet a kapun keresztül, sebesülten, Heinrich Kokoschka megtalálta azokat a számításokat. Észrevette a hibát amit ejtettem, és tudta hol talál meg engem, nem csak tegnap este, de aznap is, amikor Danny meghalt. Bizonyos értelemben azzal, hogy tavaly eljöttem megmenteni titeket attól a kocsitól, magammal hoztam Danny gyilkosát. Felelősnek érzem magam, bár Danny meghalt volna a balesetben mindenképp. Legalább te és Chris életben vagytok. Legalábbis most.
– Miért nem követett Kokoschka 1989-be, tegnap estére a házunkhoz? Tudta hogy megsebesültél, tehát könnyű préda vagy.
– De azt is tudta számítanék rá, hogy követ, és attól tartott, hogy fegyverem van és fel vagyok készülve a fogadására. Ezért 1988-ba ment, ahol nem számítottam rá, ahol megvolt az az előnye, hogy meglephet. Valamint Kokoschka azt is kitalálta valószínűleg, hogy ha 1988-ba követ engem és megöl ott az úton, akkor soha többé nem térnék vissza az intézetbe és nem ölhetném meg Penlovskit. Kétségkívül azt gondolta, hogy kifoghat rajtam és meg nem történtté teheti azokat a gyilkosságokat, és ezzel megmentheti a projektet. De persze nem tehetett így, mert akkor a saját múltját is megváltoztatta volna, ami lehetetlen. Penlovski és a többiek addigra már halottak voltak, és azok is maradnak. Ha Kokoschka jobban érti az időutazás törvényeit, tudhatta volna, hogy megölöm őt 1988-ban, amikor követett oda engem, mert mire arra az útra indult, hogy megbosszulja Penlovskit, már visszatértem az intézetbe aznap este épen és egészségesen.
– Mami, jól vagy? – kérdezte Chris.
– Gyártanak Algopyrint fél kilós tablettákban? – kérdezte Laura.
– Tudom, hogy sok ezt megemészteni – mondta Stefan. – De ez Heinrich Kokoschka. Vagy aki volt. Hatástalanította a robbanóanyagokat, amiket elhelyeztem. Miatta – és amiatt a szerencsétlen áramkimaradás miatt, ami megállította az időzítőt – az intézet még mindig áll, a kapu még mindig nyitva van, és Gestapo-ügynökök igyekeznek megtalálni minket, a saját időnkben – hogy megöljenek.
– Miért? – kérdezte Laura.
– Hogy bosszút álljanak – válaszolta Chris. – Negyvenöt éven keresztülhatolnak, csakhogy bosszúból megöljenek? – kérdezte Laura. – Ennél biztosan többről van szó.
– Így igaz – mondta Stefan. – Azért akarnak megölni bennünket, mert azt gondolják, hogy mi vagyunk az egyetlenek, akik megtalálhatják a módját annak, hogy becsukjuk a kaput, mielőtt megnyerik a háborút és megváltoztatják a jövőjüket. És ez a feltételezésük igaz.
– Hogyhogy? – kérdezte Laura meghökkenve. – Hogyan rombolhatnánk le az intézetet negyvenöt évvel ezelőtt?
– Még nem tudom biztosan – válaszolta Stefan. – De gondolkodom rajta.
Laura újabb kérdéseket tett fel, de Stefan a fejét rázta. Kimerült és hamarosan ismét mély álomba merült.

Chris elfogyasztott egy mogyoróvajas szendvicsből álló kései ebédet, melyet a szupermarketben vásárolt hozzávalókból készített. Laurának nem volt étvágya.
Látta, hogy Stefan legalább néhány órán keresztül aludni fog, ezért lezuhanyozott. Utána jobban érezte magát, még a gyűrött ruhájában is.
Egész délután idétlen műsorok mentek a tévében: szappanoperák, játékshow-k és újabb szappanoperák, és volt, hogy Phil Donahue fel-alá rohangált a stúdióban, hogy felkeltse az ott ülők érdeklődését és szenvedélyét a transzvesztita fogorvos különös helyzete iránt.
Laura feltöltötte az Uzi tárát a töltényekkel, amelyeket délelőtt a fegyverboltban vett.
Odakint, ahogy telt a nap, az égen sötét felhők gyülekeztek, és lassan már kék része nem is maradt az égboltnak. A lopott Buick mellett álló legyezőpálmák mintha összébb húzták volna a leveleiket, tudván, hogy vihar közeledik.
Laura leült az egyik székre, lábát az ágy szélére tette, becsukta a szemét és szunyókált egy darabig. Rossz álomból ébredt, melyben egyszer csak azt fedezte fel, hogy homokból van és rohamosan omlik széjjel egy zivatarban. Chris a másik székben aludt, és Stefan még mindig halkan horkolgatott az ágyban.
Kint esni kezdett, és az esőcseppek kísértetiesen kopogtak a motel tetején, megfodrozták a parkolóban képződött pocsolyák vizét, melynek olyan hangja volt, mintha forró olaj rotyogna, bár hűvös volt. Tipikus dél-kaliforniai vihar volt, tropikusan intenzív és kitartó, de mennydörgés és villám nem kísérte. Előfordult, hogy égi tűzijáték is társult az esőhöz a világnak ezen a részén, de ritkábban, mint máshol. Laura most különösen hálás volt ezért a klímabéli adottságnak, mert ha dörgés és villámlás is kíséri az esőt, nem tudta volna, hogy az természetes velejárója a viharnak, vagy a Gestapo-ügynökök érkezését jelzi egy másik korból.
Chris negyed hatkor ébredt, Stefan Krieger pedig öt perccel később. Mindketten éhesek voltak, és amellett hogy étvágya volt, Stefan más jeleit is mutatta felépülésének. A szemei eddig véreresek és vizenyősek voltak, most pedig tiszták. A jó kezével fel tudta emelni magát az ágyban. Bal keze, ami szinte teljesen béna volt és használhatatlan, most megtelt élettel, és Stefan ki tudta nyújtani, sőt az ujjait is be tudta húzni, és erőtlenül bár, de ökölbe szorítani a kezét.
Vacsora helyett Laura választ akart a kérdéseire, de olyan élete volt, amely során azt is megtanulta sok máson kívül, hogy türelmes legyen. Mikor bejelentkeztek a motelbe, nem sokkal délelőtt tizenegy óra után, Laura látott egy kínai éttermet az utca túloldalán. Ezért most, bár nem szívesen hagyta magára Stefant és Christ, kiment az esőbe, hogy hozzon egy kis ennivalót.
Magával vitte a 38-ast a kabátja alatt, az Uzit pedig az ágyon hagyta Stefan mellett. Bár a gépfegyver túl nagy és erős volt ahhoz, hogy Chris használni tudja, Stefan talán képes lenne az ágytámlának támaszkodni és lőni a jobb kezével, bár a fegyver visszarúgó ereje biztosan felsértené a sebét.
Mikor esőtől lucskosan visszatért, a kartondobozokat az ágyra tették, kivéve a két tojáslevest, amit Laura Stefannak hozott, és ezért azokat a férfihoz közel, az éjjeliszekrényre tette. Mikor belépett a fűszerillatú étterembe, Laurának is megjött az étvágya, és persze túl sok ételt rendelt: citromos csirkét, narancsos marhát, feketeborsos rákocskákat, moo goo gai serpenyőst, moo shu sertést és két adag rizst.
Míg Laura és Chris végigkóstolgatták az ételeket egy-egy műanyag villával, és leöblítették a finom falatokat a kólával, amit Laura a motel üdítőautomatájából vett, Stefan a levesét iszogatta. Stefan először azt gondolta, hogy nem tudna lenyelni szilárdabb ételt, de miután befejezte a levest, óvatosan elkezdte enni a moo goo gai serpenyőst és a citromos csirkét.
Laura kérésére Stefan magáról mesélt, míg ettek. 1909-ben, a Harz-hegységben lévő Gittelde nevű német városban született, ami azt jelenti, hogy harmincöt éves volt. (Nos – mondta Chris –, másrészről viszont, ha azt a negyvenöt évet is számolod, amit átugrottál, mikor '44-ből '89-be utaztál, akkor valójában nyolcvanéves vagy. – Chris nevetett a saját humorán. – Haver, nagyon jól nézel ki a nyolcvan évedhez képest.)
Miután a család Münchenbe költözött az első világháborút követően, Stefan apja, Franz Krieger az elsők között volt Hitler támogatói sorában 1919-ben, a Német Munkáspárt tagjaként, attól a héttől kezdve, hogy Hitler elkezdte politikai pályafutását. Sőt dolgozott Hitlerrel és Anton Drexlerrel azon, hogy megírják a nyilatkozatot, amivel ez a csoportosulás, egy alapjában véve vitatkozó csoportosulás, végül igazi politikai párttá vált, és később ők lettek a Nemzeti Szocialista Párt.
– A Hitlert követő ifjak csoportjában az első tagok egyike voltam 1926-ban, tizenhét éves koromban – mondta Stefan. – Kevesebb mint egy évvel később csatlakoztam a Sturmabteilunghoz vagy más néven az SA-hoz, a barna ingesekhez, akik a párt biztonságáért feleltek, és szinte olyanok voltak, mint egy magánhadsereg. 1928-ra azonban a Schutzstaffel tagja lettem.
– Az SS! – szólt Chris ugyanolyan szörnyülködő, de egyúttal valami különös vonzódással a hangjában, mint ahogy a vámpírokról vagy a farkasemberekről beszélt volna. – Az SS tagja voltál? Fekete egyenruhád volt az ezüst halálfejjel, és tőrt viseltél?
– Nem vagyok rá büszke – mondta Stefan Krieger. – Persze abban az időben büszke voltam rá. Bolond voltam. Az apám is bolond volt. Az SS eleinte egy kis csapat volt, az elitizmus krémje, és az volt a célunk, hogy megvédjük a Führert, akár az életünk árán is. Mindannyian tizennyolc és huszonkét év közöttiek voltunk, fiatalok, tudatlanok és forrófejűek. Saját magam védelmében annyit azért mondanom kell, hogy én nem voltam különösen forrófejű, és nem voltam olyan elhivatott sem, mint a többiek körülöttem. Tettem, amit apám várt tőlem, de a tudatlanságom miatt, be kell valljam, többet tettem, mint ami a dolgom lett volna.
A szél az ablaknak verte az esőt, melynek cseppjei hangosan csapódtak és gurultak végig az ágy melletti falon lévő eresz belsejében.
Mióta fölébredt álmából, Stefan egészségesebbnek látszott, és még jobban felerősödött a forró levestől. De most hogy felidézte a gyűlölet és halál katlanában telt fiatal éveit, újra elsápadt, és a szemei mintha egyre sötétebbekké váltak volna a szemöldöke alatt.
– Soha nem hagytam el az SS-t, mert az egy olyan sokak által áhított poszt volt, és nem volt mód arra, hogy kilépjek anélkül, hogy gyanút ne keltenék, hogy esetleg elvesztettem a hitemet nagyra becsült vezetőnkben. De évről évre, hónapról hónapra, aztán napról napra egyre jobban undorított, amit láttam, az őrültség, a gyilkosság, az erőszak.
Sem a feketeborsos rákocskáknak, sem a citromos csirkének nem volt már olyan jó íze, és Laura szája annyira kiszáradt, hogy a rizs a szájpadlásához ragadt. Félretolta az ételt és belekortyolt a kólába.
– De ha soha nem hagytad el az SS-t... mikor jártál főiskolára, mikor kerültél kapcsolatba a tudományos kutatásokkal?
– Oh – mondta Stefan – én nem mint kutató voltam az intézetben. Nincsen egyetemi végzettségem. Eltekintve attól... hogy két évig intenzív angol nyelvi képzésben részesültem és próbáltam elfogadható amerikai kiejtéssel beszélni. Részese voltam egy olyan projektnek, amely titkos ügynökök százait küldte Angliába és az Egyesült Államokba. De nekem valahogy mindig megmaradt az akcentusom, ezért soha nem küldtek a tengerentúlra; mindemellett pedig, mivel az apám kezdetektől fogva támogatta Hitlert, úgy érezték megbízható vagyok, ezért találtak más módot arra, hogyan használjanak. Különleges beosztásom volt a Führer titkárságának tagjaként, ahol olyan feladatokat kaptam, mint például a civakodó kormányfrakciók közötti kapcsolatteremtés. Kitűnő beosztás volt ez ahhoz, hogy hasznos információkat szerezzek az angoloknak, amit meg is tettem 1938-tól kezdve.
– Kém voltál? – kérdezte Chris izgatottan.
– Valami olyasmi. Meg kellett tennem azt a keveset, amit tudtam, hogy a Birodalom megbukjon, és valahogy jóvá tegyem azt, hogy valaha része voltam e szörnyűségeknek. Vezekelnem kellett, bár a vezeklés lehetetlennek tűnt. És akkor, 1943 őszén, amikor Penlovski sikereket kezdett elérni az időkapujával, állatokat küldve isten tudja hová és visszahozva őket, megfigyelőnek neveztek ki az intézetbe, mint a Führer személyes képviselőjét. Valamint a kísérleti nyúl is én voltam, az első ember akit elküldték a jövőbe. Tudjátok, mikor készen álltak, hogy egy embert küldjenek el előre az időben, nem akarták Penlovski, Januskaya, Helmut Wolkaw, Mitter vagy Shenck életét kockáztatni, vagy más tudósét, akiknek az elvesztése nehezítené a projekt előrehaladását. Senki nem tudta, hogy egy ember visszajöhet-e ugyanolyan biztosan, mint egy állat, vagy hogy ha visszajön, épen és egészségben ér-e vissza.
Chris komolyan bólintott.
– Igen, az időutazás lehetett volna fájdalmas vagy okozhatott volna elmeháborodást vagy ilyesmit. Ki tudhatta?
Tényleg, ki tudhatta? gondolta Laura.
Stefan így szólt:
– Azt is akarták, hogy akárkit küldenek is el, az legyen megbízható és képes legyen a misszióját titokban tartani. Én voltam az ideális választás.
– Mint SS-tiszt, kém és az első időutazó – mondta Chris. – Hú, micsoda élet!
– Isten adja, hogy neked kevésbé eseménydús életed legyen – mondta Stefan Krieger.
Aztán Laurára nézett, egyenesebben, mint eddig. Szemei gyönyörű, tiszta kék színűek voltak, bár egy megkínzott lélekről árulkodtak.
– Laura... mit gondolsz most a védelmeződről? Nem egy angyal, hanem Hitler egy segítője, egy SS-gengszter.
– Nem vagy gengszter – válaszolta Laura. – Az apád, az idő és a társadalom amiben éltél, talán megpróbált gengsztert csinálni belőled, de volt valami benned, amire nem tudtak hatással lenni. Nem vagy gengszter, Stefan Krieger. Soha. Te nem.
– De angyal sem – mondta Stefan. – Távol sem vagyok angyal, Laura. Mikor majd meghalok, és ő, aki az ítélőszékben ül, megszámolja a lelkemen száradó bűnöket, megkapom a pokol egy kis szegletét.
Ahogy az eső dobolt az ablakon, olyan volt, mintha az idő folyna el, értékes percek milliói, órák, napok és évek folytak keresztül az ereszeken és a csatornákon a semmibe.

Laura miután összeszedte a maradék ételeket, és a motel mögötti szeméttárolóba dobta, és miután vett újabb három doboz kólát az automatából, mindegyiküknek egyet, végre feltette a kérdést a védelmezőjének, amit azóta fel akart tenni, mióta a férfi magához tért a kómából.
– Miért? Miért engem választottál, miért az én életemet figyelted és miért nekem akartál segíteni, az én életemet megmenteni néhanapján? Az isten szerelmére, hogy függ össze az én sorsom a nácikkal, az időutazókkal, a világ sorsának alakulásával?
Harmadik útján, elmondása szerint, Stefan Kaliforniába utazott, 1984-be. Kaliforniába, mert a két előző útja – két hét 1954-be és két hét 1964-be – megmutatták neki, hogy Kalifornia, mint a legelőrehaladottabb nemzet a Földön, talán a jövő kulturális és tudományos központja lesz. Ezerkilencszáznyolcvannégy, mert az kerek negyven évre volt a saját idejétől. Akkorra már nem ő volt az egyetlen ember, aki átment a kapun; négy másik férfi is elkezdett utazni, amint bebizonyosodott, hogy az utazás biztonságos. Ezen a harmadik útján Stefan még mindig a jövőt vizsgálta, és azt tanulmányozta részletekbe menően, hogy mi történt a világgal a háború alatt és után. Azt is kutatta, hogy az elkövetkező negyven évnek melyek azok a tudományos fejlesztései, amelyeket a legvalószínűbb, hogy visszavisznek '44-be, Berlinbe, hogy Hitler megnyerhesse a háborút, nem azért mert segíteni szándékozott a tervezésben, hanem mert remélte, hogy szabotálhatja az akciót. Kutatásai részeként újságot olvasott, tévét nézett és járkált az amerikai társadalomban, hogy valamit megérezzen a késő huszadik századból.
Stefan, párnáinak dőlve, felidézte ezt a harmadik útját, de nem olyan komor hangon beszélt most, mint ahogy '44-ig tartó életéről, hanem valami egészen másmilyenen:
– Nem tudjátok elképzelni milyen volt nekem életemben először Los Angeles utcáin sétálni. Ha ezer évet utaztam volna előre a jövőbe, nem negyvenet, akkor sem lehetett volna csodálatosabb. Az autók! Mindenhol autók – és oly sok közülük német, ami azt jelezte, hogy megbocsátották nekünk a háborút, elfogadták az új Németországot, és ez meghatott.
– Nekünk is Mercedesünk van – mondta Chris. – Klassz, de én jobban szeretem a dzsipet.
– Az autók – folytatta Stefan –, a stílusok, a lenyűgöző előrehaladás mindenütt: digitális karórák, számítógépek otthon, videomagnók, hogy az ember a saját nappalijában mozizhasson. Miután már öt napja ott voltam, még akkor is egy kellemesen sokkos állapotban voltam, és minden reggel vártam az új csodákat. A hatodik napon, ahogy elhaladtam a Westwood könyváruház előtt, láttam, hogy rengeteg ember áll sorba egy új regényért, amit a szerző dedikál. Bementem és körülnéztem, hogy lássam, miféle könyv az, ami ennyire népszerű, hogy jobban megértsem az amerikai társadalmat. És ott voltál te, Laura, egy asztal mögött, amire a harmadik regényed példányai voltak tornyozva, az első igazi sikerkönyved, a Szélek.
Laura előrehajolt, mintha az értetlenség húzóereje kényszerítette volna a szék szélére.
– Szélek? De hát én soha nem írtam ilyen című könyvet.
Megint Chris értette a helyzetet.
– Ez egy olyan könyv volt, amit abban az életedben írtál, amit éltél volna, ha Mr. Krieger nem avatkozik bele.
– Huszonkilenc éves voltál, mikor először láttalak e dedikálás közben a Westwoodban – folytatta Stefan. – Tolókocsiban voltál, mert a lábaid kacskák voltak, használhatatlanok. A bal karod is félig béna volt.
– Rokkant? – kérdezte Chris. – A mami rokkant volt?
Laura most már szó szerint a szék szélén ült, mert amit a védelmezője mondott, egyszerűen túl hihetetlennek tűnt ahhoz, hogy elhiggye, bár érezte mégis, hogy igaz minden. Lelke mélyén, mélyebben, mint ahol az ösztönök laknak, valahogy érezte, ahogy a tolószékben ül, mindez valóság, a lábai használhatatlanok és bénák; talán amit érzett, az a megváltoztatott sorsának visszhangja volt.
– Születésed óta béna voltál – mondta Stefan.
– Miért?
– Ezt csak sokkal később tudtam meg, miután beleástam magam az életed tanulmányozásába. Az orvos, aki világra segített 1955-ben Denverben, Colorado államban – Markwellnek hívták –, alkoholista volt. De különben is nehéz szüléssel jöttél világra.
– Az anyám meghalt szülés közben.
– Igen, abban a valóságban is meghalt. De abban a valóságban Markwell elrontott valamit a világrajöveteled közben, és gerincsérülést szenvedtél, ami egy életre nyomorékká tett.
Laurát kirázta a hideg. Mintha csak bizonyítani akarná magának, hogy valóban megmenekült az élettől, amit a sors neki szánt, felállt és az ablakhoz sétált, a lábait használva, az egészséges és áldottan hasznos lábait.
Stefan így szólt Chrishez:
– Azon a napon, amikor megláttam őt a tolókocsiban, az anyukád annyira szép volt. Olyan nagyon szép. Az arca természetesen olyan volt, mint most. De nem csak az arca tette széppé. Bátorság sugárzott belőle, és nagyon jókedvű volt, a bénasága ellenére is. Minden ember, aki hozzá jött, kezében a Szélekkel, nem csak autogramot kapott, hanem egy mosolyt is. Annak ellenére, hogy tolókocsihoz volt láncolva, az anyukád mókás volt és könnyed. Távolról néztem őt, és el voltam bűvölve és meg voltam hatva annyira, mint még soha életemben.
– A mami nagyszerű – mondta Chris. – Semmi sem rettenti meg.
– A mamidat minden megrémíti – szólt Laura. – Ez az egész őrült párbeszéd halálra rémíti a mamidat.
– Soha nem futamodtál meg semmitől – mondta Chris, az anyja felé fordulva.
A fiú elvörösödött; az ő korában egy gyereknek higgadtnak kellett volna maradnia, amikor elkezd azon töprengeni, hogy vajon nem összehasonlíthatatlanul bölcsebb-e, mint az anyja. Egy hétköznapi kapcsolatban a csodálat ilyen fokú kimutatása az ember anyja iránt ritkán történik meg ennyire közvetlenül a gyerek negyvenéves születésnapja előtt vagy az anya halála előtt, akármelyik is következik be előbb.
– Talán félsz, de soha nem mutatod.
Laura korán megtanulta, hogy aki fél, az könnyű célpontja a támadásoknak.
– Vettem egy példányt a Szélekből aznap – mondta Stefan –, és magammal vittem a szállodába, ahol laktam. Egész este olvastam, és olyan szép volt, hogy helyenként könnyeztem... és olyan mókás máskor, hogy könnyesre nevettem magam. Másnap megvettem a két előzőleg megjelent könyvedet, az Ezüstzárat és az Éjszaka mezőit, amelyek ugyanolyan finomak és meghatóak voltak, mint az a könyv, ami híressé tett téged, a Szélek.
Furcsa volt Laurának hallani, ahogy valaki elismerően szól olyan könyvekről, amiket ebben az életben soha sem írt meg. De a könyvek története kevésbé érdekelte, mint a válasz, amit az éppen most eszébe ötlő nagyon fontos kérdésre kapni remélt.
– Ebben a másik életben, 1984-ben... férjnél voltam?
– Nem.
– De találkoztam Dannyvel és...
– Nem. Soha nem találkoztál Dannyvel. És soha nem mentél férjhez.
– És én soha nem születtem meg – szólt Chris.
Stefan folytatta:
– Mindezek a dolgok azért történtek meg, mert én visszamentem Denverbe, 1955-be, és megakadályoztam dr. Markwellt, hogy bemenjen a kórházba és a világra segítsen. Az orvos, aki átvette Markwell helyét, nem tudta megmenteni anyád életét, de te épen és egészségesen születhettél meg. És ettől a pillanattól kezdve minden megváltozott az életedben. A múltadat változtattam meg, igen, de a te múltad az én jövőm, ezért rugalmas. És istennek hála, hogy így működik az időutazás, mert különben nem lettem volna képes megmenteni téged egy tolókocsihoz kötött élettől.
A szél erősen fújt odakint, és újabb adag esőcsepp zúdult az ablaknak, aminél Laura állt.
Ismét elöntötte az érzés, hogy a szoba, amiben állt, a föld, amire e motel épült és az univerzum, amivel együtt forgott, olyan megfoghatatlanok, mint a füst, ami bármikor elillanhat.
– Azután figyeltem az életedet – mondta Stefan. – 1944 januárjának közepétől március közepéig több mint harminc utat tettem, hogy lássam, hogyan boldogulsz. A negyedik úton ezek közül, amikor 1964-be mentem, felfedeztem, hogy már egy éve halott vagy, te is és az apád is, mert megölt benneteket az a narkós, aki az üzletetekbe betört. Ezért visszautaztam 1963-ba és megöltem őt, mielőtt ő megölhetett volna titeket.
– Narkós? – kérdezte Chris megdöbbenve.
– Majd később mesélek róla, édesem.
Stefan mondta tovább:
– És addig az éjszakáig, amikor Kokoschka megjelent azon a hegyi úton, azt hiszem, elég sikeres voltam abban, hogy az életedet könnyebbé és jobbá tegyem. A beavatkozásaim azonban nem fosztottak meg téged a művészetedtől és a könyveid sikereitől, amelyek ugyanolyan szépek voltak, mint azok, amelyeket abban a másik életedben írtál. Más könyvek voltak ezek, de nem kevésbé jók, és ugyanolyan hangnemben íródtak, mint a másik életedbéliek.
Laura remegő térddel visszatért a székéhez.
– De miért? Miért bajlódtál annyit, hogy javíts az életemen?
Stefan Krieger először Chrisre nézett, majd aztán Laurára, és behunyta a szemét, amikor beszélni kezdett:
– Miután láttalak abban a tolószékben, ahogy dedikálsz, és miután elolvastam a könyveidet, beléd szerettem... halálosan beléd szerettem.
Chris összekuporodott a székében, és láthatóan zavarban volt, hogy ilyen érzelmek kifejezésének fültanúja, főleg, hogy ezen érzelmek tárgya a saját anyja.
– A szellemed még szebb volt, mint az arcod – mondta Stefan lágyan. A szeme még mindig csukva volt. – Szerelembe estem a nagyszerű bátorságoddal, talán mert igazi bátorságot soha nem láttam az én peckesen lépkedő, egyenruhás fanatikusokból álló világomban. A nép nevében követtek el atrocitásokat, és bátorságnak nevezték azokat. Készek voltak meghalni egy elcsavarodott, totalitárius ideáért, és bátorságnak hívták ezt, amikor nem volt más, mint igazi hülyeség, őrültség. És én beleszerettem a méltóságodba, mivel nekem nem volt, sem önbecsülésem, ami belőled úgy sugárzott. Szerelembe estem a részvéttel, amely úgy áradt a könyveidből, mert az én világomban kevés példát láttam erre. Beléd szerettem, Laura, és rájöttem, hogy bármit megtennék, amit minden más férfi is megtenne azért, akit szeret, ha isteni hatalommal rendelkeznének: a tőlem telhető módon igyekeztelek megóvni minden rossztól, amit a sors neked szánt.
Stefan végre kinyitotta a szemét. Gyönyörű kék volt. És elkínzott.
Laura kimondhatatlanul hálás volt neki. Nem szerette viszont, hiszen alig ismerte őt. De ahogy a szerelme mélységéről beszélt, a szenvedélyről, ami arra kényszerítette, hogy átalakítsa a sorsát, és amely miatt hatalmas időhullámokon át utazott, hogy vele legyen, a férfi bizonyos fokig újra életre keltette azt a varázslatos aurát, amiben annak idején látta őt. Ismét életfölöttinek látszott, félistennek, ha nem istennek, felemelkedve a halandók közül, az iránta érzett elkötelezettség ereje által.

Ezen az éjszakán Chris egy ágyban aludt a nyikorgó rugójú ágyban Stefan Kriegerrel. Laura az egyik székben próbált aludni, lábát a másik székre téve.
Az eső szakadatlanul esett, álmosító ritmusokat dobolva az ablakon, és Chris hamarosan el is aludt. Laura hallotta, ahogy halkan szuszog.
Miután vagy egy órát ült a sötétben, Laura csöndesen megkérdezte:
– Alszol?
– Nem – válaszolta azonnal Stefan.
– Danny – mondta Laura. – Az én Dannymet...
– Igen?
– Miért nem...
– Miért nem utaztam vissza másodszor is 1988-ba arra az éjszakára és öltem meg Kokoschkát, mielőtt megölte Dannyt?
– Igen. Miért nem?
– Mert... tudod Kokoschka az 1944-es világból volt, tehát hogy megölte Dannyt és a saját halála is az én múltam része, amit nem tudok megváltoztatni. Ha megpróbáltam volna visszamenni '88-nak arra az éjszakájára, az este egy korábbi pontjára, hogy megállítsam Kokoschkát, mielőtt megöli Dannyt, abban a pillanatban visszarántódtam volna a kapun keresztül, vissza az intézetbe, anélkül, hogy bárhova mentem volna; a természet törvénye a paradoxonok ellen megakadályozott volna, hogy ezt megtegyem.
Laura hallgatott.
Stefan megkérdezte:
– Érted?
– Igen.
– Megérted?
– Soha nem fogom megérteni a halált.
– De... hiszel nekem?
– Igen, azt hiszem, igen.
– Laura, tudom mennyire szeretted Daniel Packardot. Ha megmenthettem volna, akár a saját életem árán, megtettem volna. Habozás nélkül.
– Hiszek neked – mondta Laura. – Mert nélküled soha nem is találkoztam volna Dannyvel.

– Az Angolna – mondta Laura.
– A sors harcol, hogy megvalósítsa, amit eltervezett – szólt Stefan a sötétben. – Amikor nyolcéves voltál, lelőttem a narkóst, megakadályoztam hogy megerőszakoljon és megöljön, de a sors elkerülhetetlenül egy újabb pedofilt sodort az utadba, aki potenciális gyilkos volt. Willy Sheeenert. Az Angolnát. De a sors azt is elhatározta, hogy író leszel, sikeres író, hogy ugyanazt fogod sugározni a könyveiddel az embereknek, tekintet nélkül arra, hogy én milyen változásokat idéztem elő az életedben. Ez egy jó elhatározás. Van benne valami rémisztő, de mégis megnyugtató abban, ahogy néhány erő próbálja visszaállítani a végzet eltörött mintázatát... majdnem úgy, mint ahogy jelentés van az univerzumban, valami, ami bár ragaszkodik a szenvedéseinkhez, akár hívhatunk Istennek is.
Egy ideig mindketten az esőt hallgatták és a szelet, ahogy tisztára söpri a kinti világot.
Laura szólalt meg aztán:
– De miért nem mentettél meg az Angolnától?
– Egy este a lakásában vártam...
– Jól elverted. Igen, tudtam, hogy te voltál.
– Megvertem és figyelmeztettem, hogy tartsa távol magát tőled. Azt is mondtam, hogy legközelebb megölöm.
– De a verés csak még elszántabbá tette, hogy megkaparintson engem. Miért nem ölted meg azonnal?
– Meg kellett volna. De... nem tudom. Talán olyan sok öldöklést láttam már és olyan sokban vettem már részt... hogy reméltem, ezúttal nincs szükség az ölésre.
Laura a férfi háborúban élő világára gondolt, a koncentrációs táborokra, a népirtásra, és meg tudta érteni, hogy Stefan miért akarta elkerülni a vérontást, annak ellenére, hogy Sheener aligha volt érdemes az életre.
– De mikor Sheener utánam jött Dockweilerékhez, miért nem voltál ott, hogy megállítsd?
– A következő alkalom, amikor megnéztem az életedet, akkor volt, amikor tizenhárom éves voltál, és miután már te magad megölted Sheenert, és túlélted, ezért úgy döntöttem nem megyek vissza, nem bánok el vele helyetted.
– Túléltem – mondta Laura. – De Nina Dockweiler nem. Talán ha nem jött volna haza és látja meg a vért és a hullát...
– Talán – mondta Stefan. – És talán nem. A végzet minden erejével harcolt, hogy visszaállítsa eredeti menetét. Lehet, hogy egyébként is meghalt volna. Nem tudtalak minden traumától megóvni, Laura. Tízezer útra lett volna szükségem az időn át, hogy így tegyek. És talán az ilyen fokú beavatkozás az életedbe nem is tett volna jót neked. Mindenféle nehézség nélkül az életedben talán nem lettél volna az a nő, akibe beleszerettem.
Csend lett. Laura az esőt és a szelet hallgatta. A szívdobogását hallgatta. Végül így szólt:
– Én nem vagyok szerelmes beléd.
– Megértem.
– Egy kicsit kellene.
– Még nem is ismersz igazán.
– Lehet, hogy soha nem foglak szeretni.
– Tudom.
– Mindannak ellenére, amit értem tettél. – Tudom. De ha túléljük ezt az egészet... nos, akkor még mindig van idő.
– Igen – mondta Laura. – Idő mindig van.

Hatodik fejezet

Az éjszakai kíséret

1.

1944. március 18-án, szombaton az intézet földszinti főlaboratóriumában Erich Klietmann SS Obersturmführer és három kiválóan kiképzett férfiból álló legénysége készen álltak arra, hogy a jövőbe induljanak, hogy kivégezzék Kriegert, a nőt és a fiút. Úgy öltöztek, mint 1989-ben a kaliforniai vezető állású tisztviselők: vékonycsíkos öltöny, Yves St. Laurent márkájú fehér ing, sötét nyakkendő, fekete, Bally márkájú cipő, fekete zokni és Ray Ban napszemüveg, ha az időjárás úgy kívánná; azt mondták nekik, hogy a jövőben ez a "menő öltözet", és bár Klietmann nem tudta mit jelent ez pontosan, tetszett neki a kifejezés. Ruháikat a jövőben vásárolta néhány intézeti munkatárs előző útjaik során; semmi, még az alsónadrágjuk sem volt rajtuk anakronisztikus.
Mind a négyen egy-egy Mark Cross márkájú aktatáskát is magukkal vittek, egy elegáns modellt, mely borjúbőrből készült és arany díszítés volt rajta. A táskákat is a jövőből hozták, csakúgy mint az átalakított Uzikat és a tartaléktöltényeket, amelyeket az utazók a táskájukban vittek magukkal.
Egy csapat intézeti kutató az USA-ban volt küldetésen abban az évben és abban a hónapban, amikor John Hinckley megpróbálta megölni Ronald Reagant. Amíg a támadásról készült filmet nézték a tévében, ezek a kutatók teljes mértékben le voltak nyűgözve az automata fegyverektől, amelyeket a titkosszolgálat ügynökei tartottak maguknál az aktatáskáikban. Az ügynökök elő tudták húzni, és lőpozícióba emelni ezeket a fegyvereket egy-két másodperc alatt. Az Uzi nemcsak egy automata fegyver volt, amelyet sok rendőrtiszt és a hadsereg használt 1989-ben, hanem az időutazó Schutzstaffel-kommandósok kedvenc fegyvere is.
Klietmann gyakorolt az Uzival. Olyan vonzalmat érzett a fegyver iránt, mint amilyet emberi lény iránt sohasem. Az egyetlen dolog, ami zavarta a puskában, az az volt, hogy Izraelben tervezték és zsidó fegyverkészítők gyártották. Másrészről viszont néhány napon belül az intézet új vezetősége valószínűleg elfogadja a fegyver integrálását az 1944-es világba, és az ezekkel a puskákkal felszerelt német katonák könnyebben le tudják majd győzni az alsóbbrendű hordát, akik a Führer megtámadására törekednének.
Klietmann a kapu programozófelületén lévő órára nézett, és látta, hogy hét perc eltelt azóta, hogy a kutatócsoport elindult Kaliforniába, 1989. február 15-re. Azért mentek oda, hogy hivatalos feljegyzéseket keressenek – leginkább újságcikkeket –, hogy kiderítsék, vajon a rendőrségnek sikerült-e megtalálnia Kriegert, a nőt és a fiút, s kikérdezni a Big Bear-béli és a San Bernardino-i lövöldözésről, a lövöldözést követő hónapban. Aztán visszatérnek '44-be és megmondják Klietmannak a napot, az időt és a helyet, ahol Kriegert és a nőt megtalálják. Mivel minden időutazó pontosan tizenegy perc múlva tért vissza az induláshoz képest, tekintet nélkül arra, hogy mennyi időt töltött a jövőben, Klietmannak és csapatának már csak négy percet kell várnia.

2.

1989. január 12-én, csütörtökön volt Laura harmincnegyedik születésnapja, és ezt a napot is ugyanebben a szobában töltötték a Boldogság Kék Madara Motelben. Stefannak még egy pihenőnapra volt szüksége, hogy visszanyerje az erejét és a penicillin kifejthesse jótékony hatását. Gondolkodási időre is szüksége volt; egy tervet kellett kitalálnia arra, hogyan rombolják le az intézetet, és ez a probléma elég bonyolult volt ahhoz, hogy még hosszú órákig koncentrálnia kelljen a megoldására.
Az eső elállt, de az ég még mindig szürke volt, és felhős. Az időjárás-előrejelzés újabb vihart ígért.
Megnézték a helyi tévé ötórás híreit, és láttak egy beszámolót Lauráról, Chrisről és a titokzatos sebesültről, akit dr. Brenkshaw-hoz vittek. A rendőrség még mindig kereste Laurát, és a legkézenfekvőbb gondolata az lehetett bárkinek a történetről, hogy a drogkereskedők, akik megölték a férjét, most az ő és a fia nyomában vannak vagy azért, mert attól féltek, hogy végül Laura azonosítja őket, vagy mert valamilyen módon Laura is belebonyolódott a kábítószer-kereskedelembe.
– Az én mamim egy drogkereskedő? – szólt Chris, mélyen felháborodva ezen a burkolt célzáson. – Micsoda pancserek!
Bár nem találtak holttestet sem Big Bearben, sem San Bernardinóban, mégis tettek egy szenzációs felfedezést, ami garantálta a média folyamatos figyelmét. A riporterek megtudták, hogy jelentős mennyiségű vért találtak mindkét helyen – és hogy egy férfi sebesült fejét is megtalálták a Brenkshaw-ház mögötti kis utcában, két szemeteskuka között.
Laura emlékezett, hogy mikor belépett Brenkshaw kertjének kapuján, meglátta a második meglepett fegyverest, és hogy tüzet nyitott rá az Uzival. A lövés a fején és a torkán érte, és már akkor gondolta, hogy a lövéssorozat esetleg lefejezhette a férfit.
– A túlélő SS-tisztek megnyomták a hazahívó gombot a halott férfi övén – mondta Stefan –, és hazaküldték a testet.
– De a fejét miért nem? – kérdezte Laura émelyegve a témától, de túl kíváncsian ahhoz, hogy ne tegye fel a kérdést.
– Bizonyára elgurult a testtől, a kukák közé – válaszolta Stefan –, és nem találták meg az alatt a pár másodperc alatt, ami rendelkezésükre állt a keresésre. Ha meglelték volna, a testre helyezhették volna, és a karjait a fej köré. Minden, amit egy időutazó visel, vagy amit fog, vele megy az útjaira. De a közeledő szirénákat hallva és a sötétség miatt... nem volt idejük, hogy megkeressék a fejet.
Chris, aki akár mulathatott volna e bizarr bonyodalmakon, a székében ült, lábát maga alá húzta, és hallgatott. Talán az összeroncsolt emberfej szörnyű képe a halál jelenlétét valóságosabbá tette, mint amikor lőttek rá.
Laura megölelte Christ, és kedvesen nyugtatgatta, hogy együtt kijutnak ebből az egészből, épen és egészségesen. Az ölelés azonban legalább annyira kellett megnyugtatásul neki, mint a fiúnak, és a bátorító beszéd, amit mondott, némiképp hamisnak hangozhatott, hiszen maga sem volt teljes mértékig bizonyos benne, hogy győzedelmeskedni fognak.
Ebédre és vacsorára a szemközti kínai étteremből hozott ennivalót. Az előző este egyik éttermi alkalmazott sem ismerte fel sem mint híres írót, sem mint a menekülőt, ezért meglehetősen biztonságban érezte ott magát. Őrültségnek tűnt máshová mennie és megkockáztatnia, hogy valaki felismeri.
A vacsora befejezése után, amíg Laura összeszedte a papírdobozokat, Chris elővett két csokoládés fánkot, melyeket két sárga gyertyával együtt Ralph szupermarketjében vásárolt tegnap reggel, és mostanáig eldugta. Ünnepélyesen kihozta őket a fürdőszobából, ahol a titokban beléjük szúrt gyertyákat meggyújtotta, és a két láng aranyfénye visszatükröződött szembogarában. Nevetett, amikor látta, hogy meglepte az anyját és örömet szerzett neki. Sőt Laurának vissza kellett nyelnie a könnyeit. Meghatódott, hogy fiának még a rettegés és a veszély közepette is eszébe jutott az ő születésnapja, és meg akarta lepni; Laura úgy gondolta ez az anya-fiú kapcsolat lényege.
Mindhárman eszegettek a fánkokból. És a kínai étteremben is járt öt ajándéksütemény az elhozott ételhez.
Stefan, a párnáknak támaszkodva az ágyon, kinyitotta a süteményes dobozát.
– Bárcsak igaz lenne ez: "Békében fogsz élni és jómódban."
– Lehet még igaz – mondta Laura. Kinyitotta a saját süteményét és előhúzta a papírdarabot. – Nos, azt hiszem, nekem már elég jutott ebből, köszönöm: "A kaland szegődik társadul."
Mikor Chris kinyitotta a süteményét, abban nem volt papírdarab, nem volt jóslat.
Félelem hasított Laurába, mintha az üres süteményes doboz azt jelentette volna, hogy Chrisnek nincs jövője. Babonás butaság. De nem tudta elnyomni hirtelen támadt aggodalmát.
– Itt van – mondta aztán gyorsan, átadva Chrisnek a két maradék süteményt. – Az, hogy ebben nincs jóslás, csak azt jelenti, hogy két jóslást kapsz.
Chris kinyitotta az elsőt, elolvasta magában, nevetett, majd felolvasta a többieknek:
– "Híres és gazdag leszel!"
– Amikor majd felháborítóan gazdag leszel, támogatsz engem öreg napjaimban? – kérdezte Laura.
– Persze, mami. Nos... feltéve, ha továbbra is főzöl nekem, legfőképp a zöldséglevesedet.
– Az öreg mamidból is hasznot húzol, mi?
A Laura és Chris között folyó közjátékot nézve, Stefan mosolygott, és így szólt:
– Igazi kapitalista, ugye?
– Valószínűleg a parkettáját fogom csiszolni nyolcvanévesen – válaszolta Laura.
Chris kinyitotta a második süteményt.
– Apró örömökkel, könyvekkel, művészettel, zenével teli életed lesz!
Sem Chris, sem Stefan nem vette észre, hogy a két jóslás ellentmond egymásnak, kifejezetten kioltja egymást, és így bizonyos értelemben megerősíti az üres sütemény baljós üzenetét.
Hé, kezdesz megőrülni, Shane, de tényleg, gondolta magában Laura. Ezek a jóslatok valójában semmit nem jelentenek.

Órákkal később, miután lekapcsolták a lámpákat és Chris már aludt, Stefan beszélni kezdett Laurához a sötétségben.
– Megvan a terv.
– Hogy hogyan romboljuk le az intézetet?
– Igen. De elég bonyolult, és sok dologra lesz hozzá szükségünk. Nem tudom biztosan... de gyanítom, hogy ezek közül néhányat magánszemély nem vehet meg.
– Meg tudok szerezni mindent, amire szükséged van – mondta Laura magabiztosan. – Megvannak az összeköttetéseim. Mindent megszerzek.
– Elég sok pénzre lesz szükség.
– Az baj. Csupán negyven dollárom maradt, és nem mehetek a bankba, hogy pénzt vegyek ki, mert annak nyoma lenne.
– Igen. Az azonnal a nyakunkba hozná őket. Van valaki akiben megbízhatsz és aki bízik benned, aki adna neked sok pénzt és senkinek nem mondaná meg, hogy látott téged?
– Mindent tudsz rólam – mondta Laura –, tehát Thelma Ackersonról is tudsz. De istenem, nem akarom őt belerángatni ebbe. Ha bármi történne Thelmával...
– Meg lehet szervezni úgy, hogy ne jelentsen semmilyen veszélyt rá nézve – biztatta Stefan.
Odakint az ígért eső megérkezett, és szakadni kezdett.
Laura így szólt:
– Nem.
– De ő az egyetlen reményünk.
– Nem.
– Hogyan tudsz másképpen pénzhez jutni?
– Találunk más módot az intézet elpusztításához, amihez nincs annyi pénzre szükség.
– Ha kitalálunk új tervet, ha nem, pénzre akkor is szükségünk van. A negyven dollárod nem tart ki még egy napig sem. És nekem semmim sincs.
– Nem kockáztatom Thelmát – mondta Laura ellentmondást nem tűrően.
– Mint mondtam, kockázat nélkül megoldhatjuk, anélkül hogy...
– Nem.
– Akkor nincs esélyünk – mondta Stefan kiábrándultan.
Laura hallgatta az esőt, ami az elméjében a második világháborús bombázásokat idézte, és egy őrült tömeg kántálását.
Végül így szólt:
– De ha még meg is tudjuk szervezni úgy, hogy Thelma nem kerül veszélybe, mi van akkor, ha az SS figyeli őt? Biztosan tudják, hogy a legjobb barátom, az egyetlen igazi barátom. Tehát miért ne küldtek volna egy csapatot előre az időben, csak hogy figyeljék Thelmát, abban a reményben, hogy elvezeti őket hozzám?
– Mert ez egy szükségtelenül unalmas módja annak, hogy megtaláljanak minket – válaszolta Stefan. – Elég ha kutatócsoportokat küldenek a jövőbe, idén februárra, aztán márciusra, áprilisra, hónapról hónapra, hogy ellenőrizzék az újságokat, amíg rá nem jönnek, hogy hol bukkantunk fel először. Minden egyes ilyen út csak tizenegy percet vesz igénybe az ő idejükből, tehát gyorsan megvannak vele; és ez a módszer szinte biztosan eredményre vezet előbb vagy utóbb, mert az nem valószínű hogy egész életünkben bujkálni tudunk.
– Nos...
Stefan hosszan várt. Aztán így szólt:
– Olyanok vagytok, mint a testvérek. Ti ketten, Thelmával. És ha egy testvérhez nem fordulhatsz bármikor segítségért, akkor kihez, Laura?
– Ha tudjuk Thelma segítségét kérni anélkül, hogy veszélybe sodornánk őt... azt hiszem meg kell próbálnunk.
– Az első dolgunk lesz reggel – mondta Stefan. Egész este esett, és Laura álmában is, és ezekben az álmokban is hatalmas villámok és mennydörgések voltak. Rémülten ébredt fel, de a Santa Ana-i esős éjszakát nem zavarták meg ezek a ragyogó, zajos, a halált jelző égi tünemények. Meglehetősen csendes vihar volt, mennydörgés, villámlás és szél nélkül, de Laura tudta, ez nem lesz mindig így.

3.

A gépezet berregett és kattogott.
Erich Klietmann az órára nézett. Már csak három perc, és a kutatócsoport visszaér az intézetbe.
Két tudós, Penlovski, Januskaya és Wolkaw örökösei a programozófelületnél álltak, és a tárcsák és mérőeszközök milliárdjait tanulmányozták.
A szobában csak mesterséges fény volt, mert az ablakok el voltak sötétítve, nem csak azért, hogy ne adjanak jelet az ellenséges éjszakai bombázóknak, hanem biztonsági okokból voltak befalazva. A levegő áporodott volt.
A főlabor egyik sarkában állva, a kapuhoz közel, Klietmann hadnagy izgalommal nézett 1989-be tartó utazása elé, nem azért, mert a jövő csodákkal van tele, hanem mert e küldetés lehetőséget adott rá, hogy a Führert szolgálja olyan módon, ahogy keveseknek adatik meg. Ha sikerülne megölnie Kriegert, a nőt és a fiút, személyesen találkozhatna Hitlerrel, lehetősége lenne szemtől szembe látni e nagyszerű férfit, éreznie a keze érintését, és ezen az érintésen keresztül a hatalmat is érezné, a német állam, a nép, a történelem és a végzet végtelen hatalmát. A hadnagy tízszer, ezerszer kockára tette volna az életét, azért hogy a Führer figyelmét felhívja magára, hogy Hitler tudomást szerezzen róla, nem úgy, mint egy másik SS-tiszt, hanem mint Erich Klietmann, aki megmentette a Birodalmat a rosszindulatú sorstól, ami majdnem rá várt.
Klietmann nem volt egy árja ideál, és tisztában is volt fogyatékosságával. Az anyai nagyapja lengyel volt, egy undorító rabszolgakorcs, amiért is Klietmann csak háromnegyed részben volt német. Azonkívül pedig, bár a három másik nagyszüleje és a két szülője szőke, kék szemű volt, északi vonásokkal, Erichnek barna szeme, sötét haja volt, és inkább barbár nagyapja durvább vonásait örökölte. Gyűlölte, ahogy kinéz, és megjelenésének gyengéit azzal próbálta kompenzálni, hogy a legodaadóbb náci volt, a legbátrabb katona és Hitler leglelkesebb támogatója az egész Shutzstaffelben, ami nehéz volt, mert sokat kellett versengenie ezért a címért. Néha szinte kétségbeesetten küzdött a dicsőségért. De soha nem adta fel, és most itt volt a hősiesség lehetőségétől egy karnyújtásnyira.
Ő maga akarta megölni Kriegert, nemcsak azért, mert ezzel elnyerné a Führer megbecsülését, hanem, mert Krieger volt az ideális árja, szőke és kék szemű, minden vonása igazi északi, és ez dühítette Klietmannt, akinek a korcs gének terhe alatt kellett az elismerésért megküzdenie.
Most, alig két perccel azelőtt, hogy a kutatócsoport visszaér a kapun keresztül 1989-ből, Klietmann három beosztottjára nézett, mindannyiuk a kor vezető beosztású fiataljaihoz illő ruházatban, és egyszerre volt elérzékenyülten és nagyon büszke rájuk, annyira, hogy majdnem könny szökött a szemébe.
Mindannyian alulról jöttek. Félix Hubatsch Unterscharführer, Klietmann őrmestere és helyettese az egységben egy alkoholista asztalos és egy lompos nőszemély fia volt, akiket lenézett. Rudolph von Manstein Rottenführer egy szegény farmer fia volt, akinek bukásokkal teli életét szégyellte a fia, Martin Bracher Rottenführer pedig árva volt. Annak ellenére, hogy Németország négy különböző sarkából jöttek, a két tizedes, az őrmester és a hadnagy egy dologban egyformák voltak, és ez olyan közel hozta őket egymáshoz, mintha testvérek lennének: tudták, hogy egy férfi legigazabb, legmélyebb, legféltettebb kapcsolata nem a családjával van, hanem az állammal, az anyafölddel és a vezetőjükkel, aki az anyaföldet testesíti meg; az állam volt az egyetlen család, ami számított; ez az apró tudás kiemelte, és az eljövendő nemzetek feletti állam értékes atyjaivá tette őket.
Klietmann diszkréten megtörölgette a szeme sarkát a hüvelykujjával, elkenve a megjelent könnyeket, amelyet nem tudott visszafogni.
Egy percen belül visszatér a kutatócsoport.
A gépezet berregett és kattogott.

4.

Január 13-án, péntek délután négy órakor egy fehér dzsip kanyarodott be a motel esőáztatta parkolójába, egyenesen a hátsó szárnyhoz hajtott, és a Buick mellett leparkolt, amelyen egy Nissan rendszámtáblája volt. A kocsi úgy öt-hat éves lehetett. Az utasülés melletti ajtó be volt horpadva, és rozsdafoltok tarkították.
Laura a félig behúzott függönyök mögül az ablakból figyelte az autót. Egyik kezében az Uzit tartotta maga mellett.
A kocsi fényszórói kialudtak, ablaktörlői megálltak, és egy pillanattal később egy platinaszőke hajú nő szállt ki és sétált Lauráék épületszárnya felé. Hármat kopogott.
Chris az ajtó mögött állt, és az anyjára nézett. Laura bólintott. Chris kinyitotta az ajtót és így szólt:
– Szia, Thelma nagynéni. Hú, ez aztán a ronda paróka.
Thelma beljebb lépve és erősen megölelve a fiút, megszólalt:
– Nos, nagyon szépen köszönöm. És te mit szólnál, ha én azt mondanám neked, hogy feltűnően ronda orral születtél, de hát ezzel kell élned, míg nekem nem a parókámmal? Mi? Mit mondanál akkor?
Chris kacagott.
– Semmit. Mert tudom hogy aranyos orrom van.
– Aranyos orrod? Kölyök, neked akkora önbizalmad van, mint egy színésznek.
Thelma eleresztette Christ, Stefan Kriegerre pillantott, aki az egyik székben ült, a tévé közelében, aztán Laurához fordult.
– Shane, láttad a járgányt amivel idejöttem? Okos vagyok? Ahogy szálltam be a Mercedesembe, azt mondtam magamnak, Thelma – Thelmának hívom magam –, azt mondtam, Thelma, nem fog pokoli feltűnést kelteni a lerobbant szálloda előtt, ha beállítasz egy hatvanötezer dolláros autóval? Ezért aztán megpróbáltam a komornyik autóját elkérni, de tudod mije van? Egy Jaguárja. Beverly Hills egy külön világ, vagy mi? Így a kertész kocsiját kértem el. De itt vagyok, és mit szólsz az álruhámhoz?
Rikítószőke parókát viselt, melyen esőcseppek csillogtak, szarukeretes szemüveget és műfogsort, ami előreállt.
– Így sokkal jobban nézel ki – mondta Laura vigyorogva.
Thelma kivette a műfogsort.
– Figyelj, miután sikerült olyan járgányt szereznem, ami nem kelt feltűnést, rájöttem, hogy én magam keltek, hiszen ismert sztár vagyok meg minden. És mivel a média már felfigyelt rá, hogy te és én barátok vagyunk, és megpróbáltak néhány célzott kérdést feltenni rólad, a híres gépfegyveres írónőről, úgy döntöttem inkognitóban jövök.
Az ágyra dobta a retiküljét és a műfogsorát.
– Ez a felszerelés egy új karakterhez készült, egy éjszakai bárban való fellépésemhez, és nyolcszor már ki is próbáltam Vegasban. Igazi bukás volt. A közönség köpködött rám, Shane, behívatták a biztonságiakat, és le akartak tartóztatni, egyenesen megkérdőjelezték, hogy jogom van-e ugyanazon a bolygón élni, mint ők – oh, olyan durvák voltak, Shane, olyan...
Hirtelen elhallgatott a mondat közepén, és sírva fakadt. Laurához szaladt és megölelte őt.
– Oh, jézusom, Laura, úgy megijedtem, annyira megijedtem. Amikor hallottam a híreket San Bernardinóról, a gépfegyverekről, és ahogy a Big Bear-i házadat találták, azt hittem, hogy te... vagy talán Chris... annyira aggódtam...
Ugyanolyan szorosan ölelve Thelmát, mint ahogy Thelma őt, Laura így szólt:
– Majd mindent elmesélek, de a lényeg az, hogy mindannyian jól vagyunk, és úgy gondoljuk tudjuk a módját, hogyan kerülhetnénk ki a kelepcéből, amibe kerültünk.
– Miért nem telefonáltál, te bolond lotyó?
– Hívtalak.
– Csak ma reggel. Két nappal azután, hogy tele volt veled a sajtó. Majdnem megbolondultam.
– Sajnálom. Előbb kellett volna hívnom téged. Egyszerűen nem akartalak belekeverni ebbe az egészbe, ha nem muszáj.
Thelma elengedte őt.
– Elkerülhetetlenül, mélyen és reménytelenül bele vagyok keveredve, mert te benne vagy, te szerencsétlen.
Előhúzott egy papír zsebkendőt a szarvasbőr kabátja zsebéből, és megtörölte a szemét.
– Van még egy zsebkendőd? – kérdezte Laura. Thelma adott neki egyet, és mindketten kifújták az orrukat.
– Menekültünk, Thelma nagynéni – mondta Chris –, nehéz kapcsolatban maradni valakivel, ha az ember menekül.
Thelma mélyet sóhajtva így szólt:
– Szóval, Shane, hol tartod a levágottfej-gyűjteményedet? A fürdőszobában? Hallottam hogy egyet San Bernardinóban hagytál. Kínos. Ez egy új hobbid, vagy mindig is vonzódtál a minden fölösleges tartozéktól megszabadított emberi fejekhez?
– Szeretnélek bemutatni valakinek – mondta Laura. – Thelma Ackerson, ő Stefan Krieger.
– Örülök hogy találkoztunk – mondta Thelma.
– Megbocsát, ha nem állok fel – szólt Stefan –, még mindig gyógyulgatok.
– Ha ön megbocsátja a parókát, akkor én bármit – válaszolt Thelma, Laurához pedig így szólt:
– Ő az akire gondolok?
– Igen,
– A védelmeződ?
– Igen.
Thelma Stefanhoz lépett, és mindkét arcára egy hatalmas csókot nyomott.
– Fogalmam sincs honnan való ön, vagy ki az ördög maga, Stefan Krieger, de imádom önt, amiért annyiszor segített Laurának.
Hátralépett, és Chris mellé telepedett az ágy végébe.
– Shane, ez a fickó, aki itt van veled, nagyszerűen néz ki. Nézd meg micsoda kiállása van. Fogadok, hogy te taglóztad le annyira, hogy nem tudott menekülni. Pont úgy néz ki, amilyennek egy őrangyalnak lennie kell.
Stefan zavarban volt, de Thelma nem hagyta abba.
– Ön egy igazi kuriózum, Krieger. Mindent hallani akarok önről. De először itt a pénz, Shane, amit kértél.
Fogta a nagy retiküljét, és kivett belőle egy vastag kötegnyi százdollárost.
A pénzt vizsgálgatva Laura így szólt:
– Thelma, én négyezer dollárt kértem tőled. Ez legalább kétszer annyi.
– Tíz- vagy tizenkétezer, azt hiszem. – Thelma Chrisre kacsintott. – Ha a barátaim menekülnek, azt akarom, hogy első osztályon meneküljenek.

Thelma meghallgatta a történetet, és soha nem hitetlenkedett. Stefant meglepte a nyitottsága, de Thelma így szólt:
– Hé, ha egyszer McIlroyban laktál vagy Caswell Hallban, a világegyetem többé nem tartogat meglepetéseket számodra. Időutazók 1944-ből? Nagy ügy. McIlroyban tudtam volna önnek akkora nőt mutatni, mint egy dívány, aki rossz minőségű bútorszövetből készült ruhákat viselt, és akinek jó pénzt fizettek azért, hogy az árva gyerekeket úgy kezelje, mint a férgeket.
Thelmát nyilvánvalóan lenyűgözte Stefan eredete, megrémisztette és ámulatba ejtette a csapda, amiben voltak, de még ilyen körülmények között is Thelma Ackerson maradt, aki mindig a viccet keresi mindenben.
Hat órakor ismét betette a műfogsorát, és kiment az utcára, hogy mexikói ételt hozzon vacsorára.
– Ha a törvény elől menekül az ember, kell hogy legyen a gyomrában bab és amolyan keményfickókaja – mondta.
Esőnedves zacskókban tacost, enchiladast, két adag nachost, burritost és chimichangast hozott magával, mikor visszajött. Kirakosgatták az ételeket az ágy alsó felén, és Thelma meg Chris a felső részre ültek.
– Thelma – szólt Laura –, ez a mennyiségű étel tíz embernek elég.
– Nos, gondoltam, így jut a csótányoknak is. Ha nem lenne nekik is élelem, lehet hogy feldühödnének, kimennének és felborítanák a kertészem dzsipjét. Vannak csótányaitok itt, nemde? Úgy értem, végül is egy ilyen klassz hely olyan lenne csótányok nélkül, mint egy Beverly Hills-i szálloda három patkány nélkül.
Miközben ettek, Stefan felvázolta a tervet arról, hogyan zárhatnák be a kaput és rombolhatnák le az épületet. Thelma néha közbevágott szellemes beszólásokkal, de amikor Stefan a mondandója végére ért, elkomorodott.
– Ez iszonyú veszélyes, Stefan. Elég vakmerő ahhoz, hogy őrültségnek tartsam.
– Nincs más megoldás.
– Látom – mondta Thelma. – Szóval, mit tehetek én?
Egy maréknyi kukoricaszirommal a szájában Chris válaszolt:
– Azért van rád szükségünk, hogy megvedd a kompjutert, Thelma nagynéni.
– Egy IBM-et, a legjobb modellt, ugyanolyat, amilyen nekem van otthon, hogy tudjam hogyan kell a software-eket használni. Nincs időnk megtanulni egy másik gépet működtetni. Mindent leírtam neked. Akár én is megvehetném a pénzből, amit hoztál, de nem akarok túl sok helyen megjelenni; ha nem muszáj – tette hozzá Laura.
– És szükségünk van egy helyre, ahol meghúzhatjuk magunkat – mondta Stefan.
– Nem maradhatunk itt – vette át a szót Chris, élvezve, hogy ő is a társalgás része –, legalábbis, hogyha a számítógéppel fogunk ügyködni. A szobalány észrevenné, bármennyire igyekeznénk elrejteni, és biztosan beszélne róla, mert az furcsa, hogy akik egy ilyen helyen szállnak meg, azoknak ilyen gépük van.
Stefan szólt megint:
– Laura mondta, hogy önnek és a férjének van még egy házuk Palm Springsben.
– Van egy házunk Palm Springsben, egy villánk Montereyben, egy másik Vegasban, és az sem lepne meg, ha a mienk lenne – vagy legalábbis résztulajdonosai lennénk – a hawaii vulkánok. A férjem túl gazdag. Szóval válasszatok. Az én házaim a ti házaitok. Csak azt kérem, hogy a kocsi dísztárcsáit ne a törülközővel tisztítsátok meg, és ha muszáj dohányt rágnotok és a földre köpnötök, lehetőleg a sarokban tegyétek.
– Azt hiszem a Palm Springs-i ház ideális lenne – választott Laura. – Azt mondtad az meglehetősen szeparált.
– Hatalmas telken áll, rengeteg fa között, és a környéken csupa show-businessben dolgozó ember lakik, akik olyan elfoglaltak, hogy nem akarnak majd átugrani hozzátok teázni vagy kávézni. Senki nem fog titeket zavarni ott.
– Rendben – szólt Laura –, még pár apróság. Szükségünk van váltásruhára, kényelmes cipőre, néhány alapvető dologra. Csináltam egy listát a méretekkel és egyebekkel. És persze, ha ennek az egésznek vége van, visszaadom az összes pénzt, amit adtál nekem, és mindent amit a számítógépre és egyebekre költöttél.
– Persze hogy visszaadod, Shane. De negyven százalékos kamattal együtt. Hetente. Óránkénti kamatos kamattal. Plusz a gyereked. A fiad az enyém.
– A nagynéném egy véres kezű kapitalista – nevetett Chris.
– Ha az én gyerekem leszel, nem tehetsz ám ilyen szellemes megjegyzéseket, Christopher Robin. Vagy legalább nagyrabecsült kapitalista anyámnak kell szólítanod.
– Nagyrabecsült kapitalista anyám! – mondta Chris, és szalutált Thelmának.
Fél kilenckor Thelma indulni készült a bevásárlólistával, amit Laura összeírt neki, és a számítógép adataival.
– Holnap délután itt vagyok, amilyen korán csak tudok – mondta és megölelte Christ és Laurát. – Ugye biztonságban vagytok itt, Shane?
– Azt hiszem, igen. Ha rájöttek volna, hogy itt vagyunk, már előbb felbukkantak volna.
– Ne feledje, Thelma – szólt még Stefan –, hogy ők időutazók; amint felfedezték volna, hogy itt vagyunk, azonnal ideutazhattak volna a pillanatra, amikor megérkeztünk. Sőt várhattak volna már bennünket, amikor behajtottunk a motel parkolójába szerdán. A tény, hogy ilyen hosszan itt maradhattunk, anélkül hogy zargattak volna, szinte tökéletes bizonysága annak, hogy soha nem lesz nyilvános nyoma annak, hogy ez volt a rejtekhelyünk.
– Alig győzőm követni – mondta Thelma. – És még azt hittem, hogy egy nagyobb filmstúdió szerződése komplikált dolog.
Thelma elindult az esőbe és éjszakába, még mindig a parókában és a szarukeretes szemüvegben, de a műfogsorát a zsebébe tette, és elhajtott a kertésze kocsiján.
Laura, Chris és Stefan az ablakból nézték őt, és Stefan így szólt:
– Különleges személyiség.
– Nagyon – mondta Laura. – Remélem nem sodortam veszélybe.
– Ne aggódj, mami – szólt Chris. – Thelma nagynéni kemény legény. Mindig mondja is.

Ezen az estén kilenc órakor, nem sokkal Thelma távozása után Laura Anaheimbe hajtott Fat Jack boltjába. Már nem esett olyan intenzíven, de folyamatosan szemerkélt. A macskaköves út ezüstfeketén csillogott, és az ereszekből még mindig ömlött a víz, mely most éjszaka, az utcai lámpák gyenge fényében olyan volt, mintha olaj lenne. Köd is leszállt az éjre, és tejfehér párába burkolt mindent.
Laura nem szívesen hagyta Stefant a motelben. De nem lett volna bölcs dolog, hogy ilyen rossz állapotban túl sok időt töltsön a hideg, esős januári éjszakában. És különben sem tudna Laurának segíteni.
Bár Stefan a motelben maradt, Chris elkísérte az anyját, hogy ne legyenek távol egymástól arra az időre, amíg Laura megszerzi a fegyvereket. A fiú akkor is vele ment, amikor először jártak Fat Jack fegyverboltjában egy évvel ezelőtt, hogy megvegyék az illegálisan átalakított Uzikat, így a kövér férfi nem lesz meglepve, hogy Chris is vele van. Nem fog örülni, az igaz, mert Fat Jack nem szereti a gyerekeket, de meglepve sem lesz.
Miközben vezetett, Laura többször a visszapillantó tükörbe nézett, majd az oldalsó tükrökbe is, és figyelte a körülötte haladó autósokat, ami új értelmet adott a defenzív vezetésnek. Figyelnie kellett, hogy az őrült vezetők, akik túl gyorsan hajtottak az útviszonyokhoz képest, nehogy karambolozzanak vele. A rendőrség biztosan azonnal megjelenne a baleset helyszínén, rutinból ellenőrizné a rendszámtábláját, és még mielőtt letartóztatnák, gépfegyveres férfiak jelennének meg, és megölnék őt és Christ is.
Laura Stefannal hagyta az Uziját, bár az tiltakozott. Ő azonban nem akarta mindenféle védőeszköz nélkül magára hagyni. Nála még mindig ott volt a 38-as. És ötven pótlövedék volt a sídzsekije cipzáras zsebében.
Disneyland közelében, ahol Fat Jack pizzázójának neonfényei feltűntek a ködön keresztül, Laura megkönnyebbült. A zsúfolt parkolóba hajtott, és leállította a motort. Az ablaktörlők abbahagyták táncukat, és eső ömlött végig a szélvédőn. Narancs, piros, kék, sárga, zöld, fehér, lila és rózsaszín neonfények tükröződtek vissza az ablakot elborító víztakarón, és Laura furcsán érezte magát, mintha egy ötvenes évekbeli wurlitzerben ülne.
– Fat Jack újabb neonokat tett fel, mióta utoljára itt voltunk – szólt Chris.
– Azt hiszem, igazad van – mondta Laura.
Kiszálltak az autóból és felnéztek Fat Jack pizzázójának groteszkül extravagáns, villogó, hullámzó, csillogó homlokzatára. Nem csak az étkezde neve úszott neonfényben. Az épület és a tető is körbe volt véve neonlámpákkal, az ablakok és a bejárati ajtó is. A tető egyik végében pedig volt még egy hatalmas neon napszemüveg, míg a másik végen egy felszállni készülő neonűrhajó, mely neonfüstöt eregetett ki, ragyogó, kanyargó vonalakban maga alatt. A három méter átmérőjű neonpizza már régebben is fent volt, de a vigyorgó neonbohóc újonnan került fel.
Annyi neon világított egyszerre, hogy minden egyes esőcseppet befestett, mintha e vízcseppek egy szivárvány darabkái lennének, mely alkonyatkor szilánkokra törött. Minden tócsa szivárványtöredékektől ragyogott.
A hatás felkészítette a látogatókat a pizzázó belsejére, mely a vendéget fogadta, és mely olyan volt, mintha azt a káoszt látná az ember, amiből billiónyi évvel ezelőtt a Föld kialakult. A pincérek és pincérnők bohócnak, szellemnek, kalóznak, űrhajósnak, boszorkánynak, cigánynak és vámpírnak öltöztek, és egy medvéknek öltözött trió asztalról asztalra járt énekelve, hogy a pizzamaszatos arcú gyerekeket szórakoztassák. A fő helyiségből nyíló kisebb termekben idősebb gyerekek csoportosultak a videojátékok sokasága köré, és az elektromos játékok zúgása-búgása-csipogása háttérzenét szolgáltatott a medvék énekléséhez és a gyerekek kiáltozásaihoz.
– Kegyelem – mondta Chris.
Ahogy beléptek, Dominick fogadta őket, aki Fat Jack pizzázójának kisebbségi tulajdonosa volt. Dominick magas, sápadt ember volt, gyászos tekintettel, és valahogy nem illett a mesterkélt vidámsággal teli helyiségbe.
Megemelve a hangját, hogy áthallatsszon a zsibongáson, Laura Fat Jack után érdeklődött.
– Korábban már telefonáltam. Az édesanyja egy régi barátja vagyok – mondta, mely azt jelentette, hogy nem pizzát, hanem fegyvert szeretne.
Dominick már megtanulta, hogyan kell úgy beszélni, hogy kiabálás nélkül is hallható legyen amit mond.
– Már járt itt régebben, ha jól emlékszem.
– Jó a memóriája – válaszolt Laura. – Egy éve.
– Kérem, kövessenek – szólt Dominick síri hangon.
Nem kellett keresztülmenniük az étkező ricsajos zűrzavarán, ami jó volt, mert így kisebb esélye volt, hogy bárki észreveszi és felismeri Laurát a vendégek közül. A fogadóterem másik oldalán ajtó nyílt egy folyosóra, amely elvezetett a konyha és a raktárhelyiség mellett Fat Jack irodájáig. Dominick bekopogott az ajtón, bekísérte őket:
– Anyád régi barátai – mondta Fat Jacknek, majd otthagyta Laurát és Christ a kövér emberrel.
Fat Jack komolyan vette a becenevét, és próbált megfelelni neki. Száznyolcvan centi magas volt és 140 kiló. Óriás méretű tréningfelsőt és tréningnadrágot viselt, melyek úgy feszültek rajta, mintha sztreccsruhák lettek volna, és úgy nézett ki bennük, mint az a fénykép, amit a fogyókúrázók a hűtőszekrényükre akasztanak, hogy elrémissze őket az evéstől; sőt igazából olyan volt, mint egy hűtőszekrény.
Hatalmas bőr forgószékében ült az asztal mögött, amelyet kifejezetten hozzá méreteztek, és nem állt fel.
– Hallgassa csak a kis szörnyetegeket – mondta Laurának, Chrisről tudomást sem véve. – Az épület hátsó részébe tettem az irodámat, teljesen leszigeteltettem, és még így is hallom őket kintről kiabálni, visongani; mintha a pokolban járnék.
– Ők csak gyerekek, akik jól érzik magukat – szólt Laura, az asztal előtt állva Chrisszel együtt.
– És Mrs. O'Leary csak egy idős hölgy volt, egy suta tehénnel, de leégette Chicagót – mondta Fat Jack savanyúan.
Egy Mars szeletet evett. A távolból gyerekek hangja szűrődött be a hangszigetelt ajtón keresztül, és mintha a láthatatlan sokasághoz beszélne, Jack folytatta:
– Fulladjatok meg, ronda kis törpék!
– Ez egy őrültekháza odakint – mondta Chris.
– Téged meg ki kérdezett?
– Senki, uram.
Jack zsíros, felpüffedt arcában szinte elvesztek szürke szemei. Laurára nézett és megkérdezte:
– Látta az új neonjaimat?
– A bohóc új, igaz?
– Igen. Ugye milyen szép? Én terveztem, megcsináltattam, aztán feltetettem az éj leple alatt, így másnap reggel már túl késő volt ahhoz, hogy bárki korlátozó intézkedést dörgöljön az orrom alá vagy megállítson. Az egész istenverte városháza csak krákog tehetetlenül, mindannyian egyszerre.
Fat Jack már egy évtizede harcban állt az Anaheimi Övezeti Bizottsággal és a városi tanáccsal. A hatóságoknak nem tetszettek a rikító neonreklámjai, főleg most, hogy a Disneyland környéki terület felújítás elé nézett. Fat Jack tíz-, ha nem százezer dollárokat költött bírósági tárgyalásokra, büntetéseket fizetett, fellebbezett, és még börtönben is volt a bíróság megsértése miatt. Régebben liberális volt, most anarchistának vallotta magát és nem tűrte el a törvényszegést, ha az az ő jogainak kárára volt, mint szabadon gondolkodó személyiségnek.
Ugyanabból az indokból folytatott illegális fegyverkereskedelmet, mint amiért a város szabályainak ellentmondó neonreklámokat feltette: mintegy felszólalásként a hatóságok ellen, a személyiségi jogok védelmében. Órákig tudott beszélni a kormány bűneiről, bármilyen kormányéról, és Laura, legutóbbi látogatása alkalmával, mikor az átalakított Uzit akarta megszerezni, hosszadalmas magyarázatot hallgatott meg arról, miért nem volt a kormánynak még ahhoz sem joga, hogy a gyilkosságot tiltó törvényt hozzon.
Laura nem szimpatizált a nagy kormánnyal, legyen az baloldali vagy jobboldali, de Fat Jackkel sem rokonszenvezett. Jack nem fogadta el egyetlen hatóság jogosultságát sem, semmilyen intézetét, sőt a családét sem.
Most, miután odaadta Fat Jacknek az újabb listát, és miután az mondott egy árat és ő leszámolta a pénzt, Jack az irodája szekrénye mögé rejtett titkos ajtón keresztül levezette Christ és Laurát egy szűk lépcsőn – félő volt hogy beszorul – az alagsorba, ahol az illegális fegyvergyűjteményét tartotta. Bár az étterme egy őrültekháza volt, fegyvereit mániákus rendben tartotta: kézipuskák és automata fegyverek sorakoztak egymás mellett kartondobozokban a fémpolcokon, kaliber és ár szerint elrendezve; legalább ezer fegyvert tartott a pizzázó alagsorában.
Tudott adni Laurának két átalakított Uzit – hihetetlenül népszerű fegyver, mióta Reagant meg akarták ölni –, és egy újabb 38-as Chief Specialt. Stefan remélte, hogy hozzájuthat 9 milliméteres Colt Commander Parabellumhoz és egy kilenclövetű tárhoz, amire hangtompítót lehet szerelni.
– Az nincs – mondta Fat Jack –, de tudok adni egy Colt Commander IV 38-as Supert, aminek kilenclövetű tára van, és van kettő, amire hangtompítót lehet szerelni. Van rengeteg hangtompítóm is.
Laura azt már tudta, hogy töltényt nem tud adni Jack, de amint befejezte a Mars szelet csócsálását, a férfi maga is megmondta:
– Nem tartok töltényt vagy robbanószereket. Nézze, én nem hiszek a hatóságokban, de felelőtlen sem vagyok. Az éttermem ott fent tele van visítozó, maszatos gyerekekkel, és nem kockáztathatom meg, hogy felrobbantom őket, még ha ezzel nagyobb béke is szállna a világra. És persze a gyönyörű neonjaim is elpusztulnának.
– Rendben – mondta Laura, egyik karjával átölelve Christ, hogy maga mellett tartsa –, és mi van a gázzal?
– Biztos benne, hogy nem könnygázt akar?
– Nem. Vexxont. Azt akarok.
Stefan megmondta neki a gáz nevét. Azt mondta ez egyike a vegyi fegyvereknek, amit az intézet remélt, hogy vissza tud hozni 1944-ből és bevezetheti a német katonai arzenálba. Most talán használhatnák a nácik ellen. "Szükségünk van valamire, ami gyorsan öl."
Fat Jack nekitámaszkodott a helyiség közepén álló fém asztalnak, ahol kirakosgatta az Uzikat, revolvereket, pisztolyokat és hangtompítókat. Az asztal vészjóslóan megnyikordult.
– Nos, amiről beszélünk az hadianyag, szigorúan ellenőrzött cucc.
– Nem tudja megszerezni?
– Dehogynem. Tudok szerezni önnek Vexxont.
Felegyenesedett az asztalról, ami megkönnyebbülten felnyikordult, ahogy megszabadult a tetemes súlytól, és egy fémpolchoz lépett, ahonnan fegyverdobozok közül előhúzott néhány szelet Snickers csokoládét. Nem kínálta meg Christ, de egyet a nadrágja zsebébe tömött, a másikat pedig elkezdte enni.
– Nekem itt nincs ilyen holmim; ezek ugyanolyan veszélyesek, mint a robbanószerek. De meg tudom szerezni holnap estére, ha az jó önnek.
– Rendben.
– Nem lesz olcsó mulatság.
– Tudom.
Fat Jack vigyorgott. Csokoládédarabok ragadtak a fogai közé.
– Nem sok megrendelést kapok ilyen árura, legalábbis olyantól, mint ön, ilyen kis vevőtől. Fúrja is az oldalamat a kíváncsiság, hogy mire kell önnek. Nem azért mondom, mintha elvárnám, hogy megmondja nekem. De általában nagy tételben vásárló kuncsaftjaim főleg Dél-Amerikából és a Közép-Keletről rendelnek ilyen ideg- és tüdőgázokat. Irak és Irán rengeteg ilyet használt az elmúlt néhány évben.
– Ideg- és tüdőgáz? Mi a különbség?
– A tüdőgázt be kell lélegezniük; perceken belül öl, miután eléri a tüdőt és bekerül a vérkeringésbe. Amikor használja az ember, gázálarcot kell viselnie. Az ideggáz még gyorsabban öl amint a bőrhöz ér, és néhány típushoz, mint például a Vexxon, nincs szüksége gázálarcra vagy védőöltözetre, mert van egy gyógyszer, amit ha bevesz a gáz használata előtt, immúnissá teszi a hatóanyagra.
– Igen, a gyógyszereket is kérnem kellett volna – mondta Laura.
– Vexxon. A legegyszerűbben használható gáz, ami most a piacon van. Ön egy nagyon eszes vásárló – mondta Fat Jack.
Jack már meg is ette a csokoládét, és mintha láthatóan meg is hízott volna, mióta Laura és Chris fél órával ezelőtt az irodájába léptek. Laura rájött, hogy Fat Jack politikai anarchizmusa nem csak a pizzázó hangulatában nyilvánul meg, hanem a testméretében is, mert a haja a társadalmi és orvosi utasításokkal és elvárásokkal mit sem törődve gyarapodott. Látszólag a méreteivel is lázadt, gyakran megveregetve a pocakját, vagy megmarkolva az oldalán lévő hájréteget, és szinte élvezettel masszírozva és harcos arroganciával közlekedett, a világot félretolva maga elől a hasával. Laura látta lelki szemeivel Fat Jacket még kövérebben, több mint kétszáz kilósan, kétszázharminc kilósan, mint ahogy a ragyogó neonreklámok is egyre terjeszkedtek, míg egy nap a tető összeomlik, és ezzel egy időben Fat Jack kipukkad.
– Holnap öt órára megszerzem a gázt – mondta, miközben az Uzikat, a 38-ast, a Colt Commandert és a hangtompítókat egy dobozba tette, amin ez a felirat állt: SZÜLETÉSNAPI PARTI SZERVIZ, s amiben eredetileg papírkalapok és -trombiták lehettek az étterem számára. Becsukta a dobozt és jelezte, hogy Laurának kell felvinnie; egyéb dolgok mellett Jack a lovagiasságban sem hitt.
Amikor felértek Jack irodájába, és Chris kinyitotta anyjának a folyosóra nyíló ajtót, Laura örömmel hallotta a pizzázóban hangoskodó gyerekek zaját. Ez volt az első normális, egészséges dolog, amit az elmúlt fél órában hallott.
– Hallgassa a kis kreténeket! – szólt Fat Jack. – Ezek nem gyerekek, hanem leborotvált páviánok, akikről próbálják elhitetni, hogy gyerekek.
Becsapta a hangszigetelt ajtaját Chris és Laura mögött.
A kocsiban, útban visszafelé a motelhez, Chris megkérdezte:
– Amikor túl vagyunk ezen az egészen... mit fogsz csinálni Fat Jackkel?
– Feljelentem a zsaruknál – válaszolta Laura. – Névtelenül.
– Jó. Ez egy elmebeteg.
– Rosszabb. Egy fanatikus.
– Mit jelent pontosan, hogy fanatikus?
Laura gondolkodott egy pillanatig, aztán így szólt:
– A fanatikus egy elmebeteg, aki hisz valamiben.

5.

Erich Klietmann hadnagy a programozófelületen lévő óra másodpercmutatóját nézte, és amikor az megközelítette a tizenkettest, megfordult és a kapu felé pillantott. A három és fél méter hosszú, homály borította csőben valami megcsillámlott, egy szürkésfekete folt, ami egy férfi sziluettjévé formálódott, majd újabb három férfi jelent meg egymás után. A kutatócsoport kilépett a kapuból, és a három tudós már várta őket, akik a programozófelületet tanulmányozták.
1989 februárjából tértek vissza és mosolyogtak, amitől Klietmann szíve hevesebben kezdett verni, mert az utazók nem mosolyogtak volna, ha nem sikerül megtalálniuk Kriegert, a nőt és a fiút. Az első két gyilkoscsoport, akiket a jövőbe küldtek – az amelyik a Big Bear-i házban támadott, és az amelyik San Bernardinóban – Gestapo-tisztekből állt. Sikertelenségük miatt a Führer arra a döntésre jutott, hogy a harmadik csapatnak Shutzstaffelnek kell lennie, és most Erich úgy ítélte meg a kutatók mosolyából, hogy ennek a szakasznak lehetősége lesz bebizonyítani, hogy az SS tehetségesebb emberekből áll, mint a Gestapo.
A két előző raj bukása már nem az első fekete pontot szerezte meg a Gestapónak ebben az ügyben. Heinrich Kokoschka, az intézet biztonsági vezetője szintén Gestapo-tiszt volt, és láthatólag ő is árulóvá vált. Bizonyítékok álltak rendelkezésre, melyek úgy tűnt alátámasztják a feltételezést, miszerint két nappal ezelőtt, március 16-án a jövőbe disszidált az intézet öt másik dolgozójával együtt.
Március 16-án este, Kokoschka egyedül indult útnak a San Bernardino-hegységbe, azt állítva, hogy megöli ott a jövőben Kriegert, mielőtt az visszatérne 1944-be és megölné Penlovskit, és ezzel meg nem történtté teszi az intézet főemberének halálát. De Kokoschka soha nem tért vissza. Néhányan felvetették, hogy talán megölték őt 1988-ban, hogy Krieger nyerte meg az összeütközést – de ez nem magyarázta meg, hogy mi történt a másik öt intézeti emberrel azon az éjszakán: a két Gestapo-ügynökkel, akik Kokoschka visszatérésére vártak, és a három tudóssal, akik a kapu programozófelületét figyelték. Mindannyian eltűntek, és az öt utazóöv is; tehát a jelek arra utaltak, hogy az intézetben árulók vannak, akiknek az lett a meggyőződésük, hogy Hitler elveszti a háborút, még a jövőből visszahozott modern fegyverekkel is, és akik inkább elhagyták az intézetet egy másik korba, minthogy a kudarcra ítélt Berlinben maradjanak.
De Berlin nem volt kudarcra ítélve. Klietmann-ban fel sem merült ennek a lehetősége. Berlin az új Róma; a Harmadik Birodalom ezer évig fog élni. Most, hogy az SS lehetőséget kapott rá, hogy megtalálja és megölje Kriegert, a Führer álma megmenekül és beteljesül. Ha eltették láb alól Kriegert, aki a legnagyobb veszélyt jelentette a kapura és akinek a kivégzése a legsürgősebb feladatuk volt, akkor majd megpróbálják előkeríteni Kokoschkát és a többi árulót. Akárhová tűntek azok az alávalók, bármilyen távoli évben és helyen találtak is menedéket, Klietmann és SS-testvérei hatalmas örömmel és lelkesedéssel fogják meggyilkolni őket.
Most dr. Theodore Juttner – Penlovski, Volkaw és Januskaya halála, valamint a március 16-ai eltűnések óta az intézet igazgatója – Erichhez fordult, és így szólt:
– Talán megtaláltuk Kriegert, Obersturmführer Klietmann. Készítse az embereit.
– Készen állunk, doktor – mondta Erich. Készen a jövőre, gondolta magában, készen Kriegerre, készen a dicsőségre.

6.

Január 14-én, szombaton délután fél négykor, egy nappal első látogatása után Thelma visszatért a Boldogság Kék Madara Motelbe kertésze rozzant dzsipjével. Mindannyiuknak hozott két váltás ruhát, bőröndöket, amikbe a cuccaikat pakolhatják és néhány ezer töltényt mind az Uzikba, mind a revolverekbe. Az IBM számítógép is vele volt a kocsiban, plusz egy nyomtató, egyfajta software, egy csomag floppylemez és minden más, amire szükségük lehet ahhoz, hogy működtetni tudják a gépet.
Stefan a mindössze négy napja szerzett vállsérülése ellenére meglepően gyorsan szerezte vissza az erejét, bár még mindig nem volt elég gyógyult ahhoz, hogy bármi nehezet emeljen. A motelszobában maradt Chrisszel és bepakoltak a bőröndökbe, míg Laura és Thelma a számítógép dobozait a Buick csomagtartójába és a hátsó ülésére tették.
A vihar abbamaradt az éjszaka. Szürke felhőfoszlányok lógtak alá az égboltról. A levegő enyhe volt és tisztaságillatú.
Laura, miután becsukta a Buick csomagtartóját, így szólt:
– Ebben a parókában, szemüvegben meg műfogsorban mentél bevásárolni?
– Nem – válaszolta Thelma, kivéve a műfogsort a szájából és a dzsekije zsebébe téve, mert selypített ha a szájában volt. – Ha jobban szemügyre vesz az eladó, felismerhetett volna, és ha álruhát öltök, azzal jobban felhívom magamra a figyelmet, mintha csak saját magamként vásárolok. De miután megvettem mindent, egy másik bevásárlóközpont parkolójának elhagyatott végébe hajtottam, és Marilyn Monroe és Szörnyella de Frász kereszteződésének öltöztem, mielőtt ide indultam, arra az esetre, ha valaki átnézne egy szembejövő autóból. Tudod, Shane, én egy olyan cselszövő vagyok. Lehet, hogy én vagyok Mata Hari reinkarnációja, mert amikor arra gondolok, hogy elcsábítok egy férfit, hogy kiszedjem a titkait, és aztán e titkokat eladom egy idegen kormánynak, különös izgalom lesz úrrá rajtam.
– Te attól jössz izgalomba, hogy elcsábítsd a férfiakat, nem attól, hogy eladd a titkaikat más kormányoknak. Te nem kém vagy, csak egy szajha.
Thelma odaadta Laurának a Palm Springs-i ház kulcsait.
– Ott nincs egész napos személyzet. Csak néhány nappal az előtt hívunk takarítóbrigádot, mielőtt odamennénk, hogy egy kicsit rendbe szedje a kéglit. Természetesen most nem telefonáltam nekik, így lehet hogy lesz egy kis por, de igazán nagy mocsok nincs és levágott fejek sem, amiket te szoktál magad után hagyni.
– Angyal vagy.
– Van egy kertész. Nem teljes munkaidős, mint a Beverly Hills-i házunkban. Ez a fickó csak heti egyszer jön, kedden, lenyírja a füvet, megnyírja a sövényt és letipor néhány virágot, hogy utána kifizettethesse velünk, mert kicserélte. Azt javaslom, ne menjetek az ablakhoz és legyetek halkan kedden, amíg el nem megy.
– Az ágy alá bújunk majd.
– Észre fogsz venni csomó láncot meg ostort az ágy alatt, de ne hidd, hogy Jason és én perverzek vagyunk. Az ostorok és a láncok az anyjáéi voltak, és kizárólag érzelmi okokból tartjuk őket.
Kihozták a megrakott bőröndöket a motelből, és a hátsó ülésre tették azokat, amelyek már nem fértek a Buick csomagtartójába. Jó néhány ölelkezés után Thelma így szólt:
– Shane, a következő három hétben nincsenek fellépéseim, úgyhogy ha szükséged van valamire, elérsz a Beverly Hills-i házban, éjjel-nappal. Telefonközelben leszek.
Aztán nehezen bár, de elment.
Laura megkönnyebbült, mikor a dzsip eltűnt a forgalomban; Thelma biztonságban volt. Leadta a szobakulcsokat a motel recepcióján, majd elhajtott a Buickkal, Chrisszel az első ülésen, Stefannal és a csomagokkal a hátsón. Sajnálta elhagyni a Boldogság Kék Madarát, mert ott biztonságban érezhették magukat négy napig, és semmi garancia nem volt arra, hogy bárhol máshol biztonságban lehetnek ezen a földön.
Egy fegyverboltnál álltak meg először. Mivel az volt a legjobb, ha Laura a lehető legkevesebbszer kerül szem elé, Stefan ment be, hogy vegyen egy doboz lőszert a pisztolyba. Ezt nem írták fel a Thelmának adott vásárlási listára, mert akkor még nem tudták, hogy hozzájutnak-e a 9 milliméteres Parabellumhoz, amire Stefan vágyott. És valóban csak egy 38-as Colt Commander Mark IV-et sikerült szerezniük.
A fegyverbolt után Fat Jack pizzázójához hajtottak, hogy megkapják a két bádogedénnyi halálos gázt. Stefan és Chris a kocsiban várt, a neonreklámok fényében, s mivel már alkonyodott, ezek világítottak, de még nem pompáztak teljes fényükben.
A dobozok Jack asztalán pihentek. Akkorák voltak, mint a házi tűzoltó készülékek, csak ezeken rozsdamenetes acélmáz volt, nem tűzpiros, és egy halálfejet rajzoltak rájuk, melyek alatt ez állt: VEXXON / AEROSOL / FIGYELEM! – HALÁLOS MÉREG / JOGOSULATLAN HASZNÁLATÁT AZ USA TÖRVÉNYE BÜNTETI! és még több sornyi apró betűs szöveg.
Mutatóujjával, mely akkora volt mint egy túlméretezett kolbász, Jack egy féldolláros méretű tárcsára mutatott mindkét doboz tetején.
– Ezek itt időzítők, percre lehet beállítani, egytől hatvanig. Ha beállítja az időzítőt és megnyomja a közepén lévő gombot, azzal kiereszti a gázszórót, mint ahogy egy időzített bombát aktivál. De ha kézileg akarja kiszórni a gázt, akkor megfogja a kanna alját az egyik kezével, a másikkal pedig a pisztoly ravaszához hasonló fogantyút, és ugyanúgy meghúzza, mint ahogy egy pisztollyal tenné. Ez az izé, ha nyomás alá kerül, másfél perc alatt beterít egy ötezer négyzetméteres épületet, de még gyorsabban, ha a fűtés vagy a légkondicionáló is be van kapcsolva. Ha fény vagy levegő éri, hamar nem toxikus részecskékre bomlik, de halálos marad még negyven-hatvan percig. Ha csak három milligramm is a bőrre kerül, harminc másodpercen belül öl.
– Az ellenszer? – kérdezte Laura.
Fat Jack mosolygott, és megkopogtatta a lezárt tízcentis, négyzet alakú, kék műanyag zacskót, ami a kanna fogantyújára volt erősítve.
– Tíz kapszula mindegyik zacskóban. Egy embernek kettő kell, hogy védjen. A használati utasítás benne van a zsákokban, de azt mondták, hogy a gáz kiengedése előtt legalább egy órával be kell venni a kapszulákat. Bevétel után még három-öt óráig hat.
Jack átvette Laurától a pénzt, a Vexxonos edényeket egy kartondobozba tette, melyen ez a felirat állt: MOZZARELLA SAJT. – HŰTVE TÁROLANDÓ!
Ahogy behajtotta a doboz tetejét, a férfi a fejét rázta és mosolygott.
– Mi a gond? – kérdezte Laura.
– Egyszerűen csak piszkálja a csőrömet – válaszolt Jack. – Valaki, aki úgy néz ki, mint ön, tanult ember, van egy kisfia... ha egy olyan ember, mint ön, belekeveredik egy ilyen ügybe, a társadalom úgy látszik tényleg hullik szét, és sokkal gyorsabban, mint valaha reméltem. Talán megérem a napot, hogy lássam mikor az intézmény darabjaira hullik, az anarchia kerül hatalomra, mikor az egyetlen törvény az lesz, melyet két ember fogad el egymás között, s egy kézfogással pecsétel meg.
Mintegy utógondolatként a férfi felemelte a kartondoboz tetejét, és belecsúsztatott néhány zöld papírcetlit, amit a fiókjából vett elő.
– Mik ezek? – kérdezte Laura.
– Ön jó vásárlóm – válaszolt Fat Jack –, ezért adtam néhány ingyen pizzára jogosító kupont.

Thelma és Jason Palm Springs-i háza valóban elszigetelt volt. Érdekes, de csinos kereszteződése volt a spanyol és a dél-nyugati építészeti stílusnak, és egy négyezer négyzetméteres telken állt, melyet egy három méter magas, barackszínű, műmárvány fal vett körül. A falban csupán két nyílás volt – a bejárat és a kijárat a kör alakú kocsifelhajtóról. A kertet sűrűn beültették olívafákkal, pálmákkal és fikuszokkal, így a szomszédok három oldalról biztosan nem láttak be, hiszen csak a ház elülső fele nem volt növényzettel eltakarva.
Bár szombat este nyolc órakor érkeztek, miután az anaheimi sivatagba hajtottak Fat Jack pizzaétterméből, a ház és a kert jól látszott, mert az egész birtokot ravaszul tervezett fotocellás irányítású lámpák világították meg, mely egyszerre nyújtott biztonságot és volt esztétikus. Pálmák és páfrányok árnyai vetettek drámai mintákat a műmárvány falra.
Thelma odaadta nekik a garázskapu távirányítóját, így behajtottak a Buickkal a háromférőhelyes garázsba, és bementek a házba a mosókonyhán keresztül, miután kikapcsolták a riasztót a kóddal, amit Thelma szintén megadott nekik.
Ez a ház jóval kisebb volt, mint Jason Beverly Hills-i háza, de még így is méretes a tíz szobával és három fürdőszobával. Steve Chase, Palm Springs kedvenc belsőépítészének stílusjegyei minden szobában ott voltak: drámai térközök drámai megvilágítással, egyszerű színek – lágybarack, selymeslazac – itt-ott türkizzel feldobva; szarvasbőrrel borított falak, cédrusfa mennyezet; itt rézasztal tele kopott foltokkal; ott gránitasztalok, melyek érdekes kontrasztban álltak a különböző bútorszövettel kipárnázott bútordarabokkal; elegáns volt, mégis élettel teli.
A konyhában a kamra szinte teljesen üres volt, kivéve egy polcot, amelyen konzervételek sorakoztak. Mivel mindannyian fáradtak voltak ahhoz, hogy vásárolni menjenek, abból csináltak vacsorát, ami adott volt. Még ha kulcs nélkül is tört volna be Laura, és nem tudja kié a ház, akkor is rájött volna, hogy Thelma és Jason tulajdona, amint benézett az éléskamrába, mert nem tudta elképzelni, hogy bármelyik más milliomos házaspár olyan gyerekes lenne a szívében, hogy az éléskamrájukat konzerv! raviolival és spagettivel töltenék fel. Chrisnek tetszett a vacsora. Desszertnek megettek két doboz csokoládé bevonatú Klondike fagylaltot, amit az egyébként üres fagyasztóban találtak.
Laura és Chris a főhálószoba franciaágyán osztoztak meg, Stefan pedig a folyosó másik oldalán lévő vendégszobába költözött. Bár Laura visszakapcsolta a riasztóberendezést, mely az összes ajtót és ablakot ellenőrizte, és bár egy megtöltött Uzi feküdt mellette a földön, egy szintén töltött 38-ast az éjjeliszekrényre tett és bár Thelmán kívül senki a világon nem tudta hol vannak, Laura mégis nyugtalanul aludt. Minden alkalommal mikor felébredt, felült az ágyában, zajok után fülelt az éjszakában – lopakodó lépések, suttogó hangok után.
Reggel felé, amikor már nem tudott visszaaludni, hosszú ideig az árnyakkal teli mennyezetet bámulta és azon gondolkodott, amit Stefan néhány nappal ezelőtt mondott, mikor az időutazás fontosabb jellemzőit magyarázta, és azt, hogy milyen változásokat tud egy utazó előidézni a jövőben: A végzet küzd, hogy véghezvigye, amit eltervezett. Mikor Stefan megmentette őt a narkóstól 1963-ban, a sors végül egy újabb pedofilt sodort az útjába 1967-ben, Willy Sheenert. Árvaságra volt ítélve, így amikor otthonra talált Dockweileréknél, a végzet úgy intézte, hogy Nina Dockweiler szívroham áldozata legyen, és Laura újra árvává váljon.
A végzet küzd, hogy véghezvigye, amit eltervezett.
És most mi következik?
Az eleve elrendelt sors szerint Chris meg sem született volna. A sors tehát hamarosan intézkedik a haláláról, hogy visszaállítsa a dolgok menetét a lehető leghasonlatosabbá ahhoz, ahogy eredetileg terveztetett, mielőtt Krieger beavatkozott volna? Neki az volt a sorsa, hogy tolókocsihoz kötve élje le az életét, mielőtt Stefan feltartóztatta dr. Paul Markwellt és megakadályozta, hogy világra segítse őt. Tehát a sors lehet hogy a Gestapo golyózáporába állítja őt, amiben megsérül a gerince, és ő mozgássérültté válik, ahogy eleve elrendeltetett.
Milyen hosszan harcol a sors, hogy visszaállítsa az eredeti tervet? Chris már nyolc éve életben van. Elég hosszú idő ez a végzetnek, hogy elfogadja Chris létét? Ő már harmincnégy éve él tolókocsi nélkül. Vajon még mindig meg szeretné valósítani a sors az eredeti tervét?
A végzet küzd, hogy véghezvigye amit eltervezett.
Ahogy a hajnali fények lágyan ragyogtak a függönyök széleinél, Laura ide-oda forgolódott, és egyre dühösebb lett, bár azt nem tudta biztosan, hogy kire vagy mire irányul a dühe. Mi a végzete? Mi az a hatalom, ami elrendelte a dolgok menetét és ennyire meg akarja valósítani? Isten? Istenre kellene dühösnek lennie? Vagy könyörögnie kellene neki, hogy hagyja életben a fiát és őt mentse meg a tolószéktől? Vagy a sors mögött álló hatalom csupán természetes mechanizmus, egy erő, ami eredetében nem különbözik a gravitációtól vagy a mágnesességtől?
Mivel nem volt semmilyen logikus célpont, amire dühe irányulhatna, Laura érezte, hogy a benne lévő düh lassan félelemmé alakul át. Látszólag biztonságban voltak Gainesék Palm Springs-i házában. Miután átaludtak egy éjszakát mindenféle esemény nélkül, szinte biztosak lehettek benne, hogy az ittlétük soha nem fog nyilvánosságra kerülni, mert a múltból érkező gyilkosok már kétségkívül lecsaptak volna. Laura mégis félt.
Valami rossz fog történni. Valami nagyon rossz.
Baj közeledett, de nem tudta honnan. Villámlás. Hamarosan.
Kár hogy a régi mondás nem volt igaz: a villám bizony hogy belecsap ugyanabba a helybe kétszer, de háromszor, meg százszor is, és Laura volt a biztos pont, ami magához vonzotta.

7.

Dr. Juttner beütötte az utolsó számot is a kaput irányító programozótáblán. Erich Klietmannhoz pedig így szólt:
– Ön és az emberei Palm Springs környékére fognak utazni, Kaliforniába, 1989 januárjába.
– Palm Springs? – kérdezte Klietmann meglepetten.
– Igen. Természetesen mindannyian arra számítottunk, hogy valahova Los Angelesbe vagy Orange megyébe mennek majd, ahova az elegáns öltözetük jobban illett volna, mint egy üdülőövezetbe, de így sem fognak feltűnést kelteni. Úgyis tél van ott, és még a sivatagban is megfelelő az ilyen öltözet ebben az évszakban.
Juttner átnyújtott egy papírdarabot Klietmann-nak, amire utasításokat írt.
– Itt találja a nőt és a fiút.
Összehajtogatva a papírt és a kabátja belső zsebébe téve, a hadnagy megkérdezte:
– És mi van Kriegerrel?
– A kutatók róla nem találtak feljegyzést – válaszolta Juttner –, de biztos a nővel meg a fiúval van. Ha nem találja mégsem ott, akkor fogja el a fiút és a nőt. Ha meg kell kínoznia őket, hogy kiszedje belőlük Krieger hollétét, tegyen így. És ha még így sem hajlandóak feladni magának Kriegert – ölje meg őket. Ezzel talán megjelenik valahol a nyílt idővonalon.
– Megtaláljuk, doktor.
Klietmann, Hubatsch, von Mainstein és Bracher mindannyian az Yves St. Laurent öltönyük alatt viselték az utazóövüket. Mark Cross márkájú diplomatatáskájukkal a kezükben már a kapunál álltak, beléptek a hatalmas hordóba és a kétharmados pont felé sétáltak, ahonnan egy szempillantás alatt 1944-ből 1989-be érnek.
A hadnagy félt, de jókedvű is volt. Ő volt Hitler vasökle, ami elől nem menekülhet Krieger még negyvenöt év távolságban sem.

8.

Az első teljes napjukon a Palm Springs-i házban, január tizenötödikén, vasárnap, összeszerelték a számítógépet, és Laura elmagyarázta Stefannak hogyan kell használni. Az IBM működtető programja és a software kifejezetten felhasználóbarát volt, és bár alkonyatkor Stefan még közel sem volt szakértője a számítógépnek, de értette hogyan működik, hogyan gondolkodik. A munka nagy részét úgysem a gépen végzi; az Laurára marad, aki már hozzáértően kezeli a szerkezetet. Az ő feladata az lesz, hogy elmagyarázza Laurának az elvégzendő számításokat, hogy Laura használni tudja utána a gépet az előttük álló számtalan probléma megoldására.
Stefan szándéka az volt, hogy visszamegy 1944-be, Kokoschka utazóövének segítségével. Az öv maga nem volt időgép. A gép a kapu volt, a szállítóeszköz, és az mindig 1944-ben maradt. Az öv összhangban volt a kapu időbéli vibrációjával, és egyszerűen hazahozta az utazót, ha az megnyomta a gombot, hogy aktiválja a kapcsolatot.
– Hogyan? – kérdezte Laura, mikor Stefan az öv működéséről magyarázott. – Hogyan visz vissza téged?
– Nem tudom. Te tudnád hogyan működik egy mikrochip a számítógépedben? Nem. De ez nem akadályoz meg abban, hogy használd a gépet, csakúgy, mint ahogy az én tudatlanságom sem akadály ahhoz, hogy a kaput használjam.
Stefan a tervei szerint, ha odaér az intézetbe 1944-be, és bejut a főlaborba, két létfontosságú utat tesz, mindegyiket csupán néhány nap távolságra '44 márciusától, hogy előkészítse az intézet lerombolását. Ezt a két utat aprólékosan ki kell dolgozni, hogy mindkettő alkalmával pontosan oda érkezzen helyben és időben, ahova tervezte. Ilyen kifinomult számításokat lehetetlen volt elvégezni '44-ben, nem csak azért, mert még nem volt számítógépük, hanem mert azokban a napokban bár nem sokkal kevesebbet, de életbevágóan fontos részletekkel kevesebbet tudtak a Föld forgásának szögéről, sebességéről és egyéb földi tényezőkről, ami az utazásra hatással volt, és ezért volt, hogy az intézetből utazók gyakran percekkel vagy kilométerekkel arrébb érkeztek meg a tervezett úti célhoz képest. Az IBM-mel kiszámolt adatokkal Stefan be tudja majd programozni a kaput úgy, hogy az egyméteres és másodperces pontossággal oda vigye, ahová szeretné.
Minden könyvet használtak, amit Thelma vett. Nem csak tudományos és matematikai szövegek voltak ezek, hanem a második világháborúról szóló írásokat is olvastak, amelyekből pontosan megállapíthatják néhány fontos figura hollétét adott napokon.
Amellett, hogy elvégezzék a nehéz számításokat, arra is időt kellett hagyniuk, hogy Stefan felgyógyuljon. Ha visszatér az intézetbe, ismét farkasok közé merészkedik, és még ideggázzal és első osztályú fegyverekkel felszerelkezve is gyorsnak és ügyesnek kell lennie, hogy ne öljék meg.
– Két hét – mondta Stefan –, azt gondolom két hét múlva elég erő lesz a karomban és a vállamban, hogy visszamenjek.
Nem számított, hogy két hét vagy tíz hét, mert ha használja Kokoschka övét, csupán tizenegy perccel azután meg is érkezik, hogy Kokoschka elhagyta az intézetet. Az itteni idő szerinti indulása nem befolyásolja a visszaérkezési idejét 1944-be.
Az egyetlen félelmük csupán az lehetett, hogy a Gestapo előbb fedezi fel őket, és kivégzőosztagot küld a nyakukba, mielőtt Stefan visszamehetne a saját korába és véghez vihetné a tervét. Bár ez volt az egyetlen aggodalmuk, ez elég komoly aggodalom volt.
Nagy óvatossággal, bármikor számítva egy hirtelen villámlásra és mennydörgésre, pihentek egy kicsit, és vasárnap délután vásárolni indultak. Laura, lévén a média még figyelte őt, a kocsiban maradt, míg Chris és Stefan bement a boltba. Nem villámlott, és a házhoz egy egész autónyi élelemmel tértek vissza.
A bevásárlószatyrok kipakolása közben Laura észrevette, hogy a harmadik zacskó csak édességet tartalmazott: három különböző féle jégkrémet, családi csomag M&M's-t, Kit Kat-et, Mars és Snickers szeletet, chipset, ropit és négy zacskó teasüteményt: egy csokoládésat, egy cseresznyéset, egy zacskó fánkot és egy kókuszosat.
Stefan segített neki eltenni a holmikat, és Laura így szólt:
– Te lehetsz a világ legnagyobb édességfalója.
– Látod, ez is egy olyan dolog, amit lenyűgözőnek és csodálatosnak találok ebben a ti jövőtökben – nincs többé különbség egy csokoládés sütemény és egy sült hús tápértéke között. Csakúgy, mint ahogy ugyanannyi vitamin és ásványi anyag van ebben a burgonyasziromban, mint egy fejes salátában. Ha nem eszel mást, csak édességet, akkor is ugyanolyan egészséges maradsz, mint az, aki kiegyensúlyozott táplálkozást folytat. Hihetetlen. Hogyan érték ezt el?
Laura még időben megfordult ahhoz, hogy lássa Christ éppen kisurranni a konyhából.
– Hohó, te kis ravasz!
Chris, ártatlan tekintettel, így szólt:
– Nem vicces, amit Mr. Krieger a kultúránkról gondol?
– Tudom honnan gondolja ezt – válaszolta Laura. – Micsoda sunyi dolog ilyet csinálni?
Chris sóhajtott, és próbált panaszosnak hallatszani:
– Igen... de azt gondoltam, ha már Gestapo-ügynökök üldöznek minket, kell hogy tudjunk annyi édességet enni, amennyit akarunk, mert bármelyik étkezésünk az utolsó lehet.
Chris az anyjára pillantott, hogy lássa Laura megértette-e, amit mondott.
Abban amit a fiú mondott, elég igazság volt ahhoz, hogy a kis trükkjét érthetővé, ha nem megbocsáthatóvá tegye, és Laurának semmi kedve nem volt megbüntetni.
Laura ezen az estén vacsora után lecserélte a kötést Stefan sebén. A lövés helyét hatalmas kék-lila folt jelezte, közepén a golyószakította lyukkal, és egy kisebb seb látszott a kimenetnél. A varrathoz használt cérna és a régi kötés belseje megkeményedett attól a nedvtől, ami a sebből szivárgott még korábban, és megszáradt. Miután gondosan lemosta a sebet és eltávolította ezt a kérges részt, amennyire lehetett, úgy hogy a sebet ne sértse fel, óvatosan megnyomkodta a seb környékét, hogy lássa nincs-e fertőzés, de nem volt. Persze lehet hogy van egy tályog a seben belül, ami befelé váladékozik, de ez nem volt valószínű, mert Stefannak nem volt láza.
– Szedd még a penicillint – mondta Laura –, és szerintem rendben leszel! Dr. Brenkshaw jó munkát végzett.
Míg Laura és Stefan hosszú órákat töltött a számítógép előtt hétfőn és kedden, Chris tévét nézett, megnézte a könyvespolcot, hátha talál valami olvasnivalót, és küszködött egy régi képregény olvasásával...
– Mami, mit jelent az hogy orgazmus?
– Mit olvasol te? Add csak ide!
...és általában nehezen kötötte le magát. Egyszer-egyszer odajött a dolgozószobához, és néhány percig az ajtóban állt, nézte az anyjáékat, ahogy a számítógépen dolgoznak.
Miután már vagy tizenkétszer ott járt, így szólt:
– A Vissza a jövőbe-t néztem, és abban volt ilyen időutazó autójuk, és csak megnyomtak néhány gombot a műszerfalon és – hopp – már ott is voltak. Hogy van az, hogy a való életben semmi nem olyan egyszerű, mint a mozikban?
Január 19-én, kedden halkan voltak, míg a kertész ott volt és a füvet nyírta meg a sövényt nyeste. Négy nap alatt ő volt az egyetlen ember, akit láttak; nem kopogtatott be utcai árus, sőt Jehova Tanúi sem keresték fel őket.
– Itt biztonságban vagyunk – mondta Stefan. – Nyilvánvaló, hogy az ittlétünk nem kerül napvilágra. Ha így lenne, a Gestapo már meglátogatott volna bennünket.
Mindazonáltal Laura egész nap bekapcsolva hagyta a riasztót. És éjszaka a végzetről álmodott, mely véghezviszi akaratát, miszerint Chris nem élhet, és hogy ő tolókocsihoz láncolva éli az életét.

9.

Nyolc órakor kellett volna érkezniük, hogy rengeteg idejük legyen elérni a helyet, ahol a kutatók megtalálták a nőt és a fiút, ha Kriegert nem is. De mikor Klietmann hadnagy pislantott egyet, és a saját idejénél negyvenöt évvel előbbre a jövőben találta magát, azonnal tudta, hogy néhány órás késésben vannak. A nap túl magasan volt a horizont fölött. Harmincöt fok volt, ami túl meleg egy sivatagi téli reggelhez.
Mint egy fehér repedés egy kékre festett tálon, villámlás hasított az égbe. Újabb repedések keletkeztek, szikrák villantak fel odafent az égben, mintha egy a mennybolton működő porcelánüzletben vad bika tombolt volna. Klietmann megfordult, hogy lássa, vajon von Manstein, Hubatsch és Bracher épségben megérkeztek-e. Mindannyian együtt voltak, kezükben a diplomatatáskával és drága öltönyük mellényzsebében a Ray Ban márkájú napszemüvegükkel.
A probléma az volt, hogy tíz méterre az őrmestertől és a tizedesektől két idősödő, fehér hajú, sztreccsnadrágos, pasztellszín blúzos hölgy állt egy fehér autó mellett, a templom hátsó ajtajához közel, és megrökönyödve bámultak Klietmannra és a legénységére. Valami tálfélét tartottak a kezükben.
Klietmann körülnézett, és látta, hogy embereivel együtt egy templom mögötti parkolóba érkeztek. Két másik autó is volt még ott azonkívül, amelyről úgy tűnt hogy a hölgyeké, de más ember nem volt a parkolóban. A helyet fal vette körül, és az egyetlen kiút a hölgyek mellett vezetett el.
Miután úgy döntött, hogy a vakmerőség a legjobb választás, Klietmann egyenesen a nők felé indult, mintha semmi különös nem lenne abban, hogy csak úgy formát öltöttek a puszta levegőből, és az emberei követték őt. A hölgyek megbabonázva nézték, ahogy közeledik.
– Jó reggelt, hölgyek!
Mint Krieger, Klietmann is megtanult amerikai kiejtéssel beszélni, abban a reményben, hogy titkos ügynökként dolgozhat, de képtelen volt teljes mértékben levetkőzni az akcentusát, akármilyen keményen is próbálkozott. Bár az órája már helyi idő szerint volt beállítva, tudta, hogy nem bízhat meg többé benne, ezért így szólt:
– Volnának olyan kedvesek megmondani nekem, hogy mennyi az idő?
A hölgyek rábámultak.
– Mennyi az idő? – ismételte Klietmann.
A sárga blúzos nő megigazította a csuklóján lévő órát, s anélkül hogy a tálat elengedte volna, megnézte, és így válaszolt:
– Oh, már tíz óra negyven.
Két óra negyven perces késésben voltak. Nem vesztegethettek arra időt, hogy egy autót keressenek, amit kulcs nélkül is el tudnak indítani, főleg nem akkor, amikor egy tökéletesen alkalmas darab ott volt az orruk előtt a kulcsokkal. Klietmann kész volt megölni mindkét nőt az autóért. Nem hagyhatná a testüket a parkolóban; riadót fújnának, amikor megtalálnák őket, és röviddel azután a rendőrség a lopott kocsi nyomába eredne, és ez súlyos nehézségeket okozna. A kocsiba kellene tennie a holttesteket és magukkal vinnie.
A kék blúzos hölgy megkérdezte:
– Miért jöttek hozzánk? Önök angyalok?
Klietmann elgondolkodott, hogy tényleg ő lenne-e szenilis. Angyalok hajszálcsíkos öltönyben? Aztán rájött, hogy egy templom közelében vannak, és varázslatos módon kerültek elő, így esetleg logikusnak tűnhet egy vallásos embernek azt feltételezni, hogy ők angyalok, tekintet nélkül az öltözetükre. Talán nem szükséges időt fecsérelni a megölésükre. Így szólt:
– Igen, hölgyem, angyalok vagyunk. És Istennek szüksége van az önök kocsijára.
A sárga ruhás nő megkérdezte:
– A Toyotámra, erre?
– Igen, hölgyem.
A vezető felőli oldalon az ajtó nyitva volt, és Klietmann betette a diplomatatáskáját az első ülésre.
– Isten megbízásából sürgős küldetést teljesítünk, a mennyország ragyogó kapuján láttak minket kilépni, és kell hogy legyen valamink, amivel közlekedhetünk.
Von Manstein és Bracher a Toyota másik oldalához léptek, kinyitották az ajtókat és beültek. A kék ruhás hölgy megszólalt:
– Shirley, téged kiválasztottak, hogy odaadhasd az autódat.
– Isten visszajuttatja önnek – mondta Klietmann – mikor véget ér itt a munkánk.
Emlékezve a saját, háború kínozta idejében lévő benzinhiányra és nem tudva milyen a benzinellátás 1989-ben, még hozzátette:
– Természetesen függetlenül attól, hogy mennyi benzin van most a kocsijában, tele lesz a tank mikor visszakapja, és onnantól kezdve szüntelenül. Tudja, mint a kenyér meg a hal.
– De a gyülekezetnek készült krumplisaláta is a kocsiban van – mondta a sárga blúzos hölgy.
Félix Hubatsch már kinyitotta a vezetőülés mögötti ajtót, és megtalálta a krumplisalátát. Most kivette az autóból, és a kövezetre tette, a nő lábához.
Klietmann beszállt, becsukta az ajtót, hallotta, ahogy Hubatsch szintén becsapja az ajtaját, megtalálta a slusszkulcsot, elindította a motort és kihajtott a templom parkolójából. Amikor a visszapillantó tükörbe nézett, még mielőtt kikanyarodott volna az utcára, az idős hölgyek még mindig ott álltak, kezükben a tállal, és utánuk bámultak.

10.

Napról napra finomították a számításaikat, és Stefan tornagyakorlatokat végzett a bal kezével és vállával, amennyire merte, remélve, hogy ezzel fent tudja tartani izmai edzettségét és nem lesz a bal karja merev, mikor végre meggyógyul. Január 21-én, szombaton délután, ahogy a Palm Springsben töltött első hetük a végéhez közeledett, befejezték a számításaikat és megállapították a pontos helyes időkoordinátákat, amikre Stefannak szüksége lesz az utazásaihoz, ha végre visszatér 1944-be.
– Most már csak egy kis időre van szükségem, hogy teljesen meggyógyuljak – mondta Stefan, miközben felállt a számítógép mellől, és mintegy ellenőrzésképpen körbeforgatta a bal karját.
– Tizenegy napja hogy meglőttek. Még mindig vannak fájdalmaid? – kérdezte Laura.
– Kevés. Mélyebb és tompább fájdalom. És nem állandóan. De az erőm még nem tért vissza. Ha jövő szerdán, huszonötödikén úgy érzem rendbe jöttem, akkor visszamegyek az intézetbe. Ha gyorsabban gyógyulok, hamarabb, de semmiképpen sem később.
Ezen az éjszakán Laura rémálomból ébredt, amiben ismét tolókocsiban élt és amelyben a végzet fekete köpenyes, arc nélküli ember képében szorgalmasan próbálta kiradírozni Christ a valóságból, mintha a fiú csak egy zsírkrétarajz lenne egy üveglapon. Laura teljesen kiizzadt, és egy ideig az ágyában ült, hangokat fürkészve az éjszakában, de nem hallva mást, mint a fia egyenletes, halk szuszogását maga mellett az ágyon.
Később, mivel képtelen volt visszaaludni, ébren feküdt és Stefan Kriegeren gondolkodott. Érdekes ember volt, hihetetlenül magába zárkózott, és néha nehezen lehetett rajta kiigazodni.
Múlt hét szerda óta, mikor elmagyarázta neki, hogy azért lett a védelmezője, mert beleszeretett és javítani akart azon az életen, amire eredetileg ítéltetett, semmi mást nem mondott a szerelemről. Nem ecsetelte az iránta érzett érzéseit, nem nézett rá jelentőségteljesen, nem játszotta el a leánykérőbe jött szerelmes szerepét. Elmondta az igazságot, és időt hagyott neki arra, hogy megismerje, mielőtt eldönti, mit gondoljon róla. Laurának az volt az érzése, hogy a férfi évekig is várna, ha szükséges, szó nélkül. A szörnyű viszontagságok között a férfi türelmet tanult, amit Laura meg tudott érteni.
Stefan csendes volt, sokszor töprengő, alkalmanként melankóliába hajló, amiről Laura azt feltételezte, hogy a hazájában látott sok szörnyűség eredménye. Talán e szomorúság gyökere abban rejlik, amelyeket ő maga követett el, és amiket megbánt, olyan dolgokban, amelyekről úgy véli soha nem vezekelheti le. Végül is azt mondta, hogy a pokol egy szeglete vár majd rá. Nem fedett fel a múltjából többet, mint amit neki és Chrisnek a motelszobában elmondott több mint tíz nappal ezelőtt. Laura azonban úgy érezte, Stefan hajlandó lenne elmondani mindent részletesen, azt is, ami egészen intim, csakúgy, mint ami egyébként is jól tükröződik rajta; semmit nem akar elrejteni előle, csak arra vár, hogy Laura eldöntse, mit gondol róla és hogy akar-e egyáltalán többet tudni.
Mély szomorúsága ellenére Stefannak meglehetősen jó humora volt. Jól kijött Chrisszel és megnevettette a fiút, amit Laura jó pontként értékelt. A mosolya meleg volt és kedves.
Még mindig nem volt szerelmes belé, és nem gondolta, hogy ez valaha megtörténhet. Nem igazán tudta, hogyan lehet ebben ennyire biztos. Néhány órán keresztül a sötétben feküdt és ezen töprengett, míg végül gyanítani kezdte, hogy azért nem tudja szeretni, mert Stefan nem Danny. Az ő Dannyje különleges ember volt, és vele Laura a tökéleteshez olyan közeli szerelmet tapasztalt meg, amilyen csak létezhet a világon. Most, hogy a vonzalmára vágyik, Stefannak örökké egy szellemmel kell rivalizálnia.
Laura felfedezte a pátoszt a helyzetükben, és szomorúan vette tudomásul, hogy a hozzáállása magányra kárhoztatja. Szíve mélyén vágyott rá, hogy szerelmes lehessen és viszontszeressék, de a kapcsolatukban egyelőre csak a férfi vonzalmának viszonzatlanságát és az ő reményeinek beteljesületlenségét látta.
Mellette az ágyban Chris motyogott, majd sóhajtott.
Szeretlek, édesem, gondolta Laura magában. Annyira szeretlek.
A fia, az egyetlen gyermek, akinek életet adhatott, létének középpontja volt most és a kiszámíthatatlan jövőben az elsődleges értelme annak, hogy küzdjön. Ha bármi történne Chrisszel, Laura tudta, hogy többé nem találna megnyugvást abban a világban, ahol a tragédia és komédia kéz a kézben jár minden történésben. Számára kizárólag a tragédiák világa lenne, túl sötét és rideg ahhoz, hogy kibírja.

11.

Három háztömbnyire a templomtól Erich Klietmann leparkolt a fehér Toyotával a járda mellé a Palm Canyon Drive egyik mellékutcájában, Palm Springs bevásárlónegyedében. Sok-sok ember sétálgatott a járdán, és kirakatokat nézegettek. Néhány fiatalabb nő rövidnadrágot viselt, és hasig érő pólót, amit Klietmann nem csak felháborítónak, de zavarba ejtőnek is talált, hogy hogyan lehet ilyen hanyag módon kitenni a testüket, mert ez az ő idejében ismeretlen volt. A Führer Nemzeti Szocialista Munkáspártjának szigorú irányítása alatt az ilyen szégyentelen dolgok nem voltak megengedettek; Hitler győzelme egy más világot szülne, egy olyan világot, ahol az erkölcsösség szigorúan kötelező, és ahol ezek a meztelen derekú, tisztességtelen nők csak annak kockázatával mutogathatnák magukat, hogy mintegy nevelés gyanánt bebörtönzik őket; olyan világ lenne ez, melyben a dekadenciát nem tolerálják. Ahogy látta a nők fenekét összeszorulni és kinyílni a szűk rövidnadrágjuk alatt, mellüket szabadon himbálózni vékony pólójuk mögött, Klietmannt az zavarta a legjobban, hogy mindegyik nőt kétségbeesetten kívánta, még akkor is, ha ezek a hölgyek az emberiség deviáns egyedei, akiket a Führer nem tűrne meg maga körül.
Klietmann mellett ülve Rudy von Manstein tizedes kihajtogatta a térképet, amelyet a nőt és a fiút felkutató csoport bocsátott rendelkezésükre. Így szólt:
– Hol csapunk le rájuk?
Klietmann a zakója belső zsebéből elővette a papírcetlit, amit dr. Juttner adott neki a laborban. Kinyitotta és hangosan felolvasta:
– A 111-es főúton, körülbelül tíz kilométerre északra a Palm Springs-i városhatártól a nőt letartóztatja egy kaliforniai járőr délelőtt tizenegy óra! húsz perckor, január 25-én, szerdán. Egy fekete Buick Riviérát fog vezetni. A fiú vele lesz, és nevelőotthonba kerül. Látszólag Krieger is ott van, de nem vagyunk benne biztosak; látszólag megszökik a rendőrök elől, de nem tudjuk hogyan.
Von Manstein már meg is kereste az utat a térképen, ami kivinné őket Palm Springsből a 111-es útra.
– Harmincegy percünk van – mondta Klietmann, a műszerfalon lévő órára pillantva.
– Simán fog menni – szólt von Manstein. – Maximum tizenöt perc alatt ott vagyunk.
– Ha korán odaérünk – mondta Klietmann –, megölhetjük Kriegert, mielőtt megszökhetne a rendőrök keze közül. De akárhogy is, addig mindenképp a helyszínre kell érkeznünk, míg el nem viszik a nőt és a fiút őrizetbe, mert sokkal nehezebb lenne a börtönben támadni rájuk.
Megfordult, hogy Bracherre és Hubatschra nézzen:
– Világos minden?
Mindketten bólintottak, de aztán Hubatsch őrmester megkocogtatta a zakója mellényzsebét, és megkérdezte:
– És mi van ezzel a napszemüveggel, uram?
– Hogyhogy mi van vele? – reagált ingerülten Klietmann.
– Föltegyük most? Segítene elvegyülni a helyi lakosok között? Tanulmányoztam az embereket az utcán, és bár vannak akik viselnek sötét szemüveget, viszont vannak akik nem.
Klietmann a gyalogosokat nézte, és miközben próbált ellenállni a hiányosan öltözött nők keltette kísértésnek, látta hogy Hubatschnak igaza van. Sőt azt is észrevette, hogy egyetlen férfi sincs olyan "menő cuccba" öltözve, mint ők. Talán minden vezető beosztású fiatal tisztviselő az irodájában van a napnak ebben a szakában. Akármi is az oka, hogy nincsenek sötét öltönyök és fekete cipők, Klietmann gyanút keltőnek érezte magukat, még ha kocsiban is ültek. Mivel sok gyalogosnak volt napszemüvege, úgy döntött, ha viseli, azzal legalább valami közös lesz benne és néhány helyi lakosban.
Mikor a hadnagy feltette a Ray Ban-ét, von Manstein, Bracher és Hubatsch is így tett.
– Rendben, gyerünk! – szólt Klietmann.
De mielőtt kiengedhette volna a kéziféket és sebességbe tehette volna a kocsit, valaki bekopogott a mellette lévő ablakon. Egy Palm Springs-i rendőrtiszt.

12.

Laura valahogy érezte, hogy megpróbáltatásaiknak így vagy úgy, de hamarosan vége lesz. Vagy sikerül lerombolniuk az intézetet, vagy belehalnak a próbálkozásba, és szinte eljutott arra a pontra, hogy rettegésük végét kívánta, akárhogyan is jutnak el e véghez.
Január 25-én reggel Stefan vállában még mindig érzékenyek voltak az izmok, de éles fájdalmai már nem voltak. Karja és keze már nem volt merev, ami azt jelentette, hogy a golyó nem sértett ideget. Mivel mindennap szorgalmasan edzett, a bal karjában és vállában eredetileg meglévő erőnek a nagyobb része visszatért, mely tény eléggé magabiztossá tette ahhoz, hogy véghez tudja majd vinni a tervét. Laura látta, hogy Stefan azért fél az előtte álló feladattól.
Stefan magára erősítette Kokoschka utazóövét, melyet Laura azon az éjszakán vett ki a széfből, mikor a védelmezője megjelent sebesülten az ajtaja előtt. A félelme továbbra is látható maradt, de amint magára tette az övet, Stefan elszántsága felülkerekedett az aggodalmán.
Tíz órakor mindannyian, beleértve Christ is, bevettek két kapszulát a konyhában, melyek ellenállóvá teszik őket a Vexxon ideggáz hatásával szemben. Nagy pohár narancslével öblítették le a gyógyszereket.
A három Uzit, az egyik 38-as revolvert, a hangtompítóval felszerelt Colt Commander Mark IV-et és a kis nejlonhátizsákot tele könyvekkel már korábban bepakolták a kocsiba.
A két rozsdamentes acéltartály, bennük a Vexxonnal még mindig a Buick csomagtartójában volt. Stefan, miután áttanulmányozta a tartályokra függesztett kék műanyag zsákokban található használati utasítást, úgy döntött, hogy csupán egy palackra lesz szüksége a feladathoz. A Vexxont kifejezetten zárt térben való alkalmazásra fejlesztették ki – hogy megölje a barakkokban, óvóhelyeken és a föld alatti bunkerekben megbújó ellenséget –, nem arra, hogy csapatokat öljenek vele a szabad ég alatt. Házon kívül a gáz túl gyorsan szétoszlik – és túl hamar elbomlik a napon – ahhoz, hogy hatékony legyen kétszáz méteres hatósugárnál nagyobb területen a kiengedéshez képest. Azonban ha kattanásig kinyitják, egyetlen tartály tartalma képes egy tizenkétezer négyzetméteres területet ellepni néhány perc alatt, ami elegendő volt Stefan céljaihoz.
Tíz óra harmincöt perckor beszálltak a kocsiba, elhagyták Thelmáék házát, és a sivatag felé indultak, a 111-es út irányába, Palm Springstől északnak. Laura ellenőrizte, hogy Chris biztonsági öve be legyen kapcsolva, a fiú pedig így szólt:
– Látjátok, ha lenne egy autónk, ami egyúttal időgép is volna, teljes kényelemben utazhatnánk vissza 1944-be.
Napokkal ezelőtt az egyik éjszaka a sivatagba autóztak, hogy keressenek egy megfelelő helyet Stefan indulásához. Előre pontosan tudniuk kellett a hely koordinátáit, hogy megcsinálhassák azokat a számításokat, amelyek segítségével Stefan egyenesen hozzájuk tud visszajönni, ha elvégezte, amit akart 1944-ben.
Stefannak szándékában állt kinyitni a Vexxonos tartály szelepét, még mielőtt megnyomná a gombot az övén, hogy az ideggáz már akkor szóródjon a levegőbe, amikor ő a kapuba ér, és ezzel megölje azokat, akik a laborban vannak 1944-ben, a Villámlás Út másik végén. Ezért ki fog ereszteni egy kis gázt már az indulásnál is, így célszerű volt egy izolált helyről nekivágnia az útnak. A Gainse-ék háza előtti út kevesebb mint kétszáz méterre volt a Vexxon hatótávolságán belül, és nem akartak ártatlan járókelőket megölni.
Mindemellett, bár a gáz csupán negyven-hatvan percig öl, Laura azt is figyelembe vette, hogy a maradék, ha nem is halálos, de ismeretlen, hosszú távon akár mérgező hatással is bírhat. Nem akart semmi ilyen anyagot Thelma és Jason házában hátrahagyni.
A nap tiszta volt, kék és csendes. Mikor még csak néhány háztömbnyit távolodtak a háztól, ahol az út leereszkedett egy völgybe és két oldalról datolyapálmák vették körül, Laura úgy vélte, hogy egy különös fényvillanást látott az égboltnak abban a kis töredékében, amit a visszapillantó tükör befogott. Milyen lehetne egy villámlás a ragyogó, tiszta égen? Nem olyan drámai, mint a viharfelhőkkel borított égen, mert a nap ragyogását kellene elnyomnia. Valószínűleg úgy nézne ki, mint amit látni vélt – mint egy különös, rövid fényvillanás.
Bár fékezett, de már a völgy alján voltak, és többé nem látta az égboltot a tükörben, csak az emelkedőt maguk mögött. Mennydörgést is hallani vélt a távolból, de nem volt benne biztos az autó légkondicionálójának zúgása miatt. Gyorsan félreállt és a ventilátor kapcsológombján matatott.
– Mi a baj? – kérdezte Chris, miközben Laura leállította a kocsit, kinyitotta az ajtót és kilépett a kocsi mellé.
Stefan szintén kinyitotta a hátsó ajtót és kiszállt:
– Laura?
Laura az égdarabkát nézte, amit a völgy aljából még látott, és kezével szemellenzőt formált a szeme fölé:
– Hallottad ezt, Stefan?
A meleg, sivatagszáraz napban egy távoli zúgás elcsendesült.
– Lehet, hogy repülő zaja – mondta Stefan.
– Nem. Mikor a múltkor azt gondoltam, hogy repülő, azok ők voltak.
Az ég felragyogott, még egyszer, utoljára. Laura nem látta magát a villámot, a mennyboltba hasító fénycsíkot, csak a visszaverődését a felsőbb légkörben, egy halvány fényvillanást a kék égbolton a fejük felett.
– Itt vannak – mondta Laura.
– Igen – értett egyet vele Stefan.
– Valahol útközben a 111-es út felé valaki meg fog minket állítani, mondjuk egy rendőr, vagy balesetbe keveredünk, amiről hivatalos feljegyzés készül, és meg fognak jelenni. Stefan, meg kell fordulnunk és vissza kell mennünk a házba.
– Nincs értelme – válaszolt Stefan. Chris kiszállt a kocsiból.
– Igaza van, mami. Teljesen mindegy mit csinálunk. Azok az időutazók azért jöttek ide, mert már meglesték a jövőt, és tudják hol fognak minket megtalálni, mondjuk fél óra múlva, de lehet hogy tíz perc múlva. Nem számít, hogy visszamegyünk-e a házba vagy megyünk tovább előre; már valahol láttak bennünket, lehet hogy a házban. Látod, mindegy hogyan változtatjuk meg a tervünket, keresztezni fogjuk az útjukat.
A végzet.
– A fenébe – káromkodott Laura, és a kocsi oldalába rúgott, amivel semmire nem ment, még csak jobban sem érezte magát tőle. – Gyűlölöm ezt! Hogy a csudába remélhetjük, hogy legyőzhetjük ezeket az istenverte időutazókat? Olyan ez, mint Black Jacket játszani, úgy hogy Isten kezében vannak a kártyalapok. Ez sem rosszabb. Szállj be az autóba, Chris, és essünk túl rajta!
Ahogy az üdülőváros nyugati szomszédsága felé hajtott, Laura idegei pattanásig feszültek. Minden oldalról felkészült a támadásra, bár tudta, hogy ott és akkor éri majd őket, ahol és amikor a legkevésbé számít rá.
Baj nélkül elérték a Palm Canyon Drive északi végét, majd a 111-es főutat. Előttük húsz kilométer hosszan jobbára kietlen sivatag feküdt, mielőtt a 111-es út keresztezi a 10-es utat.

13.

Klietmann hadnagy, remélve hogy elkerülheti a katasztrófát, letekerte az ablakot és a Palm Springs-i rendőrre mosolygott, aki az imént megkopogtatta az üveget, és most lehajolt, hogy benézzen rá:
– Mi a baj, biztos úr?
– Nem látta a piros jelet, amikor ide parkolt?
– Piros jelet? – kérdezte Klietmann mosolyogva, azon tanakodva, vajon mi az ördögről beszél a rendőr.
– Nos, uram – mondta a tiszt érdekesen játékos hangon –, azt akarja mondani nekem, hogy nem látta a piros jelet?
– De, uram, persze hogy láttam.
– Tudtam, hogy nem fog füllenteni – szólt a rendőr, mintha ismerte volna Klietmannt és megbízott volna az őszinteségében, ami meglepte a hadnagyot. – Szóval, ha látta a piros jelet, uram, miért parkolt ide?
– Oh, értem – mondta Klietmann –, tehát csak a nem piros jelekre lehet parkolni. Igen, persze.
A rendőr a hadnagyra kacsintott. Tekintetét von Mansteinre irányította az anyósülésen, majd Bracherre és Hubatschra a hátsón, mosolygott és bólintott feléjük. Klietmannak nem kellett az embereire néznie, hogy tudja, nagyon idegesek. Az autóban a levegő feszültségtől volt súlyos.
A rendőr mikor ismét Klietmannra irányította a szemét, bátortalanul mosolygott és megkérdezte:
– Igazam van, ha azt gondolom, hogy önök, barátaim, mind a négyen papok?
– Papok? – kérdezett vissza Klietmann, megzavarodva az érdeklődéstől.
– Nekem amolyan deduktív elmém van – magyarázta a rendőr, továbbra is erőtlen mosollyal az arcán. – Nem vagyok Sherlock Holmes. De a lökhárítóra ragasztott matricákon ez áll: "Szeretem Jézust" és "Krisztus feltámadt", és egy baptista konvenció van a városban, és önök mindannyian sötét öltönyt viselnek.
Ezért gondolta, hogy bízhat Klietmannban, és hogy az nem fog füllenteni. Azt hitte, hogy baptista lelkipásztorokkal találkozott.
– Úgy van – mondta Klietmann azonnal. – A baptista konvencióval vagyunk, tiszt úr. Sajnálom, hogy szabálytalanul parkoltunk. Ott nincsenek piros jelek, ahonnan jöttünk. Most, ha...
– Honnan csöppentek ide? – kérdezte a rendőr, nem gyanakodva, egyszerűen csak mert barátságos akart lenni.
Klietmann sokat tudott az Egyesült Államokról, de ahhoz nem eleget, hogy egy ilyen jellegű párbeszédet folytasson, melynek irányvonalát semmilyen mértékben nem befolyásolhatta. Úgy hitte, a baptisták az ország déli részéből származnak; abban nem volt biztos, hogy van akár egyetlen nyugaton, északon vagy keleten, ezért egy déli államon gondolkodott:
– Georgiából való vagyok – mondta, még mielőtt rájött volna, hogy milyen valószínűtlen, amit állít, amikor német akcentussal beszél.
A rendőr arcán megfagyott a mosoly. Levéve Klietmannról a szemét, von Mansteinre nézett és megkérdezte:
– És ön honnan való, uram?
Követve hadnagya példáját, de még erősebb akcentussal beszélve, von Manstein válaszolt:
– Georgia.
A hátsó ülésről, még mielőtt feléjük is elhangzott volna a kérdés, Hubatsch és Bracher is így szólt:
– Georgia, Georgiából vagyunk.
Mintha ez a szó varázsszó lenne, és mintegy átkot szórna a rendőrre. A rendőr mosolya teljesen eltűnt. Összeráncolt szemöldökkel Erich Klieatmannra nézett, és így szólt:
– Uram, volna szíves kiszállni az autóból egy pillanatra?
– Természetesen, tiszt úr – válaszolta Klietmann, és kinyitotta az ajtaját, miközben azt is észrevette, hogy a rendőr hátralép, és jobb kezét a csőre töltött revolverén nyugtatja. – De késésben vagyunk egy istentiszteletről...
A hátsó ülésen Hubatsch kinyitotta a diplomatatáskáját és kivette belőle az Uzit, olyan gyorsan, ahogy egy elnöki testőr tette volna. Nem tekerte le az ablakot, csak az üveghez szorította a puska csövét és tüzet nyitott a rendőrre, akinek így nem hagyott időt arra, hogy előhúzza a revolverét. A kocsi ablaka kitörött, ahogy a golyók keresztülfúródtak rajta. A közelről kilőtt legalább húsz tölténnyel a testében a rendőr hátratántorodott a forgalomba. Fékek csikorogtak, ahogy egy autós próbált hirtelen megállni, hogy kikerülje a testet, az utca túloldalán pedig kirakatüvegek csörömpöltek, mert a golyók egy férfiruhaüzlet kirakatába fúródtak.
Azzal a higgadt tárgyilagossággal és gyors gondolkodással, ami Klietmannt büszkévé tette arra, hogy a Schutzstaffel tagja, Martin Bracher kiszállt a kocsiból és össze-vissza lőni kezdett, hogy nagyobb felfordulást okozzon, és ezzel időt nyerjen számukra a meneküléshez. Ablakok törtek szilánkokra nem csak a mellékutcában, amelynek a végén parkoltak, hanem végig a kereszteződésen a Palm Canyon Drive keleti irányába. Az emberek sikoltoztak, és a kapualjak fedezékébe menekültek. Klietmann látta, hogy néhány elhaladó autót találat ért, és talán néhány sofőrt is, de az is lehet, hogy a vezetők pánikba estek, mert a kocsik ide-oda cikáztak, egyik sávból a másikba. Egy barna Mercedes félresöpört egy kisteherautót, egy fényes, piros sportautó felhajtott a járdaszegélyre, lehorzsolta egy pálmafa törzsét és egy ajándékbolt elejébe csapódott.
Klietmann újra elhelyezkedett a kormány mögött és kiengedte a kéziféket. Hallotta, hogy Bracher és Hubatsch beugranak a kocsiba, ezért sebességbe tette a fehér Toyotát, és éles bal kanyarral elindult előre a Palm Canyonon, észak felé. Azonnal észrevette, hogy egy egyirányú utcán haladnak, a rossz irányba. A szembejövő autók közt lavírozott. A Toyota pattogott a rossz rugóin, a kesztyűtartó kinyílt, és tartalma von Manstein ölébe hullt. Klietmann jobbra fordult a következő kereszteződésnél. Egy háztömbbel később áthajtott egy piros lámpán, épphogy kikerülve az átkelő gyalogosokat, és balra kanyarodott egy másik sugárútra, ahol lehetett észak felé haladni.
– Csak huszonegy percünk van – mondta von Manstein, a műszerfalon lévő órára mutatva.
– Mondják meg merre menjek – szólt Klietmann. – Eltévedtem.
– Nem, uram – mondta von Manstein, lesöpörve a kesztyűtartóból kihullott holmikat – pótkulcsok, papírszalvéták, egy pár fehér kesztyű, ketchup, mustár, különböző iratok – a térképről. – Nem tévedt el, uram. Ez az út majd a Palm Canyonig vezet, ahol kétirányú úttá válik. Onnan egyenes út vezet északnak, a 111-es útra.

14.

Úgy tíz kilométerre északra Palm Springstől, ahol a kopár föld különösen elhagyatottnak tűnt, Laura félreállt az autóval. Lassan haladt még előre néhány száz métert, míg egy olyan helyet nem talált, ahol az útpadka majdnem a sivatag szintjéig süllyedt, és eléggé lejtett ahhoz, hogy a puszta síkságra hajtson. A kevés száraz fűcsomótól és bokortól eltekintve nemigen volt élet ezen a tájon.
A kemény, agyag alapú talajt itt-ott lúgos homok borította. Mint ahogy néhány nappal ezelőtt tette, amikor rátaláltak erre a helyre, Laura nem hajtott rá a homokra, szigorúan csak a szürkésrózsaszín agyagon haladt. Nem állt meg, míg háromszáz méterre nem volt a főúttól, hogy e forgalmas út kiessen a Vexxon gáz hatósugarából. Egy hat méter széles és kilenc méter mély vízgyűjtő csatornától nem messze állt meg, mely a sivatagban ritka, több száz rövid esős időszak alatt alakul ki. Amikor először jártak itt, és csak a fényszóró világítása segítette őket a tájékozódásban, szerencse, hogy nem hajtottak bele a hatalmas mélyedésbe.
Bár a villámlást nem követte semmilyen jel, ami fegyveres időutazókról árulkodott volna, kapkodás jellemezte a pillanatot; Laura, Chris és Stefan úgy mozogtak, mintha egy óra ketyegését hallották volna, mely egy közelgő detonációt jelez. Míg Laura elővette az egyik tizenöt kilós Vexxonos palackot a Buick csomagtartójából, Stefan a hátára tette a kicsi, zöld nejlonhátizsákot, ami tele volt könyvekkel, és becsatolta a táska derékra erősítendő övét is. Chris az egyik Uzit vitte negyven méterre az autótól, egy teljesen kopár agyagterület közepére, ahol még egy apró fűcsomó sem virított, és emiatt jó rajtkőnek tűnt Stefan számára ahhoz, hogy elhagyja 1989-et. Laura csatlakozott a fiúhoz, majd Stefan is, jobb kezében a hangtompítóval felszerelt Colt Commanderrel.

Palm Springstől északra, a 111-es úton, Klietmann úgy nyomta a Toyota gázpedálját, ahogy csak lehetett, és még ez sem volt elég tempós. A kilométerszámláló hatvanháromezer kilométert mutatott, és semmi kétség, az idős hölgy, akié a kocsi volt, soha nem mehetett többel, mint hetvennel, ezért az autó nem igazán tudott megfelelni a Klietmann által támasztott elvárásoknak. Ha Klietmann többel akart menni, mint nyolcvan kilométer per óra, az autó elkezdett köpködni és pöfékelni, ami a hadnagyot lassításra kényszerítette.
Mindazonáltal csupán négy kilométerre északra Palm Springs városhatárától beértek egy kaliforniai járőrautót, és Klietmann tudta, hogy bizonyára ez az a kocsi, ami majd megállítja és letartóztatja Laura Shane-t és a fiát. A rendőrautó alig kevesebb mint kilencvennel ment, egy kilencven kilométer per órás szakaszon.
– Ölje meg – szólt hátra Klietmann Martin Bracher tizedesnek, aki a jobb hátsó ülésen ült.
Klietmann a visszapillantó tükörbe lesett, de nem látott autót maguk mögött; szembejövő forgalom volt, de az a dél felé vezető sávban. A hadnagy kivágódott az északi irányú előzősávba, és száz kilométeres sebességgel a rendőrautó mellé hajtott.
Hátul Bracher letekerte az ablakot. A másik hátsó ablak már nyitva volt, mert Hubatsch kilőtte, amikor megölte a Palm Springs-i rendőrt, ezért a szél hangosan zúgott keresztül a Toyota hátsó részén, és elérte az első üléseket is, ahol összegyűrte a térképet, ami még mindig von Manstein ölében hevert.
A rendőrtiszt meglepetten pillantott át, mert valószínűleg az autósok ritkán mertek lehagyni egy rendőrautót, ami a megengedett sebességnél csupán néhány kilométerrel ment kevesebbel. Amikor Klietmann száz fölé gyorsította a Toyotát, az autó pöfögni és rázkódni kezdett, de még gyorsult, még ha vonakodva is. A rendőr felfogta, hogy Klietmann szándékosan akarja áthágni a törvényt, és bekapcsolta a szirénáját, amely azt jelezte, hogy Klietmannak félre kell állnia.
Ehelyett a hadnagy felgyorsította a tiltakozó Toyotát száz kilométer per órás sebesség fölé, amikor már úgy tűnt az autó szétesik a diktált tempótól, és ez éppen elég volt ahhoz, hogy egy kicsit lehagyják a megdöbbent rendőröket, és a Bracher melletti hátsó ablak egy vonalba kerüljön a rendőrautó első ablakával. A tizedes tüzet nyitott az Uzijával.
A rendőrautó ablaka kitört, és a tiszt egy pillanat alatt meghalt. Halottnak kellett lennie, mert nem látta a közelgő támadást, és a fejébe és felső testébe bizonyosan számos lövést kapott. A járőrkocsi a Toyota felé lendült és végighorzsolta azt, még mielőtt Klietmann ki tudott volna térni az útjából, majd az út széle felé tolódott.
Klietmann fékezett, és így lemaradt a sodródó autó mögött.
A négysávos út három méterrel a sivatag szintje fölött haladt, és a járőrautó keresztülvágott a biztonsági korlát nélküli útszélen. Egy-két másodpercig a levegőben repült, majd olyan erővel csapódott a kerekeire, hogy semmi kétség, néhány gumija szétrobbant a becsapódástól. Két ajtaja kitárult, melyek közül az egyik a vezetőülés melletti volt.
Ahogy Klietmann a jobboldali sávba húzódott, és lassan elhaladt az autóroncs mellett, von Manstein így szólt:
– Látom a fickót a kormányra dőlve. Nem lesz több problémánk vele.
A szembejövő autósok szemtanúi voltak a járőrkocsi látványos repülésének. Félrehúzódtak a 111-es úton, az ő oldalukra. Amikor Klietmann a visszapillantó tükörbe nézett, látta, hogy többen félreállnak és kiszállnak a kocsijukból, és mint jó szamaritánusok sietnek a rendőr megmentésére. Ha néhányuk észrevette is miért törött össze a rendőrautó, akkor is úgy döntöttek, hogy nem veszik üldözőbe Klietmannt és nem viszik törvényszék elé. Ami bölcs döntés volt tőlük.
A hadnagy ismét gyorsított, a kilométerórára pillantott, és így szólt:
– Még öt kilométerre van innen az a hely, ahol ez a zsaru letartóztatta volna a nőt és a fiút. Szóval figyeljék a fekete Buickot. Csak öt kilométer.

A ragyogó sivatagi napsütésben egy kopár agyagfölddarabkán állva, a Buick közelében, Laura Stefant nézte, ahogy az a jobb vállára csúsztatja az Uzi szíját. A fegyver szabadon lógott, és nem akadt össze a könyvekkel teli hátizsákkal.
– Most azon gondolkodom, hogy vigyem vagy ne vigyem magammal – szólt Stefan. – Ha az ideggáz olyan jól működik, ahogyan illene, lehet hogy a pisztolyra nem is lesz szükségem a gépfegyver mellett.
– Csak vigyed – mondta Laura határozottan.
Stefan bólintott.
– Igazad van. Ki tudja?
– Kár hogy nincsen néhány gránátod is – szólt Chris. – A gránát jól jönne.
– Reméljük, hogy nem lesz ennyire szörnyű a helyzet – reagált Stefan.
A pisztolyt készenlétbe helyezte a jobb kezébe. Megragadva a Vexxonos kannát a tűzoltó készülékéhez hasonló fogantyújánál, felemelte a bal kezével és ellenőrizte a súlyát, hogy a sérült válla hogyan bírja a terhelést.
– Egy kicsit fáj – mondta. – Feszül a sebnél. De nem vészes, és fogom tudni használni.
Elvágták a kanna kioldógombjánál a drótot, hogy a Vexxont kézi irányítással lehessen kiengedni. Stefan erre a gombra helyezte az ujját.
Ha befejezte a dolgát 1944-ben, tesz még egy utolsó utat 1989-be, és az volt a terv, hogy mindössze öt perccel a távozása után ér vissza. Most így szólt:
– Hamarosan találkozunk. Alig fogjátok felfogni, hogy egyáltalán távol voltam.
Laura hirtelen megrémült, hogy talán soha nem jön vissza. Egyik kezével megsimította a férfi arcát, majd arcon csókolta.
– Sok szerencsét, Stefan.
Nem olyan csók volt ez, amilyet egy szerelmes adna, a szenvedélynek nyoma sem volt benne; csupán egy szeretetteljes baráti csók volt, egy nő csókja, aki végtelen hálát érez, de aki a szívét nem adja oda. Laura látta Stefan szemében hogy tudja ezt. Lelke mélyén, ritka humoros perceitől eltekintve, Stefan melankóliára hajló ember volt, és Laura azt kívánta, bárcsak boldoggá tehetné őt. Bánta, hogy nem tudja legalább eljátszani, többet érez iránta; bár azt is tudta, Stefan átlátna minden ilyen színjátékon.
– Szeretném, hogy visszajöjj – mondta Laura. – Tényleg szeretném. Nagyon.
– Ez elég nekem.
Stefan Chrisre nézett és így szólt:
– Vigyázz a mamádra, míg nem vagyok itt.
– Igyekszem – válaszolt Chris. – De ő is elég jól meg tudja védeni magát.
Laura magához húzta Christ.
Stefan feljebb emelte a tizenöt kilós Vexxonos palackot, és megnyomta a kioldó gombot.
Ahogy a gáz nagy nyomás alá került és olyan hangot hallatott, mintha száz kígyó sziszegne együtt, Laurát egy pillanatra pánik fogta el, hogy a kapszulák, amiket bevettek, nem is fogják megvédeni őket az ideggáztól, hogy a földre rogynak és izomgörcsök közepette harminc másodpercen belül meghalnak. A Vexxon színtelen volt, de nem szagtalan vagy íztelen; még a szabad levegőn is, ahol hamar szétoszlott, Laura édes és fanyar illatot vélt felfedezni, és émelyítő ízt érzett a szájában, ami félig a citromlére, félig a romlott tej ízére emlékeztette. De azonkívül, amit az orrával és az ízlelőbimbóival érzett, más hatást nem tapasztalt. Stefan a pisztolyt keresztülemelve a teste előtt a pisztolyos kezének egy szabad ujjával az inge alá nyúlt, és megnyomta a sárga gombot az övén, háromszor egymás után.

Von Manstein vette észre először a fekete autót, néhány száz méterre a főúttól a hatalmas fehér homok- és sziklatengerben. Felhívta a többiek figyelmét is a kocsira.
Természetesen Klietmann hadnagy nem tudta kivenni ilyen messziről milyen márkájú autóról van szó, de biztos volt benne, hogy ez az, amit keresnek. Három ember állt egymáshoz közel az autó mellett; alig látszottak többnek, mint pálcikaembereknek ekkora távolságból, és mintha délibábok lettek volna, melyek csillámlanak a sivatagi napban, de azt azért látta Klietmann, hogy a háromból kettő felnőtt, és egy gyerek van velük.
Hirtelen az egyik felnőtt eltűnt. Ez nem a sivatagi levegő és fény játszadozása volt. Az alak nem csillámlott fel újra pár pillanattal később. Eltűnt, és Klietmann tudta, hogy Stefan Krieger volt az.
– Visszament – mondta Bracher megdöbbenve.
– Miért menne vissza – kérdezte von Manstein –, hiszen mindenki a fejére pályázik?
– Rosszabb a helyzet – szólt Hubatsch a hadnagy mögötti ülésről. – Ő napokkal előbb érkezett 1989-be, mint mi. Tehát az öve ugyanarra a pontra fogja visszavinni, arra a napra, amikor Kokoschka meglőtte – pontosan tizenegy perccel Kokoschka lövése után. Annak ellenére, hogy tudjuk, soha nem tért vissza arra a napra. Mi az ördög folyik itt?
Klietmann is aggódott, de nem volt arra ideje, hogy kitalálja mi történik. Az volt a feladata, hogy megölje a nőt és a fiút, ha Kriegert nem is. Így szólt:
– Készüljenek!
Lelassított, hogy a Toyotával utat keressen, ahol lehajthat a sivatagba.
Hubatsch és Bracher még Palm Springsben elővették az Uzijukat a diplomatatáskájukból. Most von Manstein is felfegyverezte magát.
A táj emelkedett, hogy elérje az utat. Klietmann lekormányozta a Toyotát az aszfaltról a lejtős lehajtóra, és elindult a sivatagban a nő és a fiú felé.

Amikor Stefan aktiválta az utazóövét, a levegő sűrű lett, és Laura hatalmas, láthatatlan súlyt érzett magára nehezedni. Fintorgott a forró elektromos vezetékek és az égett szigetelőanyag bűzétől, mely még keveredett az ózonillattal és a Vexxon barackillatával. A légnyomás nőtt, az ózonszag erősödött, és Stefan elhagyta a világukat egy hirtelen, hangos pukkanással. Egy pillanatig mintha nem maradt volna levegő, amit belélegezhetnének, de a rövid vákuumot követően forró szél áramlott feléjük, mely a sivatag lúgos illatát hozta magával.
Laura közvetlen közelében állva és belekapaszkodva, Chris megszólalt:
– Hú! Ez nem volt semmi, ugye, mami? Ez már valami!
Laura nem válaszolt, mert észrevette, hogy egy fehér autó közeledik feléjük a sivatagban a 111-es útról, s a kocsi ugrált, ahogy a vezetője gyorsított.
– Chris, bújj a Buick elejéhez! Maradj lent!
Chris látta a közelgő járművet, és kérdés nélkül engedelmeskedett.
Laura a Buick nyitott ajtajához szaladt, és megragadta az egyik géppisztolyt az ülésről. Hátralépett a nyitott csomagtartó elé és szembenézett a közeledő autóval.
A kocsi kevesebb mint kétszáz méterre volt, és gyorsan haladt. A napfény megcsillant a jármű krómozott karosszériáján és megtört a szélvédőn.
Laurának eszébe jutott az a lehetőség is, hogy az autó utasai nem is német ügynökök 1944-ből, hanem ártatlan emberek. Ez azonban annyira valószínűtlen volt, ezért nem engedhette meg, hogy ez megzavarja.
A végzet küzd, hogy véghezvigye, amit eltervezett.
Nem. A fenébe is, nem.
Amikor a fehér autó már száz méteren belül volt, Laura kieresztett két sorozatot az Uziból, és látta, hogy a golyók legalább két lyukat fúrtak a szélvédőn. Az üveg többi része azonnal berepedt.
Az autó – most már látta, hogy Toyota – kitért, tett egy háromszázhatvan fokos fordulatot, majd újabb kilencvenet, hatalmas porfelhőt verve maga körül. Körülbelül hatvan méterre állt meg tőlük, orrával észak felé, az utasoldallal Laurához közelebb.
Az ajtók kicsapódtak a távolabbi oldalon, és Laura tudta, hogy az autóban lévők lehajolva úgy kúsznak ki, hogy ő ne lássa őket. Újra tüzet nyitott, nem is abban a reményben, hogy eltalálja őket a Toyotán keresztül, hanem hogy kilyukaszthatja a benzintankot; akkor talán egy szerencsés lövéssel, a fémnek pattanó golyó keltette szikrával lángra lobbanthatja a benzint, és néhány vagy az összes férfi a tűz martalékává válhat, ahogy az autó másik felén csoportosulnak. De kiürítette az Uzi megnagyobbított tárát, anélkül, hogy tűz gyulladt volna, annak ellenére, hogy szinte biztosan kilyuggatta a benzintankot.
Ledobta a puskát, kinyitotta a Buick hátsó ajtaját és megragadta a másik, teletöltött Uzit. Aztán elővette a 38-as Chief Specialt az első ülésről, a szemét le nem véve a fehér Toyotáról. Azt kívánta, bárcsak Stefan mégis otthagyta volna a harmadik gépfegyvert.
A másik autó felől az egyik fegyveres tüzet nyitott egy automata fegyverrel, és így már Laurának nem volt kétsége afelől, hogy kik ezek az emberek. Ahogy a Buick oldalához guggolt, golyók fúródtak a felnyitott csomagtartótetőbe, kitörték a hátsó ablakot, szétszakították a hátsó sárhányót, visszapattantak a lökhárítóról és az agyagtalajról éles sercenéssel, felverve a finom, fehér homokot.
Hallotta, hogy néhány töltény a fejéhez közel süvít el – éles, suttogó vonyítással –, és Laura próbált hátrafelé lépkedni, a Buick orra felé, közel maradva a kocsihoz, hogy a lehető legapróbb célpont legyen. Aztán az egyik pillanatban Chris mellé guggolt, aki a Buick hűtőrácsához lapult.
A Toyotás fegyveresek abbahagyták a lövöldözést.
– Mami? – szólt Chris ijedt hangon.
– Minden rendben lesz – mondta Laura, próbálva maga is elhinni, amit mondott. – Stefan kevesebb mint öt percen belül itt lesz, édesem. Nála van még egy Uzi, és ez kiegyenlíti majd az esélyeket. Rendben leszünk. Csak néhány percig kell feltartanunk őket. Csak néhány percig.

15.

Kokoschka öve visszavitte Stefant az intézetbe egy szempillantás alatt, aki a Vexxonos palack szórófejét nyitva tartva lépett be oda. Olyan erővel szorította a fogantyút és a kioldógombot, hogy belefájdult a keze, és a fájdalom máris kúszott felfelé a karján a sérült válla felé.
A hordó félhomályából a labornak csak egy kis részét látta. Két sötét öltönyös férfit pillantott meg, akik a kapu távoli végébe kukucskálnak. Nagyon is hasonlítottak a Gestapo-ügynökökhöz – mindegyik Gestapo-gazember olyan volt, mintha a degeneráltak és fanatikusok egy kis csoportjából klónozták volna őket –, és Stefant megnyugtatta, hogy azok nem látják őt olyan tisztán, mint ahogy ő látja őket; egy pillanatig legalább azt fogják hinni, hogy Kokoschka érkezett vissza.
Stefan lépdelt előre, bal kezében maga előtt tartva a sziszegő Vexxonos kannát, jobb kezében a pisztollyal, és mielőtt a laborban tartózkodó férfiak észrevették volna, hogy valami nem stimmel, a gáz már elérte őket. A földre rogytak, a megmagasított kapu alá, és mire Stefan kilépett a laborba, már görcsök fogságában haldokoltak. Szinte robbanásszerűen hánytak. Vér folyt az orrlikaikból. Az egyikük az oldalán feküdt, rugdalózott és a torkát markolászta; a másik mint egy magzat húzta össze magát, ujjait, mintha mancsok lettek volna, begörbítette és a szemeit kaparta. A kapu programozófelületénél három férfi, Stefan ismerte őket: Hoepner, Eicke, Schmauser – szintén összerogytak. Marták magukat, mintha őrültek vagy veszettek lennének. Mind az öt haldokló ember próbált kiabálni, de a torkuk mozdulatlanná dagadt egy pillanat alatt; csupán halk, patetikus hangot voltak képesek kiadni, mint az apró, megkínzott állatok nyivákolása. Stefan ott állt közöttük, fizikailag sértetlenül, de undorodva és elszörnyedve, és a haldoklók harminc-negyven másodperc múlva már nem adtak több életjelet.
Kegyetlen igazság szolgáltattatott azzal, hogy a Vexxont bevetette Stefan ezek ellen az emberek ellen, mert egy nácik által szponzorált kutatás volt az, melyben először szintetizáltak ideggázt 1936-ban, melynek Tabun lett a neve. Gyakorlatilag az összes ezután következő ideggáz, mely azzal ölt, hogy érintkezésbe lépett az elektromos idegi impulzusokkal, mind ezzel az eredeti összetétellel állt kapcsolatban. Beleértve a Vexxont is. Ezek a férfiak 1944-ben futurisztikus fegyver által haltak meg, bár ennek az anyagnak az eredete az ő saját megzavarodott, halálcentrikus társadalmukhoz köthető.
Mindazonáltal Stefan nem érzett elégedettséget ennek az öt férfinak a halálától. Annyi gyilkosságot látott már életében, hogy még a bűnös kivégzése az ártatlan védelmében, még az igazság nevében elkövetett ölés is taszította. De megtette, amit tennie kellett.
Pisztolyát a laborpadra tette. Levette az Uzit a válláról és azt is a pisztoly mellé rakta.
A farmerje zsebéből előhúzott egy néhány centis drótot, amivel a Vexxonos palackot akarta nyitva tartani. Kilépett a földszinti folyosóra és a kannát annak közepére tette. Pár percen belül a gáz szétterjed az épületben a lépcsőházakon, liftaknákon és szellőzőnyílásokon keresztül. Stefant meglepte, hogy csak az éjszakai világítás működik a folyosón, és hogy a többi labor a földszinten teljesen kihaltnak tűnt. Miután otthagyta a gázt, hogy terjedjen, visszatért a kapu programozótáblájához, hogy megnézze a dátumot és órát, amikorra Kokoschka öve visszahozta őt. Kilenc óra múlt tizenegy perccel, március 16-án este.
Ez egyedülállóan nagy szerencse volt. Stefan arra számított, hogy olyan időpontra érkezik, amikor az intézet személyzetének nagy része – akik közül némelyek már reggel hatkor dolgozni kezdenek, míg mások este kilencig is bent maradnak – ott lesz az épületben. Ez azt jelentette volna, hogy vagy száz ember lesz itt-ott elszórva a négyemeletes épületben; és amikor fölfedezték volna őket, rögtön tudták volna, hogy Krieger áll a háttérben, aki Kokoschka övével tért vissza, és a kapu segítségével lépett az intézetbe a jövőből. Rájöttek volna, hogy Stefan nem csak az épületben lévők megölésének szándékával jött vissza, hanem hogy készül valami másra is, és minden erejükkel igyekeznének kideríteni mire irányul még a terve, és próbálnák helyrehozni az általa okozott kárt. De most... hogy az épület szinte teljesen üres volt, talán meg tud szabadulni a néhány holttesttől úgy, hogy nem derül ki az ittléte, és minden gyanú ezekre a halott férfiakra terelődik.
Öt perc múlva a Vexxonos palack már üres volt. A gáz szétterjedhetett az épületben, kivéve a két őrcsarnokot az első és hátsó bejáratnál, melyeknek még a szellőzőnyílása sem volt közös az épület többi részével. Stefan emeletről emeletre, szobából szobába ment, újabb áldozatok után kutatva. Csak az alagsorban elszállásolt állatok tetemeire bukkant, az első öt időutazóéra, és az ő élettelen testük látványa legalább annyira nyomasztotta Stefant, mint az öt emberé a laborban, ha nem jobban.
Stefan visszament a főlaborba, kivett öt speciális övet egy fehér szekrényből, és a halott férfiakra csatolta azokat, a ruháik fölé. Gyorsan újraprogramozta a kaput, hogy e testeket úgy hatszázmillió évre előre a jövőbe küldje. Valahol olvasta, hogy addigra a Nap kialszik, és olyan helyen akart megszabadulni e holttestektől, ahol senki nem él, aki felfedezhetné őket és használhatná az övüket, hogy az intézetbe jöjjön.
A halottakon matatni a kihalt, csendes épületben kísérteties tevékenység volt. Újra és újra megdermedt, mert mintha mozgást hallott volna. Néhányszor abba is hagyta a holttestekkel való foglalatoskodást, hogy megkeresse a hallani vélt hangok forrását, de nem talált semmit. Egyszer a mögötte fekvő halott férfira nézett, félig-meddig meggyőződve arról, hogy az élettelen test éledezik, hogy a halk kaparászás, amit hallott, annak a hangja, amint a holttest hideg kezével próbálja megragadni a gépezetet, hogy ülő helyzetbe tudja húzni magát. Most már tudta milyen mély hatással volt rá, hogy ennyi halál szemtanúja volt oly sok éven át.
A bűzölgő testeket egyenként a kapuba vonszolta, és a szállítószakaszra halmozta őket. Átbukfencezve a láthatatlan bejáraton az időbe, a testek eltűntek. Egy elképzelhetetlenül távoli ponton majd újra feltűnnek – vagy a rég kihűlt és kihalt földgolyón, ahol még egy növény vagy egy rovar sincs életben, vagy a levegőtlen, üres űrben, ahol a bolygó létezett, mielőtt a felrobbanó Nap eltüntette teljesen.
A lehető legóvatosabb volt, hogy nehogy ő is a szállítóponton maradjon. Ha hirtelen hatszázmillió évre innen az űr vákuumában találná magát, halott lenne, mielőtt megnyomhatná a hazahívó gombját az övén, hogy visszatérjen az intézetbe.
Mire megszabadult mind az öt holttesttől és eltakarította a haldoklásuk közben termelődött mocskot, kimerült. Szerencsére az ideggáz nem hagyott látható nyomot; nem kellett minden felületet lesikálnia az intézetben. Sérült vállán a seb már ugyanúgy lüktetett, mint a lövés után közvetlenül.
De legalább ügyesen eltakarította a nyomokat. Reggel talán majd úgy tűnik, hogy Kokoschka, Hoepner, Eicke, Schmauser és két Gestapo-ügynök úgy döntött, hogy a Harmadik Birodalomnak leáldozott, és ezért elhagyták az intézetet egy békés, jómódú jövőbe.
Stefannak eszébe jutottak az állatok az alagsorban. Ha a ketreceikben hagyja őket, vizsgálatokat végeznének, hogy mi ölte meg őket, és az eredmény talán kétségbe vonja a teóriát, miszerint Kokoschka és a többiek a jövőbe disszidáltak a kapun keresztül. Akkor megint csak Stefan Krieger lenne az első számú gyanúsított. Jobb ha az állatokat is eltünteti. Az is rejtélyes lesz, de nem vezet egyenesen az igazsághoz, mint ahogy a holttestük tenné.
A forró, lüktető fájdalom még forróbb lett a vállában, ahogy laborköpenyeket használt temetőkötélnek, összehalmozva az állatokat és átkötözve őket, mint egy batyut. Öv nélkül hatszázmillió évvel távolabbra, a jövőbe küldte őket. Bevitte az üres Vexxonos kannát a folyosóról és azt is az idő egy távoli pontjára küldte.
Végül készen állt, hogy elinduljon a két kulcsfontosságú útra, melyekről azt remélte, hogy végleg az intézet pusztulásához és a náci Németország bukásához vezetnek majd. Újra a kapu programozótáblájához lépett, kivett egy darab papírt a farmere zsebéből; ezen a papíron azoknak a számításoknak az eredménye állt, melyeken annyit dolgozott Laurával az IBM számítógépen a Palm Springs-i házban.
Ha elegendő mennyiségű robbanóanyaggal tudott volna visszatérni 1989-ből ahhoz, hogy az intézetet a földig rombolja, akkor megtette volna itt és most. Azonban a nehéz Vexxonos kannán, a könyvekkel teli hátizsákon, a pisztolyon és az Uzin kívül nem tudott húsz-huszonöt kiló plasztiknál többet magával hozni, és ez a mennyiség nem volt elég a feladathoz. A robbanószereket, amelyeket a padláson és az alagsorban elhelyezett, Kokoschka néhány nappal ezelőtt hatástalanította, természetesen helyi idő szerint. Hozhatott volna 1989-ből néhány kanna benzint, megpróbálhatta volna felgyújtani az intézetet és földig égetni; de sok kutatási anyagot tűzálló szekrényben őriztek, amelyekhez még ő sem tudott hozzáférni, és csak egy hatalmas erejű robbanástól nyílnának ki e szekrények ajtajai és válnának a bennük lévő dokumentumok a tűz martalékává.
Már nem tudja egyedül lerombolni az intézetet. De tudta, ki tud neki segíteni.
A számokat használva, melyekhez az IBM számítógép segítette őket, a kaput beprogramozta három és fél napra március 16-ától. Földrajzilag angol földre kell érkeznie, a St. James's Parkra néző kormányzati irodák alatti, föld alá rejtett búvóhelyhálózat szívébe, ahol bombabiztos irodákat és miniszterelnöki és egyéb miniszteri helyiségeket alakítottak ki a Blitz folyamán. Egész pontosan Stefan azt remélte, hogy egy konkrét konferenciaszobába ér reggel hét óra harminckor, egy olyan pontos számítás eredményeként, amit csak az 1989-ben már elérhető számítógépek tudásával lehetett véghez vinni, és amely kompjuterekkel már összetett számításokat is el lehetett végezni.
Fegyver nélkül, csak a könyvekkel teli hátizsákkal a hátán, Stefan belépett a kapuba, átlépte az utazóvonalat, és egy alacsony mennyezetű konferenciateremben öltött ismét testet, melynek közepén egy hatalmas asztal állt, körülötte tizenkét székkel. Tíz szék üres volt. Csak két férfi volt jelen. Az egyik egy titkár volt, angol katonai egyenruhában, egyik kezében egy tollal, a másikban egy jegyzettömbbel. A másik férfi, aki el volt merülve egy sürgős üzenet diktálásában, Winston Churchill volt.

16.

Klietmann, ahogy a Toyota mellett guggolt, úgy érezte, nem lehetnének akkor sem kevésbé megfelelően öltözve a missziójukhoz, ha cirkuszi bohóc jelmezt viselnének. A környező sivatag többnyire fehér és bézsszínű volt, halványrózsaszín és barack, kevés növényzettel és néhány sziklával, mely fedezékül szolgálhatott. Fekete öltönyükben, ahogy próbálnák körülvenni a nőt és a háta mögé kerülni, ugyanolyan feltűnőek lennének, mint a legyek egy esküvői tortán.
Hubatsch, aki a Toyota orrához közel állt, rövid sorozattüzeket eregetve a Buickra, kimerülten leeresztette a kezét.
– A nő a kocsi orrához mehetett a fiúval. Így már nem látjuk.
– A helyi hatóságok hamarosan megjelennek – szólt Bracher nyugat felé, a 111-es út irányába nézve, aztán délnyugatnak, amerre a járőrautót hét kilométerrel arrébb letaszították az útról.
– Vegyék le a zakójukat – utasított Klietmann, miközben kibújt a sajátjából. – A fehér ing jobban beleolvad a tájba. Bracher, ön itt marad, és nem engedi a nőt, hogy erre hátráljon. Von Manstein és Hubatsch, önök megpróbálják jobbról bekeríteni. Maradjanak távol, és ne mozduljanak a fedezékből, míg egy következőt nem találnak. Én északnak és keletnek megyek, balról.
– Megöljük őt, anélkül hogy kiszednénk belőle, mire készül Krieger? – kérdezte Bracher.
– Igen – válaszolta Klietmann rögtön. – Túlságosan fel van fegyverkezve ahhoz, hogy élve elkapjuk. Különben fogadni mernék bármiben, hogy Krieger visszajön hozzájuk, néhány percen belül visszatér a kapun keresztül, és könnyebben elbánunk vele, mikor megérkezik, ha a nőt már eltettük láb alól. Most, gyerünk! Rajta!
Hubatsch, majd néhány másodperc múlva von Manstein, elhagyták a Toyota nyújtotta fedezéket, összegörnyedve, gyorsan lépdeltek dél-délkelet felé.
Klietmann hadnagy észak felé indult a Toyotától, gépfegyverével az egyik kezében, összehúzva magát igyekezett egy kisebb bokor nyújtotta kevéske fedezék mögé.

Laura kissé felemelkedett, és kilesett az autó orra mögül, még éppen időben ahhoz, hogy lássa, két fehér inges, fekete nadrágos férfi szalad el a Toyotától keleti irányba, felé tartva, de egyúttal dél felé is, nyilvánvalóan azzal a céllal, hogy bekerítsék őt. Felállt és kieresztett pár golyót az elöl haladó emberre, aki egy fog alakú szikla mögé vetődött, és sértetlenül eltűnt Laura szeme elől.
A lövések hangjára a második férfi egy sekély mélyedésbe hasalt, ami nem takarta el teljesen, de a lövési szög és a távolság nehéz célponttá tette. Laura nem akart újabb golyókat elpazarolni.
Mindemellett pedig, bár ő látta a második embert a földre hasalni, egy harmadik fegyveres nyitott rá tüzet a Toyota mögül. Golyók pattogtak a Buick karosszériájának, csupán centiméterekre tőle, így kénytelen volt ismét lebukni.
Stefan három-négy percen belül visszaér. Nem hosszú idő. Egyáltalán nem hosszú. De egy örökkévalóság.
Chris háttal az elülső lökhárítónak dőlve ült, térdét felhúzta a mellkasához, ölelve saját magát, és láthatóan reszketve.
– Tarts ki, kölyök – mondta Laura.
Chris az anyjára nézett, de nem szólt semmit. A számtalan szörnyűség folyamán, amin az elmúlt néhány héten keresztülmentek, Laura még soha nem látta ennyire csüggedtnek Christ. A fiú arca sápadt volt és petyhüdt. Ráeszmélt, hogy ez a bújócska rajta kívül soha senkinek nem volt játék, hogy semmi nem olyan egyszerű, mint a mozifilmekben, és ez a rémisztő felfedezés üvegessé tette a tekintetét, ami megijesztette Laurát.
– Kitartás – mondta Laura ismét, aztán Chris előtt elhaladva átkúszott a másik oldalra a kocsi orra mentén, ahol összekuporodott, hogy a sivatag tőlük északra eső részét tanulmányozza.
Félt, hogy háromnál többen vannak a támadók, és megpróbálják körülvenni őt. Nem engedhette meg, hogy ez sikerüljön nekik, mert akkor a Buick többé nem lenne használható barikád, és nem tudnának sehová futni, kivéve a nyílt sivatagot, ahol megölnék őt és Christ ötven méteren belül. A Buick volt az egyetlen jó fedezék a környéken. Maguk között kellett tartania a Buickot.
Nem látott senkit odakint, észak felé. A föld arrafelé egyenetlenebb volt, néhány alacsony sziklavonulattal, fehér homokkupacokkal és kétségkívül számos ember nagyságú mélyedéssel a földben, amelyekbe nem láthatott bele onnan ahol volt, s ahol egy gengszter lehet, vagy épp e pillanatokban talált menedéket. Az egyetlen dolog, ami mozgott, csupán néhány növénymag volt; lassan, összevissza szálltak az enyhe szellőben.
Laura visszacsusszant Chris másik oldalára, és ismét kilesett az autónak ezen az oldalán, ahol látta, hogy a két délnek tartó férfi ismét mozgásban van. Harminc méterre voltak tőlük, de csak húsz méterre a Buick előtt, és ijesztő tempóban közeledtek. Bár a vezető összegörnyedve haladt és integetett miközben szaladt, a második fegyveres vakmerőbb volt; talán azt gondolta, hogy Laura figyelmét leköti az első ember.
Laura kicselezte őt, felállt, kihajolt a Buick mögül amennyire kellett, a lehető leghatékonyabb fedezéknek használva a kocsit, és egy-két másodperces sorozatlövést adott le. A Toyotánál álló fegyveres lőni kezdett Laurára a fedezékéből, de Laura a másodiknak futó férfit úgy eltalálta, hogy az egy susogó bokorra zuhant.
Bár nem halt meg, az biztos hogy hasznavehetetlenné vált, mert a kiabálása olyan éles és fájdalommal teli volt, hogy nem lehetett kétséges, halálos sebet kapott.
Ahogy Laura ismét a tűzvonal alá bújt, észrevette magán, hogy dühödten vigyorog. Hatalmas elégedettséggel töltötte el a sebesült férfi hörgő kiáltása. Brutális reakciója, vérszomjának és revans-vágyának primitív ereje megdöbbentette, de ragaszkodott hozzá, mert megérezte, hogy jobb és ügyesebb harcos addig, amíg e düh hatása alatt van.
Egy kiütve. Talán még kettő van hátra. És Stefan hamarosan itt lesz. Nem számít milyen hosszú időt igényel a munkája 1944-ben, Stefan úgy programozza be a kaput, hogy néhány perccel a távozása utánra érkezzen vissza 1989-be. Csatlakozik Laurához, és beszáll a harcba – két-három percen belül.

17.

A miniszterelnök éppen Stefanra nézett, amikor az testet öltött, az egyenruhás férfi – egy őrmester – pedig az energiakisülés miatt vett róla tudomást, amely az érkezését kísérte. Kék-fehér, ragyogó fénykígyók ezrei tekergőztek Stefan körül, mintha a saját húsa bocsátotta volna ki azokat. Valószínűleg hatalmas villámlás és mennydörgés is megrázta e föld alatti szobák feletti világot, de az időutazáshoz használt energia egy része itt bocsátódott ki, szintén tekergő fénynyalábok képében, ami az egyenruhás férfit azonnal talpra kényszerítette félelmében és meglepetésében. Az elektromosság sziszegő kígyói végigkúsztak a padlón, fel a falakon, egyesültek a mennyezettel, majd szétolvadtak, anélkül hogy bárkit megsebesítettek volna; az egyetlen kár Európa nagy falitérképében keletkezett, amely apró darabokra perzselődött, de nem gyulladt meg.
– Őrség! – kiáltotta az őrmester. Fegyvertelen volt, de nyilvánvalóan biztos abban, hogy a kiabálását meghallják és hamarosan reagálnak rá, mert mindössze még egyszer kiáltott, és nem mozdult az ajtó felé.
– Őrség!
– Mr. Churchill, kérem – szólt Stefan, nem törődve az őrmesterrel –, nem azért jöttem, hogy bármi bajt okozzak önöknek.
Az ajtó kicsapódott, és két angol katona lépett a szobába, az egyik egy pisztollyal a kezében, a másik egy gépfegyverrel.
Stefan hadarva beszélt, mert attól tartott le akarják lőni:
– A világ jövője múlik azon, hogy most meghallgat-e engem, uram! Kérem!
A felfordulás közepette a miniszterelnök ülve maradt a karosszékében az asztal végénél. Stefan úgy vélte, talán látott egy kis meglepődést és enyhe félelmet is átsuhanni a nagy ember arcán, de nem mert volna fogadást kötni rá. Most az elnök olyan elmerengőnek és rendíthetetlennek látszott, mint minden fényképen, amit Stefan valaha látott róla. Felemelte az egyik kezét és az őrök felé intett:
– Várjanak egy pillanatot!
Amikor az őrmester tiltakozni próbált, a miniszterelnök ismét megszólalt:
– Ha meg akarna ölni engem, már megtette volna, amikor megérkezett.
Stefanhoz pedig így szólt:
– És ez volt ám a belépés, uram. Olyan drámai, mint amilyent csak a fiatal Olivier tudott produkálni.
Stefan nem tudta megállni, hogy ne mosolyogjon. Kilépett a sarokból, de amikor az asztal felé indult, látta, hogy az őrök megmerevednek, ezért megállt, és onnan beszélt:
– Uram, pontosan abból, ahogy megérkeztem, láthatja, hogy nem egy hétköznapi küldönc vagyok, és hogy amit mondanom kell önnek, az meglehetősen... szokatlan. Ezenkívül igen érzékeny téma, tehát talán nem akarja, hogy bárki más hallja önön kívül.
– Ha arra számít, hogy egyedül hagyjuk a miniszterelnök úrral – szólt az őrmester –, akkor ön... ön megőrült.
– Talán őrült – mondta a miniszter –, de tehetsége van. Ennyit be kell látnia, őrmester. Ha az őrök megmotozzák, és nem találnak nála fegyvert, adok az úrnak az időmből egy keveset, ahogy kérte.
– De, uram, nem tudja ki ez. Azt sem tudja micsoda. Ahogy berobbant a...
Churchill leintette.
– Tudom hogyan érkezett, őrmester. És kérem ne feledje, hogy csak ön meg én tudjuk. Elvárom öntől, hogy ugyanúgy hallgasson arról, amit látott most itt, mint bármiről tenné, ami a háborúval kapcsolatos és bizalmasan kezelendő.
Megfegyelmezve, az őrmester félreállt az egyik oldalra és haragosan mustrálta Stefant, míg az őrök átvizsgálták. Nem találtak fegyvert, csak könyveket a táskájában és néhány papírfecnit a zsebeiben. A papírokat visszaadták, a könyveket pedig a hosszú asztal közepére tették, és Stefan mókásnak találta, hogy nem vették észre mikori kiadású könyvek ezek.
A őrmester, tollával és jegyzetfüzetével a kezében, kikísérte az őröket a szobából, ahogy a miniszterelnök utasította. Amikor becsukódott az ajtó, Churchill a székhez intette Stefant, amelyen előtte az őrmester ült. Egy pillanatig csendben ültek, érdeklődve figyelték egymást. Aztán a miniszterelnök a tálcán lévő gőzölgő kannára mutatott.
– Teát?

Húsz perccel később, amikor Stefan még csak a felét mondta el lerövidített történetének, a miniszterelnök behivatta az őrmestert a folyosóról.
– Itt leszünk még egy ideig, őrmester. Attól tartok, a háborús kabinet gyűlést el kell halasztanom egy órával. Kérem tegyen róla, hogy mindenki értesüljön erről, és adja át nekik bocsánatkérésemet.
Huszonöt perccel később Stefan befejezte a mondanivalóját. A miniszterelnök kérdezett még néhányat – meglepően keveset, de jól átgondolt és a dolgok lényegét érintő kérdések voltak ezek.
– Szörnyen korán van egy szivarhoz, de azt hiszem olyan hangulatban vagyok, hogy muszáj elszívnom egyet. Csatlakozik hozzám?
– Köszönöm nem, uram.
Ahogy előkészítette a szivart, Churchill így szólt:
– Eltekintve a látványos belépésétől – amely valójában semmi mást nem bizonyít, csak egy forradalmian új közlekedési módot, ami vagy időutazás, vagy nem –, milyen egyéb bizonyítéka van, hogy egy épeszű embert meggyőzzön történetének igazáról?
Stefan számított egy ilyen jellegű tesztelésre, és felkészült rá.
– Uram, mivel jártam a jövőben és olvastam részleteket az ön háborús memoárjából, tudtam, hogy most ebben a szobában lesz, ebben az órában és ezen a napon. Azonkívül azt is tudtam, hogy mit csinálna a háborús kabinet előtt egy órával.
Churchill, beleszívva a szivarjába, felhúzta a szemöldökét.
– Ön egy üzenetet diktál Alexander tábornoknak Olaszországba, s aggodalmát fejezi ki a Cassino város elleni támadás ügyében, mely rengeteg emberáldozatot követelve folyt.
Churchill kifürkészhetetlen maradt. Bizonyára meglepte Stefan jólértesültsége, de nem volt hajlandó bátorítást adni sem egy fejbólintással, sem a szeme összehúzásával.
Stefannak nem volt szüksége bátorításra, mert tudta hogy amit mond, helytálló.
– A beszámolóból, amit majd ön meg fog írni a háborúról, memorizáltam a kezdő sorait annak az Alexander tábornoknak szóló üzenetnek, amelynek a diktálását még nem is fejezte be, amikor nem sokkal ezelőtt megérkeztem: "Bárcsak meg tudná nekem magyarázni, hogy a Monte Cassinón való átgázolás, satöbbi, az egész mindössze egy négy-öt kilométeres csatamezőn, miért az egyetlen dolog, amire törekszik."
A miniszterelnök ismét beleszívott a szivarjába, kifújta a füstöt és behatóan tanulmányozta Stefant. A székeik mindössze néhány centire voltak egymástól, és Churchill tüzetes vizsgálatának tárgyának lenni nyugtalanítóbb volt, mint arra Stefan eredetileg számított. Végül a miniszterelnök megszólalt:
– És ön ezt az információt valami olyanból szerezte, amit én a jövőben fogok megírni?
Stefan felállt a székéről, visszavette a hat vastag könyvet, amit az őrök kivettek a hátizsákjából, és kiteregette azokat az asztal Churchill felé eső végén.
– Ez, uram, az ön hat kötetes beszámolója a második világháborúról, mely egy meghatározó írásmű lesz, és mind történelmi munkaként, mind irodalomként el fogják ismerni.
Hozzá akarta még tenni, hogy ezek a könyvek nagyban hozzájárultak ahhoz, hogy Churchill irodalmi Nobel-díjat kapott 1953-ban, de végül úgy döntött, e tényről nem fedi föl a leplet. Az élet veszítene érdekességéből, ha ilyen nagyszerű meglepetéseket elárulna.
A miniszterelnök a hat könyv borítóját elöl-hátul áttanulmányozta, és megengedett magának egy mosolyt, mikor látott az egyiken egy részletet a Times Literary Supplementben megjelent recenzióból. Kinyitotta az egyik kötetet, és gyorsan végigpörgette a lapokat, de nem állt meg sehol, hogy beleolvasson.
– Nem ügyes hamisítványok – biztosította Stefan. – Ha elolvassa bármelyik oldalt hasraütésszerűen, fel fogja ismerni a saját egyedi és összetéveszthetetlen stílusát. Meg fogja...
– Nem kell elolvasnom őket. Hiszek önnek, Stefan Krieger.
Félretolta a könyveket és hátradőlt a székében.
– És azt hiszem értem, miért jött el hozzám. Azt szeretné, ha egy légibombázást irányítanék Berlinre, szigorúan arra a környékre koncentrálódva, ahol ez az ön intézete van.
– Igen, miniszterelnök úr, pontosan erről van szó. Ennek meg kell történnie, mielőtt a tudósok befejezik a nukleáris fegyverek anyagának tanulmányozását, amit a jövőből hoztak vissza, és azelőtt hogy megállapodnak ennek az információnak a német tudományos életbe való bevezetéséről – ami mostantól bármelyik nap bekövetkezhet. Azelőtt muszáj cselekednie, mielőtt nem hoznak valami újabb dolgot vissza a jövőből, ami a szövetséges hatalmak ellen fordítaná a dolgok menetét. Megadom önnek az intézet pontos helyét. Végül is amerikai és RAF bombázók már hajtottak végre mind nappali, mind éjszakai bombázást Berlin ellen...
– Meglehetős felzúdulást keltett a parlamentben a városok bombázása, még ha ellenséges városokról is van szó – jegyezte meg Churchill.
– Igen, de ez nem olyan, mintha Berlint bombáznák. A pontosan meghatározott célpont miatt persze ezt a missziót nappal kell véghezvinni. De ha azt a kerületet támadják, ha kifejezetten azt a háztömböt zúzzák porrá...
– Mindegyik oldalon le kell rombolni jó néhány tömböt még – mondta a miniszter. – Lehetetlen megfelelő pontossággal célozni, hogy műtétileg csak az ahhoz a tömbhöz tartozó épületeket pusztítsuk el.
– Igen, értem. De muszáj legalább utasítást adnia erre, uram. Több tonna robbanóanyagot kell erre a kerületre dobni – és mindezt pár napon belül –, mint amennyit valaha fognak dobni egész Európának bármelyik szegletére a háború folyamán. Semmi sem maradhat az intézetből, csak por.
A miniszterelnök úgy egy percig hallgatott, figyelve a szivarjából felszálló vékony, kékes füstöt, és gondolkodott. Végül így szólt:
– Meg kell beszélnem a tanácsadóimmal természetesen, de úgy hiszem a legkorábbi időpont amikorra elkészülünk és támadni tudunk, két nap múlva lenne, huszonkettedikén, de az is lehet, hogy csak huszonharmadikán.
– Azt hiszem, az elég gyors – mondta Stefan nagy megkönnyebbüléssel. – De ne később! Az isten szerelmére, uram, ne később!

18.

Ahogy a nő a vezető felőli sárhányóhoz guggolt, hogy a sivatag tőle északra eső részét fürkéssze, Klietmann figyelte őt egy bokorcsomóból. Laura nem látta őt. Mikor a másik sárhányóhoz kúszott és hátat fordított Klietmannak, a férfi azonnal felpattant, és összegörnyedve a következő fedezék felé futott, egy szikladarabhoz, ami keskenyebb volt, mint ő.
A hadnagy halkan lépkedett a cipőjében, mert a talpa túl csúszós volt egy ilyen jellegű akcióhoz. Most már őrültségnek tűnt fiatal vezető tisztviselőnek öltözve indulni egy kivégzőküldetésre – vagy baptista lelkipásztornak. Legalább a Ray Ban hasznos volt. A ragyogó napfényt visszaverte minden egyes kő és homokbucka; a napszemüveg nélkül még az előtte lévő földet sem látná olyan tisztán, mint így, és biztos hogy rossz helyre lépne és jó néhányszor el is esne.
Éppen fedezékbe készült vonulni ismét, amikor meghallotta a nőt a másik irányba lőni. Annak bizonyosságával, hogy a nő figyelme máshol jár, tovább haladt. Aztán hallott egy ordítást, olyan éleset és fájdalommal telit, mint egy vadállaté, akit egy másik állat élve belez ki.
Remegve egy hosszú, keskeny sziklamedencében talált menedéket, ami a nő látókörén kívül esett. Hason kúszott e medence végéig, és ott zihálva fekve maradt. Amikor felemelte a fejét, hogy a szemét egy szintbe hozza a környező talajjal, látta hogy tizenöt méterre van északra a Buick hátsó ajtajától. Ha még néhány métert tudna haladni kelet felé, akkor a nő mögé érne, és tökéletes pozícióban lenne ahhoz, hogy leszámoljon vele.

Az ordítozás elhalt.
Úgy okoskodva, hogy a másik, déli irányban megbújó férfi egy ideig a búvóhelyén marad, mert megdermeszti a társa halála, Laura ismét a másik oldalra kúszott. Ahogy elhaladt Chris előtt, így szólt hozzá:
– Két perc, édes. Maximum két perc.
Az autó sarkánál guggolva a tőlük északra eső területet vizsgálta. A sivatag errefelé érintetlennek tűnt. A szél elállt, és már növénymagok sem mozogtak.
Ha csak hárman lennének, biztos nem hagynának egy embert a Toyotánál, míg a másik kettő ugyanabból az irányból próbálja bekeríteni őt. Ha hárman lennének, a tőle délre lévő másik kettő szétvált volna, hogy az egyikük északnak induljon. Ami azt jelenti, hogy egy negyedik embernek is lennie kell, talán egy ötödiknek is, valahol kint az agyagos, homokos sivatagban, északnyugatra a Buicktól.
De hol?

19.

Miután Stefan kifejezte háláját a miniszterelnöknek, és felállt hogy távozzon, Churchill az asztalon fekvő könyvekre mutatott, és így szót:
– Nem szeretném, ha ezeket itt hagyná. Mert ha így tenne, nagy kísértést éreznék, hogy plagizáljam saját magamat.
– Ez önre jellemző – szólt Stefan –, hogy nem akart meggyőzni arról, hogy hagyjam itt őket önnek, pontosan ezzel a céllal.
– Szamárság!
Churchill a hamutartóba tette a szivarját, és felállt a székéből.
– Ha az enyémek lennének ezek a könyvek most, mind megírva, nem volnék elégedett azzal, hogy így adják ki őket, ahogy vannak. Kétségkívül találnék javításra szoruló részeket, és a háborút követő éveket azzal tölteném, hogy ezeket javítgatom szüntelenül – csak azért, hogy aztán mikor befejeztem, és kiadták, rájöjjek, hogy pontosan azokat a részeket tettem tönkre, amelyektől az ön idejében klasszikusok lettek.
Stefan nevetett.
– Komolyan beszélek – mondta Churchill. – Azt mondta, hogy az én beszámolóm meghatározó lesz. Ezt elég előre tudni ahhoz, hogy jellemző legyen rám. Úgy fogom megírni ezeket a könyveket, ahogy megírtam őket, hogy így mondjam, és nem kockáztatom meg, hogy átírjam magam.
– Talán ez a bölcs döntés – értett egyet Stefan.
Ahogy Stefan berakta a hat könyvet a hátizsákba, Churchill hátratett kézzel állt, és lassan hintázott a lábain.
– Annyi minden van, amit kérdezni szeretnék öntől a jövőről, amit most segítek alakítani. Olyan dolgokról, amelyek sokkal fontosabbak nekem, mint az, hogy írok-e sikeres könyvet vagy sem.
– Most tényleg muszáj mennem, uram, de...
– Tudom, igen – mondta a miniszterelnök. – Nem tartóztatom. De legalább egy dolgot mondjon meg nekem. Megöl a kíváncsiság. Lássuk csak... nos, például, mi lesz a szovjetekkel a háború után?
Stefan habozott, becsukta a hátizsákot, és így szólt:
– Miniszterelnök úr, sajnálom hogy ezt kell mondjam, de a szovjetek sokkal nagyobb hatalommal fognak bírni, mint az angolok, és csak az Egyesült Államok lesz riválisuk.
Churchill először tűnt meglepettnek.
– Ez az ő förtelmes rendszerük végül gazdasági sikereket, jólétet eredményez nekik?
– Nem, nem. A rendszerük gazdasági kudarcokat eredményez majd – de hatalmas hadseregük lesz. A szovjetek szakadatlanul militarizálják majd a társadalmukat, és kiiktatnak minden disszidenst. Néhányan úgy vélik, a koncentrációs táboraik a Harmadik Birodaloméival vetekszenek.
A miniszter arckifejezése kifürkészhetetlen maradt, de aggodalmát nem tudta elrejteni.
– Mégis, most a szövetségeseink.
– Igen, uram. És talán a segítségük nélkül nem lehetett volna megnyerni a háborút a Birodalom ellen.
– Oh, megnyertük volna – mondta Churchill magabiztosan –, csak nem olyan gyorsan. – Sóhajtott. – Azt mondják, a politika furcsa ágytársakat szül, de a háborúban kötött szövetségek még furcsábbakat.
Stefan készen állt az indulásra. Kezet ráztak.
– Az intézete porrá, szilánkká, hamuvá lesz rombolva – mondta a miniszterelnök. – A szavamat adom rá.
– Ennyi biztosíték bőven elég nekem – válaszolta Stefan. Majd benyúlt az inge alá, és megnyomta háromszor a gombot, amely az öve és a kapu közötti kapcsolatot aktiválta.
Abban, ami ugyanannak a pillanatnak tűnt, már az intézetben volt, Berlinben. Kilépett a hordószerű kapuból és visszatért a programozófelülethez. Pontosan tizenegy perc telt el azóta, hogy elindult azok felé a bombabiztos, London alatti szobák felé.
A válla még mindig fájt, de a fájdalom nem erősödött. A szüntelen lüktetés azonban fokozatosan elhatalmasodott rajta, és le kellett ülnie pihenni egy ideig a programozószékbe.
Aztán újabb számokat használva, amelyeket az IBM-mel számoltak ki, beprogramozta a kaput az utolsó előtti útjához. Ezúttal öt nappal megy előre a jövőbe; éjjel tizenegyre érkezik, március 21-re, egy másik bombabiztos föld alatti hadiszállásra – nem Londonba, hanem a saját városába, Berlinbe.
Mikor a kapu készen állt, belépett, fegyver nélkül. Ezúttal nem vitte magával a hat kötet könyvet sem. Amikor átlépte a szállítószakaszt a kapuban, az ismerős bizsergést érezte megindulni a bőre felől befelé, keresztül a húsán a csontvelejébe, majd azonnal vissza a csontvelejéből a húsán keresztül a bőréig.
Az ablaktalan, föld alatti szobát, ahova Stefan érkezett, mindössze egyetlen lámpa világította meg, ami a sarokban lévő asztalon állt, és az ugráló fények, amelyeket ő hozott magával. Ebben a különös fényben Hitler tisztán látszott.

20.

Egy perc.
Laura összeölelkezett Chrisszel a Buicknak dőlve. Anélkül, hogy elmozdult volna, először dél felé nézett, ahol tudta, hogy egy férfi bújt meg, aztán északra, ahol a többi ellenséget gyanította.
Természetelőtti nyugalom telepedett a sivatagra. A levegő állt, mintha a föld megszűnt volna lélegezni. A sivatag olyan fényességben fürdött, mint maga az ég; a ragyogó menny egybeolvadt a ragyogó földdel olyan halvány határvonallal, hogy a horizont gyakorlatilag eltűnt. Bár a hőmérséklet csupán harminc fok körül volt, minden – az összes bokor, szikla, gyom és homokszem – olyan volt, mintha összeolvadt volna a forróságtól a mellette lévő tárggyal.
Egy perc. Biztos, hogy egy perc vagy még kevesebb van hátra addig, míg Stefan visszatér 1944-ből, és valahogy nagy segítségükre lesz, nemcsak azért, mert nála van az Uzi, hanem mert ő Laura védelmezője. A védelmezője. Bár Laura most már tudta honnan származott, és tisztában volt vele, hogy a férfi nem természetfölötti, mégis bizonyos fokig az életen felülemelkedő figura maradt neki, aki képes csodákat művelni.
– Jönnek – törte meg Chris a csöndet.
– Nem lesz baj, édesem – szólt lágyan Laura.
A szíve azonban félelemtől kalapált és a veszteség érzetétől sajgott, mintha tudta volna, valahol a belső zsigereinek sugallatára, hogy a fia – az egyetlen gyerek, akit megszülhetett, a gyerek, akinek eredetileg megszületnie sem lett volna szabad – már halott, nem azért, mert Laura nem tudta megvédeni, hanem mert a sors szándékait nem lehet keresztülhúzni. Nem. A fenébe is, nem. Ezúttal ő majd megmutatja a sorsnak. Ragaszkodni fog a fiához. Nem fogja elveszteni, mint annyi embert, akiket szeretett. Ő nem a sors tulajdona. Chris az övé. Chris az övé.
– Rendben leszünk, édesem.
Már csak fél perc.
Hirtelen mozgást látott dél felé.

21.

Hitler magán-dolgozószobájában a berlini bunkerben az időutazás kibocsátott energiája sziszegett és tekergőzött Stefan körül, villódzó fénynyalábok formájában, szerpentinösvények százain kúszva keresztül a padlón és a betonfalakon, ahogy a londoni föld alatti konferenciaszobában is tette. Azonban ez a ragyogó és zajos jelenség nem hívta fel a más kamrákban lévő őrök figyelmét, mert ebben a pillanatban Berlin újabb bombázás alatt állt a szövetséges hatalmaktól; a bunker megrázkódott a messze fönt lévő városba sikeresen becsapódó bombatalálatoktól, és a robajlás még ilyen mélységben is elfedte Stefan érkezésének furcsa hangjait.
Hitler megfordult a forgószékében, és Stefanra nézett. Nem lepődött meg jobban, mint Churchill, bár természetesen ő tudott az intézet munkájáról, amiről Churchill nem, és azonnal megértette, hogy Stefan hogyan öltött hirtelen testet ebben a magándolgozószobában. Mindezen túl ő ismerte Stefant, mint egy olyan SS-tiszt fiát, aki a kezdetektől támogatja az ügyet.
Bár Stefan nem számított meglepetésre Hitler arcán, remélte hogy a félelem jeleit véli majd felfedezni a keselyűszerű vonások között. Végül is, ha a Führer olvasta az utóbbi idők Gestapo-jelentéseit az intézetben történt eseményekről, tudta hogy Stefant vádolják Penlovski, Januskaya és Volkaw hat nappal ezelőtti, március 15-ei megölésével, s ő az, aki ezután a jövőbe menekült. Talán azt gondolta, hogy Stefan csak hat nappal ezelőtt indult e tiltott útra, nem sokkal azelőtt, hogy megölte azokat a tudósokat, és őt is meg akarja ölni. Mégis, ha egyáltalán meg is rémült, uralkodott a félelmén; ülve maradt, nyugodtan kinyitott egy fiókot és előhúzott egy Lugert.
Még azalatt, hogy az utolsó elektromosság kisült, Stefan előrenyújtotta kezét a náci üdvözlésre, és a tőle telhető legnagyobb álszenvedéllyel így szólt:
– Heil, Hitler!
Hogy gyorsan bebizonyítsa, nem ellenségesek a szándékai, fél térdre ereszkedett, mintha egy templom oltárát imádná, és lehajtotta fejét, könnyű és önmagát feladni kész célponttá téve:
– Mein Führer, azért jöttem önhöz, hogy tisztára mossam nevemet, és felhívjam a figyelmét az intézetben ügyködő árulókra a Gestapo-kontingens tagjai között, akik az intézet biztonságáért felelősek.
Egy hosszú pillanatig a diktátor nem beszélt.
Messze föntről az éjszakai bombázás találatai által vert rezgések keresztülértek a földön, keresztül a hat méter vastag acél- és betonfalakon, és folyamatos, halk, vészjósló hanggal töltötték be a szobát. Minden alkalommal, mikor egy bomba célba ért, a három festmény – amit a Louvre-ből raboltak Franciaország meghódításakor – nekicsapódott a falnak, és a Führer asztaláról egy üreges, vibráló hang hallatszott a magas rézedényből, amelyben ceruzák voltak.
– Állj fel, Stefan – szólt Hitler. – Ülj oda! Egy barna bőr karosszékre mutatott, egyre az öt bútordarabból a szűkös, ablaktalan dolgozószobában. A Lugert az asztalra tette – de úgy, hogy könnyen elérje.
– Nem csak a te becsületed miatt, de apád becsülete miatt és az SS-é miatt is, remélem ártatlan vagy, ahogy állítod.
Stefan energikusan beszélt, mert tudta, hogy Hitler szereti az energikusságot. De minden alkalommal színlelt hódolatot is csempészett a hangjába, mintha őszintén hitte volna, hogy egy olyan férfi társaságában van, akiben a német emberek szelleme, múltja, jelene és jövője ölt testet. Még jobban, mint az energikusság, Hitlert elégedettséggel töltötte el a félelemmel vegyes tisztelet, amellyel alárendeltjei viseltettek iránta. Ez egy apró kapaszkodó volt, de ez Stefannak nem az első találkozása volt a férfival; volt némi gyakorlata abban, hogy megkedveltesse magát ezzel a megalomániás emberrel, ezzel az emberi lénynek álcázott viperával.
– Mein Führer, nem én öltem meg Penlovskit, Januskayát és Volkaw-t. Kokoschka tette. Ő a birodalom árulója, és én rajtakaptam az irattárban, az intézetben, éppen miután megölte Januskayát és Volkaw-t. Engem is meglőtt.
Stefan a jobb kezét a mellkasa bal felső részére tette.
– Meg tudom mutatni önnek a sebhelyet, ha óhajtja. Meglőve a főlaborba menekültem előle. Meg voltam döbbenve, és nem tudtam hányan szegődtek társául az árulásban. Nem lehettem biztos abban, hogy kihez fordulhatok bizalommal, így csak egy módja volt a menekülésemnek – a kapun keresztül szöktem meg, a jövőbe, mielőtt Kokoschka elkap és kivégez.
– Kokoschka ezredes jelentése meglehetősen más történetet ír le. Ő azt állította, akkor lőtt magára, amikor meg akart szökni a kapun keresztül, miután megölte Penlovskit és a többieket.
– Ha így lenne, mein Führer, visszatértem volna ide, hogy tisztázzam a nevemet? Ha áruló lennék és több hitem lenne a jövőben, mint önben, nem maradtam volna abban a jövőben, ahol biztonságban voltam, minthogy visszatérek önhöz?
– De biztonságban volt ott, nem? – kérdezte Hitler, és ravaszul mosolygott. – Értesüléseim szerint két Gestapo-csapatot, majd később egy SS-csapatot küldtek maga után abba a messzi időbe.
Stefan megremegett az SS-csapat hallatán, mert tudta, hogy az bizonyára az a csoport, amelyik Palm Springsbe érkezett kevesebb mint egy órával azelőtt, hogy ő elment, a csoport, amelyik a villámlást előidézte a tiszta, sivatagi égen. Hirtelen jobban kezdett aggódni Lauráért és Chrisért, mert az SS-tisztek elkötelezettségéről és ölési képességeiről jóval nagyobb véleménnyel volt, mint a Gestapo ezen tulajdonságairól.
Azt is megtudta, hogy Hitler nem tud arról, hogy a Gestapo-tiszteket egy nő fegyverezte le; azt hitte, Stefan maga ölte meg őket, nem fogva fel, hogy Stefan kómában volt ezen "csaták" alatt. Ez beleillet a hazugságba, amit Stefan elmondani szándékozott, ezért így szólt:
– Führerem, elbántam azokkal az emberekkel, amikor utánam jöttek, igen, és tiszta elmével tettem így, mert tudtam, hogy mindannyian az ön árulói és azért akarnak megölni engem, hogy ne mehessek vissza önhöz, és ne figyelmeztethessem önt a diverzánsokra, akik az intézetben dolgoztak, és még mindig dolgoznak. Kokoschka eltűnt azóta, igazam van? Csakúgy, mint öt másik ember, ha jól tudom. Nem hittek a Birodalom jövőjében, és attól tartva, hogy a március 15-ei gyilkosságokban játszott szerepük hamarosan kiderül, a jövőbe menekültek, hogy egy másik korban bújjanak el.
Stefan szünetet tartott, hogy amit elmondott hathasson.
Ahogy a magasan fölöttük zajló robbanások elhalkultak és csend állt be a bombázásban, Hitler behatóan vizsgálgatta Stefant. Ennek a férfinak a fürkészése ugyanolyan direkt volt, mint Winston Churchill-lé, de nem volt benne semmi abból a tiszta, egyenes, szemtől szembeni megbecsülésből, ami a miniszterelnököt jellemezte. Ehelyett Hitler egy önjelölt isten-mutáció szemszögéből méricskélte Stefant. És ez egy rosszindulatú isten volt, aki nem szerette a teremtményeit; csak az engedelmességüket szerette.
Végül a Führer így szólt:
– Ha árulók vannak az intézetben, mi a céljuk?
– Hogy félrevezessék önt – válaszolta Stefan. – Hamis információkkal látják el önt a jövőről, abban a reményben, hogy emiatt súlyos hadászati baklövéseket fog elkövetni. Azt mondták önnek, hogy a háború utolsó másfél évében gyakorlatilag az összes katonai döntése hibásnak fog bizonyulni, de ez nem igaz. Ahogy a jövő most áll, csak egy apró hajszálon múlik, hogy elveszti a háborút. Ami azt jelenti, hogy néhány apró stratégiai változtatással ön nyerhet.
Hitler arca megkeményedett, szeme összeszűkült, nem azért mert Stefant találta gyanúsnak, hanem mert azokra kezdett gyanakodni hirtelen, akik az intézetben azt mondták neki, hogy végzetes hadászati tévedéseket fog elkövetni az előttük álló napokban. Stefan arra bátorította őt, hogy újra higgyen a tévedhetetlenségében, és az elmebeteg férfi egyszerűen túlságosan akart hinni még egyszer a saját zsenialitásában.
– Néhány apró stratégiai változtatással? – kérdezte Hitler. – És melyek lennének ezek a változtatások?
Stefan gyorsan összefoglalt hat módosítást a hadászati stratégiában, amelyekről azt állította, hogy meghatározó jelentőségűek lennének néhány soron következő kulcsfontosságú ütközetben; azonban valójában ezek a változások nem jelentenek majd különbséget a dolgok kimenetelét illetően, és az ütközetek amelyekről beszélt, nem bírtak nagy jelentőséggel a háború hátralévő részében.
De a Führer hinni akarta, hogy csak egy hajszálon múlt hogy nyerjen, ahelyett hogy biztos vesztes lenne, és most szinte rávetette magát a Stefan által mondottakra, melyek vakmerő stratégiákat javasoltak, és alig különböztek azoktól, amelyeket a diktátor maga talált volna ki. Felállt a székéből és izgatottan járkálni kezdett.
– Az első jelentésekből, amelyeket az intézet juttatott el nekem, éreztem, hogy valami hiba van a jövőben, amit ők felvázoltak nekem. Éreztem, hogy nem vezethettem a háborút olyan briliánsan, ahogy tettem, ha utána hirtelen téves döntések sorozatát hozom meg. Oh, igen, most egy sötét időszakot élünk, de ez nem tart örökké. Amikor a szövetséges hatalmak elindítják régen várt inváziójukat Európára, el fognak bukni; visszavezetjük őket egyenesen a tengerbe.
Szinte suttogva beszélt, de ugyanazzal a megszállott szenvedéllyel, ami már olyan ismerős volt a nyilvános beszédeiből.
– Ebben az elbukott támadásban fel fogják élni tartalékaik nagy részét; vissza kell vonulniuk egy széles fronton, és nem fogják tudni visszanyerni az erejüket és újabb támadásra indulni hosszú hónapokig. Ezalatt mi megerősítjük pozíciónkat Európában, legyőzzük a barbár oroszokat, és erősebbek leszünk, mint valaha.
Abbahagyta a járkálást, hunyorgott, mintha önhipnózisból ébredne, és folytatta:
– Igen, mi van Európa inváziójával? Az intézet jelentései szerint a szövetséges hatalmak Normandiában fognak partra szállni.
– Hazugság – vágta rá Stefan.
Most elértek ahhoz a témához, amely az okot adta Stefan útjához ebbe a bunkerbe, ezen a márciusi estén. Hitler úgy tudta az intézetből, hogy Normandia partjai fognak színhelyül szolgálni az invázióhoz. A jövőben, amelyet a sors neki rendelt, a Führer tévesen ítéli meg a szövetséges hatalmak terveit, és egy máshol történő partraszállásra készül, ezért Normandiát megfelelő őrizet nélkül hagyja. Bátorítani kell, hogy ragaszkodjon a stratégiához, amit véghezvitt volna, ha az intézet nem létezik. El kell vesztenie a háborút, ahogy a sors eleve elrendelte, és Stefan dolga volt, hogy aláássa az intézet befolyását, és ezzel biztosítsa a normandiai invázió sikerét.

22.

Klietmannak sikerült néhány lépést tennie kelet felé, a Buickon túlra, elhagyva a nőt. Hason feküdt egy alacsony, kék kvarccal borított fehér szikla mögött, és arra várt, hogy Hubatsch megmozdul a nőtől délre. Ha a nőnek így elterelődne a figyelme, Klietmann kiugrana a rejtekhelyéről, és felé rohanna, miközben az Uzival lőne rá. Darabokra aprítaná, még mielőtt esélye lenne megfordulnia és látnia gyilkosa arcát.
Gyerünk, őrmester, ne feküdj ott úgy, mint egy gyáva zsidó, gondolta Klietmann vérszomjasan. Mutasd meg magad! Kényszerítsd lövésre a nőt!
Egy pillanattal később Hubatsch kitört a búvóhelyéről, és a nő látta futni őt. Ahogy Hubatschra koncentrált, Klietmann felpattant a kvarcmintás szikla mögül.

23.

Előrehajolva a bőr karosszékben, a bunkerben, Stefan így szólt:
– Hazugság, mind hazugság, Führerem. Ez a próbálkozás, hogy félreirányítsák önt Normandia felé, a kulcseleme a tervnek, amit az árulók kiterveltek az intézetben. Arra akarják kényszeríteni önt, hogy elkövesse azt a nagy hibát, amit sorsszerűen nem kellene elkövetnie. Azt akarják, hogy Normandiára fókuszáljon, amikor az igazi invázió...
– Calais-ban fog érni minket – fejezte be Hitler.
– Úgy van.
– Én úgy hiszem, hogy Calais területén fognak támadni, jóval északabbra, mint Normandia. Átjönnek a Csatornán, ott, ahol a legkeskenyebb.
– Igaza van, Führerem – mondta Stefan. – Csapatok fognak partra szállni június hetedikén Normandiánál...
Valójában június 6-a lenne, de olyan rossz időjárás lesz hatodikán, hogy a német főparancsnokság nem hitte, hogy a szövetséges hatalmak olyan hullámzó tengeren véghezvinnék a támadást.
– ...de az csak egy kisebb csapat lesz, egy félrevezetés, hogy ön az elit Panzer-hadosztályát a normandiai partokhoz vezényelje, míg az igazi ezzel párhuzamosan Calais-ben támad.
Ez az információ alátámasztotta a diktátor minden előítéletét és tévedhetetlenségébe vetett hitét. Visszament a székéhez és egyik öklével az asztalra csapott.
– Ebből érződik, hogy van köze a valósághoz, Stefan. De... láttam dokumentumokat, feljegyzéseket történelemkönyvekből a háborúról, amelyeket a jövőből hoztak vissza...
– Hamisítványok – mondta Stefan, Hitler paranoiájára alapozva, ami a hazugságot hihetővé teheti. – Ahelyett hogy a valós dokumentumokat mutatták volna meg önnek, hamisítványokat gyártottak, hogy félrevezessék önt.
Szerencsés esetben a Churchill által ígért, az intézetre irányuló bombázás másnap lesz, amely elpusztítja a kaput, mindenkit, aki tudja hogyan lehetne újjáépíteni a kaput, és minden egyes papírlapot, amit a jövőből hoztak vissza. És ezután nem lesz a Führernek lehetősége, hogy alaposan kivizsgálja Stefan állításainak igazságtartalmát.
Hitler csendben ült talán egy percig, az asztalán lévő Lugert bámulta, és elmélyülten gondolkodott.
Fejük fölött a bombázás ismét felerősödött, csörömpöltek a festmények, és a ceruzák nekiverődtek a falnak a réz tolltartóban.
Stefan idegesen várta, hogy a Führer vajon hitt-e neki.
– Hogyan jutott ide hozzám? – kérdezte Hitler. – Hogy tudta használni a kaput most? Úgy értem, olyan gondosan őrizték, amióta Kokoschka és az öt másik megszökött.
– Nem a kapun keresztül jöttem önhöz – szólt Stefan. – Egyenesen a jövőből jöttem önhöz, csak az időutazó övet használva.
Ez volt a legvakmerőbb hazugsága, merthogy az öv maga nem volt időutazó gép, csak egy hazahívó eszköz, ami semmi másra nem jó, minthogy visszavigye a viselőjét az intézetbe. Remélte, hogy a politikusokra jellemző közömbösség alól Hitler sem kivétel: egy keveset mindenről tudtak, ami az ő irányításuk alatt zajlott, de olyan nem volt, amit mélységeiben ismertek volna. Hitler tudott a kapuról és az időutazás természetéről, de talán csak nagy általánosságban; talán nem tud részletekbe menően mindenről, mint például arról, hogy az öv hogyan működik valójában.
Ha Hitler rájönne, hogy Stefan azután jött az intézetből, hogy visszatért Kokoschka utazóövével, rögtön rájönne, hogy Kokoschkát és a másik öt embert Stefan tette el láb alól, és hogy mindent összevetve nem árulók, mely pontnál az egész jól kidolgozott mese az összeesküvésről csődöt mondana. És Stefan ezzel aláírná a halálos ítéletét.
Összeráncolva a homlokát, a diktátor így szólt:
– A kapu nélkül használta az övet? Lehetséges ez? A félelemtől kiszáradt szájjal, de meggyőződéssel a hangjában, Stefan válaszolt:
– Oh igen, Führerem, ez meglehetősen egyszerű... beállítani az övet és nem csak hazautazásra használni a kapun keresztül, hanem csak utazni az időben, ahová az ember akarja. És szerencsések vagyunk, hogy ez így van, mert különben, ha vissza kellett volna mennem a kapuhoz, hogy idejöhessek, megállítottak volna a zsidók, akik őrzik.
– Zsidók? – kérdezte megrökönyödve Hitler.
– Igen, uram. Az intézeten belüli összeesküvést megszervezték, hitem szerint olyan intézeti dolgozok, akiknek ereiben zsidó vér csordogál, de eltitkolták az örökségüket.
Az őrült férfi arca a hirtelen dühtől még jobban megkeményedett.
– Zsidók. Mindig ugyanaz a probléma. Mindenhol ugyanaz a probléma. Most már az intézetben is.
E mondatok hallatán Stefan tudta, hogy társalgásuk menetét sikerült visszaterelnie a helyes ösvényre.
A végzet küzd, hogy véghezvigye, amit eltervezett.

24.

– Chris, azt hiszem jobb ha a kocsi alá bújsz – szólt Laura.
Mialatt beszélt, a tőle délnyugatra lévő fegyveres férfi felemelkedett a rejtekhelyén, és futni kezdett Laura irányába, és egy újabb alacsony homokdűne által nyújtott fedezék felé.
Laura talpra ugrott, bízva abban, hogy a Buick menedéket nyújt neki a Toyotánál lévő emberrel szemben, és lőni kezdett. Az első tucat golyó agyag- és homokforgácsokat vert fel a szaladó férfi bokája körül, de aztán a lövedékek utolérték, és a lábába fúródtak. A férfi üvöltve összeesett, és a földön fekve is érte találat. Kétszer meggördült és átesett a vízgyűjtő szélén, kilenc méter mélyre.
Még ahogy a fegyveres férfi átzuhant a peremen, Laura automata fegyver lövéseit hallotta, nem a Toyota felől, hanem a háta mögül. Mielőtt megfordulhatott volna, hogy szembenézzen a veszedelemmel, számos golyó fúródott a hátába, majd előrezuhant, arccal a kemény agyagra.

25.

– Zsidók – mondta ismét Hitler indulatosan. Aztán: – Mi van ezzel a nukleáris fegyverrel, amiről azt állítják, hogy azzal megnyerhetnénk a háborút?
– Csak egy másik hazugság, Führerem. Bár számos kísérlet történt a jövőben, hogy ilyen fegyvereket kifejlesszenek, soha nem jártak sikerrel. Ez csak egy fantazmagória, amit az összeesküvők kreáltak, hogy még jobban félreirányítsák a Birodalom segélyforrásait és energiáit.
Morajlás zúgott végig a falakon, mintha nem a föld alatt lettek volna, hanem fent, a mennybolton függtek volna, egy vihar közepén.
A festmények súlyos keretei nekicsapódtak a betonnak. A ceruzák táncot jártak a réz edénykében.
Hitler Stefan szemébe nézett és hosszan tanulmányozta. Aztán megszólalt:
– Felteszem, hogyha nem lenne hűséges hozzám, egyszerűen fegyver lenne magánál, és megölt volna, amint megérkezik.
Stefan valóban fontolgatta ezt a lehetőséget, mert csak Adolf Hitler megölésével moshatott volna le néhány foltot a saját lelkéről. De ez önző cselekedet lett volna, mert ha megöli Hitlert, azzal radikálisan megváltoztatta volna a történelem menetét, és a jövőt extrém kockázatnak tette volna ki. Nem felejthette el, hogy az ő jövője egyúttal Laura múltja; ha elegendő mértékben belebabrál a jövőbe, hogy az események sorozatát megváltoztassa, amit a sors elrendelt, talán a lehető legrosszabb irányba változtatta volna meg a világot általában, és Laurának különösen. Mi van, ha megölte volna itt Hitlert, és amikor visszamegy 1989-be, egy olyan drasztikusan más világot talál ott, amiben valamilyen oknál fogva Laura meg sem született?
Meg akarta ölni ezt az emberbőrbe bújt kígyót, de nem vállalhatta a felelősséget a világért, ami ezt követte volna. A józan paraszti ész azt diktálta, hogy ennél csak jobb világ lehet az, de Stefan tudta, hogy a józan ész és a végzet egymást kölcsönösen kizáró koncepciók.
– Igen – szólt végül Stefan –, ha áruló lettem volna, Führerem, valóban így tehettem volna. És félek, a valódi árulók az intézetben előbb vagy utóbb ugyanezzel a kivégzési módszerrel fognak próbálkozni.
Hitler elsápadt.
– Holnap bezáratom az intézetet. A kaput lezárjuk, amíg meg nem győződöm róla, hogy az intézetet megtisztították az árulóktól.
Churchill bombázói majd agyonütnek, gondolta magában Stefan.
– Győzni fogunk, Stefan, méghozzá úgy, hogy visszaállítjuk a hitet a mi nagyszerű végzetünkben, és nem azzal, hogy jövendőmondósat játszunk. Nyerni fogunk, mert ez a végzetünk.
– Ez a végzetünk – helyeselt Stefan. – Mi az igazság oldalán állunk.
Végül az őrült férfi mosolygott. Szentimentalizmussal átitatva, ami meglepő volt, hogy ilyen hirtelen hangulatot váltott, Hitler Stefan apjáról beszélt, Franzról és a régi szép időkről Münchenben: a titkos találkozókról Anton Drexler lakásán, a nyilvános találkozókról a sörözőkben – a Hofbrau-house-ról és az Eberlbrau-ról.
Stefan hallgatta egy ideig, tettetve, hogy le van nyűgözve, de amikor Hitler kifejezte szakadatlan és megrendíthetetlen hitét Franz Krieger fiában, Stefan megragadta az alkalmat a távozásra.
– És én, Führerem, halhatatlan hittel tekintek önre, és leszek is örökké az ön odaadó követője.
Felállt, szalutált a diktátornak, egyik kezét az inge alá tette, az öv gombjára, és folytatta:
– Most vissza kell térnem a jövőbe, mert még vannak elintéznivalóim az ön érdekében.
– Mennie kell? – kérdezte Hitler, felemelkedve a székéből. – Én azt hittem, most már a saját idejében marad. Miért menne vissza, ha most már tisztázta a nevét előttem?
– Azt hiszem tudom, hol van az áruló Kokoschka, hogy a jövőnek melyik szegletében keresett menedéket. Meg kell találnom, vissza kell hoznom, mert lehet, hogy csak Kokoschka tudja az árulók nevét az intézetben, és talán rá lehet venni, hogy fedje fel őket.
Gyorsan szalutált, megnyomta övén a gombot, és elhagyta a bunkert, mielőtt Hitler válaszolhatott volna.
Visszatért az intézetbe március 16-a éjszakájára, az éjszakára, amikor Kokoschka elindult San Bernardinóba, hogy őt üldözőbe vegye, és soha nem tért vissza. Képességeitől telhetően előkészítette az intézet lerombolását, és szinte teljes mértékben meggyőzte Hitlert arról, hogy ne higgyen semmilyen információnak, amit ezzel kapcsolatban hall. Fel is vidult volna, ha nem aggódik annyira az SS-csapat miatt, akik Laurát támadják 1989-ben.
A programozófelületnél beütötte a számítógépen kiszámolt számokat az utolsó útjához, amit tenni fog: a sivatagba, Palm Springs határain kívül, ahol Laura és Chris várják őt 1989. január 25-én, délelőtt.

26.

Laura, miközben lezuhant a földre, már tudta, hogy a gerincoszlopa megsérült vagy szétroncsolódott az egyik lövedéktől, mert nem érzett semmilyen fájdalmat – sőt semmit nem érzett nyaktól lefelé.
A végzet küzd, hogy véghezvigye, amit eltervezett.
A lövések abbamaradtak.
Csak a fejét tudta mozgatni, és csak annyira tudta elfordítani, hogy lássa Christ, ahogy a Buick előtt áll, annyira lebénulva a félelemtől, mint amennyire őt bénította meg a golyó, ami eltörte a gerincét. A fiún túl, csupán tizenöt méterre tőlük, feléjük rohant egy napszemüveges férfi, fehér ingben, fekete cipőben és egy gépfegyverrel a kezében.
– Chris – mondta Laura –, fuss! Fuss!
Chris arcát gyász torzította el, mintha tudta volna, hogy haldokolva hagyja itt az anyját. Aztán futni kezdett, amilyen gyorsan csak az apró lábai vitték, kelet felé a sivatagba, és elég eszes volt ahhoz, hogy ide-oda cikázzon miközben fut, hogy a lehető legnehezebb célpont legyen.
Laura látta, hogy a gyilkos felemeli a gépfegyverét.

A főlaborban Stefan felnyitotta a fedőlapot, ami az automata utazásregisztráló készüléket fedte.
Egy spulni öt centi széles papír jelezte, hogy ma este a kaput 1988. január 10-ére való utazáshoz is használták, mely utat Heinrich Kokoschka tette San Bernardinóba, amikor megölte Danny Packardot. A tekercs ezenkívül regisztrált még nyolc utat időszámításunk szerint 600 000 000-ba, az öt férfi és hárombatyunyi laborállat útjait. Stefan útjait is jelezte: 1944. március 20-ára, a londoni St. James parkhoz közeli bombabiztos óvóhely szélességi és hosszúsági fokaival; március 21-ére, 1944-be, Hitler bunkerének pontos hosszúsági és szélességi fokaival; és az út célállomását, amit az imént programozott be, de amire még nem indult el – Palm Springsbe, 1989. január 25-ére. Kitépte a papírtekercset, zsebre vágta a bizonyítékot és befűzött egy üres papírt. Már beállította a programozófelület óráit, hogy töröljék magukat és visszaálljanak nullára, miután elutazott a kapun keresztül. Tudni fogják, hogy valaki babrált a feljegyzésekkel, de azt fogják hinni, hogy Kokoschka és a többi áruló volt, akik így próbálják eltüntetni a nyomaikat.
Stefan lecsukta a fedőlapot, és a hátára vette a hátizsákot, ami Churchill könyveivel volt tele. Vállára akasztotta az Uzit, és kezébe vette a hangtompítós pisztolyt a laborpadról.
Gyorsan végignézte a szobát, hogy lássa, nem hagyott-e hátra valamit, ami elárulná, hogy itt járt ma este. Az IBM-mel kinyomtatott papírok már a farmere zsebében lapultak, összehajtogatva. A Vexxon-tartályt már rég elküldte a jövőbe, amikor már nem süt a nap, vagy legalábbis kihunyó félben van. Amennyire látta, nem felejtett el semmit.
Belépett a kapuba, és az átvivőpont felé közelített, több reménnyel a szívében, mint amennyit hosszú évek óta valaha is meg mert magának engedni. Meg tudta szervezni az intézet lerombolását, és a náci Németország bukását egy sorozat Machiavellihez méltó idő- és emberi manipuláció segítségével, tehát ő és Laura biztosan képesek lesznek elbánni egy kisebb SS-csapattal, akik valahol Palm Springsben voltak 1989-ben.

Bénultan fekve a sivatagi agyagon, Laura felkiáltott:
– Ne!
A szó suttogásnak hatott csupán, mert nem volt sem ereje, sem tüdőkapacitása, hogy hangosabb legyen.
A gépfegyverből golyók repültek Chris felé, és egy pillanatig Laura biztos volt benne, hogy a fiú kicselezi a lövedékeket, ami egy utolsó, kétségbeesett fantázia volt természetesen, hiszen egy pici fiúról volt szó, rövid lábakkal, és bőven lőtávolságon belül volt, amikor a lövések érték őt, mintát lyuggasztva törékeny hátának közepébe, és a homokba taszítva, ahol mozdulatlanul elterült, saját vérével körülfolyva.
Sebesült testének minden érezhetetlen fájdalma tűszúrásnak tűnt a kínhoz képest, amit a szívében érzett kisfia élettelen testének látványától. Életének számos tragédiája közben soha nem érzett ekkora fájdalmat. Olyan volt ez, mintha az összes veszteség amit átélt – az anyjáé, akit soha nem ismert, a drága apjáé, Nina Dockweileré, a kedves Ruthie-é és Dannyé, akiért boldogan feláldozta volna magát –, újra megnyilvánultak volna a sorsnak ezen új brutalitásában, amelyet át kellett élnie, ezért nem csak a szívszaggató gyászt érezte Chris halála miatt, hanem újra érezte a szeretteinek halálakor érzett szörnyű szenvedést. Lebénulva és érzéketlenül feküdt, de kínok között, lelkileg összetörve, érzelmileg összeomolva a sors gyűlöletes menetétől, és nem volt képes többé bátor lenni, nem volt képes remélni vagy törődni bármivel is. A fia halott. Nem tudta megvédeni őt, és vele együtt minden öröm lehetősége meghalt. Szörnyen egyedül érezte magát egy hideg és ellenséges univerzumban, és csupán a halált remélte, az ürességet, a végtelen semmit és végre a végét minden veszteségének és gyászának.
Laura látta a fegyveres férfit felé közeledni. Így szólt:
– Kérem, öljön meg, kérem! – A hangja olyan halk volt, hogy a férfi valószínűleg nem is hallotta őt.
Mi volt az értelme az életnek? Mi volt az értelme a sok szenvedésnek, amin keresztülment? Miért kellett megélnie e sok tragédiát és tovább élnie, ha így végződik az egész? Milyen kegyetlen tudat irányítja az univerzumot, hogy még azt is ki tudta gondolni, hogyan kényszerítse őt arra, hogy végigküszködje ezt a gondokkal teli életet, amiről a végén kiderült, hogy nem is volt igazi értelme vagy célja?
Christopher Robin meghalt.
Laura érezte, hogy forró könnyek peregnek az arcán, de ez volt az egyetlen, amit fizikálisan érezni tudott – ez és a föld keménysége, ami a jobb arcát nyomta.
A fegyveres férfi néhány lépéssel odaért hozzá, föléje állt és az oldalába rúgott. Laura tudta, hogy belerúgott, mert hátranézett a saját, mozdulatlan teste fölött, és látta a férfi lábát a bordái közé fúródni, de semmit nem érzett.
– Öljön meg! – motyogta.
Hirtelen megrémült, hogy a végzet, hűen önmagához, megpróbálja véghezvinni amit eltervezett, mely esetben talán életben marad, de tolószékhez kötve kell élnie, amitől Stefan megmentette, amikor beleavatkozott születésének eleve elrendelt körülményeibe. Chris olyan gyerek volt, aki soha nem volt része a végzet terveinek, és most ki is töröltetett a létezők közül. De lehet, hogy ő nem hal meg, mivel az ő végzete az volt, hogy éljen, még ha nyomorékon is. Most maga előtt látta a jövőjét: bénán, tolószékhez kötve, de valami ennél sokkal rosszabb csapdájában – egy tragikus életében, mely tele van tűzdelve keserű emlékekkel, végtelen bánattal, kibírhatatlan vágyakozással a fia iránt, a férje iránt, az apja iránt és azok iránt, akiket elvesztett.
– Oh, istenem, kérlek, ölj meg. Kérlek!
Fölétornyosulva, a fegyveres férfi mosolygott, és így szólt:
– Nos, én bizonyára isten küldötte vagyok.
Kellemetlenül nevetett.
– Mindenesetre eleget teszek a fohászodnak.
Villám hasított végig az égen, és mennydörgés rázta meg a sivatagot.

A számítógéppel végzett méréseknek köszönhetően Stefan pontosan oda ért vissza a sivatagba, ahonnan elindult 1944-be, pontosan öt perccel az utánra, hogy elhagyta azt. Az első dolog, amit meglátott a ragyogó sivatagi fényben, Laura véres teste volt, és az SS-tiszt, aki Laura fölött állt. Aztán tőlük odébb meglátta Christ.
A fegyveres férfi észrevette a villámlást és a dörgést. Megfordult, hogy megkeresse Stefant.
Stefan megnyomta háromszor az övén a hazahívó gombot. A légnyomás azonnal megnőtt; forró, elektromosvezeték-szag és ózonillat terjengett a levegőben.
Az SS-tiszt látta őt, felemelte a géppuskáját, és tüzet nyitott, először csak nagyjából Stefan felé, aztán egyenesen Stefanra irányította a puska csövét.
Mielőtt a golyók célba értek volna, Stefan kirepült 1989-ből, és újra az intézetben volt 1944. március 16-án.

– A fenébe! – kiáltott Klietmann, amikor Stefan az időörvénybe menekült, és eltűnt sértetlenül.
Bracher rohant feléje a Toyotától, és közben kiabált:
– Ez ő volt! Ez ő volt!
– Tudom, hogy ő volt – mondta Klietmann, amikor Bracher megérkezett. – Ki más lett volna – Krisztus jött volna el másodszor?
– Mire készül? – kérdezte Bracher. – Mit csinál az intézetben? Hol volt? Mi ez az egész?
– Nem tudom – válaszolt Klietmann ingerülten. Lenézett a súlyosan sérült nőre, majd így szólt hozzá: – Csak azt tudom, hogy látott téged és a halott fiadat, és még csak meg sem próbált megölni engem azért, amit tettem. Lelépett, hogy mentse a bőrét. Mit gondolsz most a te hősödről?
Laura csak tovább könyörgött a halálért. Hátralépve a nőtől, Klietmann folytatta:
– Bracher, álljon el az útból.
Bracher arrébb lépett, és Klietmann kiengedett úgy tíz-húsz golyót, melyek mindegyike a nőbe fúródott, és azonnal megölte őt.
– Kikérdezhettük volna – mondta Bracher tizedes. – Kriegerről, és arról, hogy mit csinált ott...
– Lebénult – mondta Klietmann türelmetlenül.
– Nem érzett semmit. Oldalba rúgtam, legalább a bordái felét eltörtem, az biztos, és még csak fel sem szisszent. Nem lehet kínzással semmilyen információt kiszedni egy olyan emberből, aki nem érez fájdalmat.

1944. március 16. Az intézet.
Stefan szíve úgy vert, amikor kiugrott a kapuból és a programozófelülethez rohant, mint a kovács kalapácsa. Elővette zsebéből a számítógéppel kiszámolt adatokat tartalmazó papírokat és kiteregette őket a programozóasztalon, amely egy falbeugróban állt.
Leült a székbe, kezébe vett egy ceruzát, és kivett egy noteszt a fiókból. Annyira remegett a keze, hogy kétszer is elejtette a ceruzát.
Már megvoltak neki a számok, amelyek a sivatagba vinnék öt perccel az indulása utánra. Visszafelé számol ezekből az adatokból, és kitalál egy új számkombinációt, ami ugyanoda vinné, de négy perc ötvenöt másodperccel korábbra, csupán öt másodperccel azutánra, hogy elhagyta Laurát és Christ.
Ha csak öt másodperce ment el, az SS-gyilkosok még nem ölték meg Laurát és a fiút, mire Stefan visszaér. Be tud szállni a harcba, és ez talán elég ahhoz, hogy megváltoztassa a dolgok kimenetelét.
Megtanulta a szükséges matematikát, amikor az intézetbe jött 1943 őszén. El tudta végezni a szükséges számításokat. Nem volt lehetetlen, mert nem a legelejéről kellett kezdenie; csak finomítania kellett a számítógép számain, visszaszámolni néhány percet.
De csak a papírt bámulta, és nem tudott gondolkodni, mert Laura halott volt, és Chris is halott volt. Nélkülük semmije sem volt.
Vissza tudod szerezni őket, mondta magának. A fenébe is, szedd össze magad! Megakadályozhatod, még mielőtt bekövetkezne.
Nekiveselkedett a feladatnak, és majdnem egy órán keresztül dolgozott. Tudta, nem valószínű, hogy bárki bejön az intézetbe ilyen késő éjszaka, és hogy felfedezik őt, de újra és újra lépések zaját vélte hallani a földszinti folyosóról, SS-csizmák csattogását. Kétszer a kapu felé nézett, félig meggyőződve arról, hogy öt halott embert hall visszaérkezni Krisztus után 600 000 000-ból, akik valahogyan életre keltek, és a kutatására indultak.
Amikor megvoltak a számok, és kétszer ellenőrizte őket, beütötte a programozófelületbe. Egyik kezében a géppuskával, másikban a pisztollyal bemászott a kapuba, és átlépte az utaztatópontot...
...és visszatért az intézetbe.
Egy ideig a kapuban állt, megrökönyödve, összezavarodva. Aztán ismét keresztüllépett az energiamezőn...
...és visszatért az intézetbe.
E történések magyarázata olyan erővel hasított belé, hogy előregörnyedt, mintha gyomron vágták volna. Már nem mehet vissza korábbra, hiszen öt perccel azutánra már visszament, hogy elhagyta a helyet; ha visszamenne most, olyan helyzetet idézne elő, amiben biztosan ott lenne már, és látná magát megérkezni első alkalommal. Paradoxon! A kozmosz mechanizmusa nem engedi, hogy egy időutazó találkozzon bárhol az időfolyamon belül saját magával; ha ilyen úttal próbálkozik valaki, az mindig megbukik. A természet megtiltja a paradoxont.
Emlékeiben Stefan hallotta Christ a lerobbant motelszobában, ahol először beszéltek az időutazásról: Paradoxon! Nem nagyszerű, mami? Nem szenzációs? És az elbűvölő, kisfiús nevetést.
De kell hogy legyen valami megoldás. Visszament a programozófelülethez, ledobta a fegyvereket az íróasztalra, és leült.
Izzadtságcseppek gyöngyöztek a homlokán. Megtörölte az arcát az ingujjába.
Gondolkodj!
Az Uzit bámulta és azon töprengett, hogy vajon legalább azt vissza tudná-e küldeni Laurának. Valószínűleg nem. Magával vitte a géppuskát és a pisztolyt, mikor először visszament Laurához, tehát ha visszaküldené bármelyik fegyvert, négy perc ötvenöt másodperccel korábbra, kétszer léteznének ugyanazon a helyen, amikor ő megjelenik négy perc ötvenöt másodperccel később. Paradoxon.
De talán küldhet neki valami mást, valamit ebből a szobából, valamit, amit nem vitt még eddig magával, és az ezért nem idézne elő paradoxont.
Félretolta a fegyvereket, felkapott egy ceruzát, és papírra vetett egy rövid üzenetet:
AZ SS-TISZT MEG FOG ÖLNI TÉGED
ÉS CHRIST IS, HA A KOCSINÁL MARADTOK.
MENEKÜLJETEK EL! BÚJJATOK EL!
Abbahagyta az írást, és gondolkodott. Hol tudnának elbújni a sivatagban? Folytatta az írást:
TALÁN A VÍZGYŰJTŐBEN.
Kitépte a papírdarabot a noteszból. Aztán, mint egy utógondolatként, még gyorsan odafirkantotta:
A MÁSIK KANNA VEXXON. AZ IS FEGYVER.
Stefan átkutatta a fiókot egy kémcsőért, szűk tetővel, de nem volt ilyen edény a laborban, ahol minden kutatás az elektromagnetizmussal függött össze sokkal inkább, mint a kémiával. Kiment a folyosóra és a többi labort is végigkutatta, míg meg nem találta, amire szüksége volt.
A főlaborban, kezében a kémcsővel, benne az üzenettel, belépett a kapuba és az átvivőpont felé haladt. Keresztülhajította az üvegcsét az energiamezőn, mintha hajótörést szenvedett volna egy sziget közelében és egy S. O. S. üzenetet dobott volna a tengerbe, egy palackba zárva.
Az üvegcse nem jött vissza hozzá.

...de a rövid vákuumot egy hirtelen, forró széllökés követte, amelyet a sivatag enyhe, lúgos illata járt át. Szorosan Laura mellett állva, belekapaszkodva, lenyűgözve Stefan varázslatos eltűnésétől, Chris felkiáltott:
– Hú, ez aztán nem volt semmi, mami! Ugye milyen nagyszerű volt?
Laura nem válaszolt, mert észrevett egy fehér autót, amely lehajt a 111-es útról, és a sivatagba indul.
Villámlás fénye látszott, és mennydörgés rázta meg az eget, ami megdöbbentette Laurát, és egy üvegkémcső jelent meg a levegőben, a lábaihoz esett, és szilánkokra törött, ahogy földet ért. Laura egy papírdarabot látott meg benne.
Chris felkapta a papírt a szilánkok közül. Ugyanazzal a természetességgel, amivel ebben a témában nyilatkozni szokott, így szólt:
– Bizonyára Stefantól jött.
Laura elvette a cédulát Christől, elolvasta, és közben tudatában volt annak, hogy a fehér autó feléjük fordult. Nem értette, hogy ez az üzenet miért és hogyan jutott el hozzájuk, de ösztönösen hitt a szavaknak. Ahogy befejezte az olvasását, még hallotta a dörgést és látta a villám fényeit, amikor a fehér autó motorja felbőgött.
Felnézett, és látta hogy a kocsi feléjük ugrál, ahogy a vezető gyorsít. Majdnem háromszáz méterre voltak, de olyan gyorsan közeledtek, amilyen gyorsan csak lehetett az egyenetlen, sivatagi talajon.
– Chris, vedd ki mind a két Uzit a kocsiból, és találkozunk a vízgyűjtő szélénél. Siess!
Ahogy a fiú a közelben álló Buick nyitott ajtaja felé rohant, Laura a szintén nyitott csomagtartóhoz sietett. Kivette a Vexxonos kannát, és utolérte Christ, még mielőtt az elérte volna a mély, természetes úton kialakult vízcsatornát, amely tomboló folyó volt esős időszakban, de most teljesen száraz volt.
A fehér autó mostanra már kevesebb mint százötven méterre volt tőlük.
– Gyerünk – szólt Laura, és kelet felé vezette Christ a meder mentén. – Le kell jutnunk valahogy a mederbe.
A csatorna oldalai enyhén lejtettek a kilencméteres mélységig, de csak enyhén. E lankákat megmintázta az erózió, és miniatűr, függőleges csatornák vezettek le a főcsatornához, némelyik közülük csak néhány centi széles, mások három-négy méteresek; zivatar idején víz ömlött a sivatag felszínéről ezeken a vízmosásokon keresztül a vízgyűjtő aljáig, ahol eggyé vált a már ott zubogó hatalmas víz– mennyiséggel. Néhány lefelé vezető kis csatornában a víz kimosott egy-egy sziklát, amely kicsit lassított a hegyről való leereszkedésen, míg másokban itt-ott bokrok vertek gyökeret a vízgyűjtő falában.
Kicsit több mint száz méterrel arrébb az autó letért az agyagról, és a homokba hajtott, amelybe belesüllyedtek a kerekei, és ettől lelassult.
Amikor Laura még csak húsz métert haladt a vízgyűjtő mentén, felfedezett egy széles csatornát, ami egyenesen a kiszáradt folyó aljához vezetett, és nem álltak ki belőle sem sziklák, sem bokrok. Amit látott, az gyakorlatilag egy méter széles, kilenc méter hosszú, víz által simára mosott homoklejtő volt.
Behajította a Vexxonos kannát a csatornába, és az félútig lecsúszott.
Elvette az egyik Uzit Christől, a közeledő autó felé fordult, amely már csak hetvenöt méterre volt, és tüzet nyitott. Látta, hogy a golyók legalább két lyukat ütöttek az autó szélvédőjén. Az üveg többi része azonnal végigrepedt.
Az autó – most már látta, hogy egy Toyota – megpördült, tett egy háromszázhatvan fokos fordulatot, aztán újabb kilencven fokosat, porfelhőt verve maga körül és keresztülgázolva néhány bokron. Nagyjából negyven méterre a Buicktól állt meg, hatvan méterre Laura és Chris háta mögött, orrával északi irányba mutatva. Ajtajai kicsapódtak a távolabbi oldalon. Laura tudta, hogy az utasok ott szállnak ki, ahol ő nem láthatja őket, és lebuknak a kocsi fedezékébe.
Elvette a másik Uzit is Christől, és így szólt:
– Le a csatornán, kölyök! Ha eléred a gázkannát, told magad előtt a meder aljáig!
Chris lecsúszott a vízgyűjtő falán, többnyire a gravitáció segítségével folyamatosan, de néha megállította a súrlódás, és ilyenkor tovább kellett löknie magát. Ez tipikusan az a fenegyerekhez illő cirkuszi mutatvány volt, ami normális körülmények között dühített volna egy anyát, de most Laura buzdította Christ a haladásra.
Legalább száz golyót eresztett a Toyotába, remélve, hogy kilyukasztja a benzintankot és lángra lobbantja a benzint egy golyó keltette szikrával, hogy szénné perzseli a gazfickókat, akik a kocsi másik felén bújtak meg. De kiürítette a tárat a kívánt eredmény elérése nélkül.
Amikor Laura abbahagyta a lövést, az ellenség visszalőtt. De Laura nem maradt ott elég ideig ahhoz, hogy célponttá váljon. A második Uzival, amit maga előtt tartott, a vízgyűjtő szélére ült, és lecsúszott a csatornán, amelyen Chris nem sokkal ezelőtt. Másodpercek alatt leért az aljáig.
Száraz növénymagok repültek a meder aljába a fejük fölött elterülő sivatagból. Korhadt hordalékfa, az idő vasfogaitól elszürkült deszkák, amelyeket egy távoli, lerobbant, sivatagi putriból hozott el a víz és néhány kő tarkította a hintőporpuha talajt, mely a vízmedret borította. Ezek közül egyik sem nyújtott volna védelmet a hamarosan a fejük fölül rájuk zúduló golyózápor elől.
– Mami? – kérdezte Chris, ami azt jelentette: Most, hogyan tovább?
A vízgyűjtőnek számos mellékfolyója ágazta be a sivatagot és soknak e mellékfolyók közül szintén voltak mellékfolyói. A csatornahálózat olyan volt, mint egy labirintus. Nem bujkálhatnak benne örökre, de talán azzal, hogy néhány elágazás kerül üldözőik és közéjük, időt nyernek, hogy leshelyet találjanak. Laura megszólalt:
– Fuss, kölyök. Kövesd a főcsatornát, fordulj az első lehetőségnél jobbra, és várj rám ott!
– Mit fogsz csinálni?
– Megvárom őket, hogy benézzenek ide – mondta, és a meredek mederfalra mutatott. Aztán lelövöm őket, ha tudom. Most menj, menj!
Chris elfutott.
Laura, a Vexxonos kannát még látótávolságon belül hagyva, visszatért a vízgyűjtőnek ahhoz a falához, amin lecsúsztak. Azonban egy másik, lefelé vezető csatornához ment, amely mélyebben hatolt a meder falába, és egy bokor állt ki a közepéből. Megállt e mélyedés aljánál, bízva abban, hogy a bokor el fogja őt takarni a szemük elől, ha lenéznek föntről.
Kelet felé Chris eltűnt egy a főcsatornából kiinduló leágazásban.
Egy pillanattal később Laura hangokat hallott. Várt, várt, időt hagyva támadóiknak arra, hogy meggyőződjenek arról, hogy Chrisszel együtt mind a ketten eltűntek. Aztán kilépett az eróziós csatornából a folyómederbe, és meglőtte a sziklák tetejét.
Négy férfi állt ott, lefelé bámulva, és Laura megölte az első kettőt, de a harmadik és a negyedik hátraugrott, ki a látóköréből, még mielőtt eltalálhatta volna őket. Az egyik holttest a vízgyűjtő széléhez esett, egyik kezével és egyik lábával belógva a peremen belülre. A másik bezuhant a mederbe, útközben elhagyva a napszemüvegét.

1944. március 16. Az intézet.
Amikor az üzenetet tartalmazó üvegcse nem tért vissza hozzá, Stefan meglehetősen biztos volt benne, hogy elért Laurához, mielőtt megölték, csupán másodpercekkel azutánra, hogy ő először elindult 1944-be.
Visszament a programozófelülethez, és nekilátott kiszámolni a számokat, melyek segítségével első megérkezése után néhány másodperccel újra a sivatagban lehet. Erre az útra elindulhat, mert előző, sietős elutazása utánra érkezne, és nem lenne rá lehetőség, hogy találkozik önmagával, tehát paradoxonra sem.
Ezúttal sem voltak a számítások túlságosan nehezek, mert csak a már számítógéppel kiszámolt adatokból kellett tovább kalkulálnia. Bár tudta, hogy az intézetben nem ugyanolyan mértékben telik az idő, mint a sivatagban, 1989-ben, rettenetesen vágyott rá, hogy ismét Laurával legyen. Még ha Laura meg is fogadta a tanácsot, amit az üzenetében írt, még ha a jövő, amit Stefan látott, meg is változott, és Laura még mindig életben van, akkor is meg kell küzdenie Laurának azokkal az SS-tisztekkel, és segítségre van ehhez szüksége.
Negyven perc alatt kiszámolta az adatokat, amelyekre szüksége volt, és újraprogramozta a kaput.
Ismét felnyitotta az utazásregisztráló fedőlapját, és kitépte a bizonyítékot tartalmazó papírtekercset.
Kezében az Uzival és a pisztollyal, összeszorított foggal az egyre erősödő fájdalomtól, ami a félig gyógyult vállában lüktetett, belépett a kapuba.

Az Uzit és a Vexxonos kannát is cipelve, Laura csatlakozott Chrishez a főcsatorna keskenyebb elágazásában, úgy két méterre attól a ponttól, ahol leereszkedtek a rendszerbe. A két földfal által határolt sarokban guggolva visszalesett a főmeder felé, ahonnan jött.
A fejük fölül, a sivatagból, az egyik túlélő gyilkos letaszította a csatorna pereménél fekvő holttestet a mederbe, nyilvánvalóan azért, hogy lássa, Laura még mindig alattuk van-e és lőni kezd-e a lehulló test láttán. Amikor nem hangzott fel lövés, a két túlélő bátrabb lett. Az egyik a peremhez feküdt a gépfegyverével, fedezve a másik férfit, aki lecsúszott a mederbe. Aztán az első férfi fedezte a másodikat, míg az ereszkedett le.
Amikor a második férfi csatlakozott az elsőhöz, Laura vakmerően kilépett a sarokból és kieresztett egy-két másodperces golyósorozatot. Mindkét üldözőjük úgy megdöbbent ettől az agresszivitástól, hogy nem viszonozták a tüzet, hanem hozzálapultak a függőlegesen levezető csatornákhoz, búvóhelyet remélve ott, mint ahogy Laura tette, amikor arra várt, hogy rájuk lőhessen, ahogy a csatorna tetejénél állnak. Csak az egyiküknek sikerült fedezéket találnia. A másikat Laura lelőtte.
Laura visszalépett a sarok felé, felvette a Vexxonos tartályt, és így szólt Chrishez:
– Gyerünk! Menjünk tovább!
Ahogy haladtak a labirintusban, újabb elágazást keresve a csatornában, villámlás hasított a kék égbe.
– Mr. Krieger! – kiáltott Chris.

Stefan hét perccel azután tért vissza a sivatagba, hogy útnak indult volna a Churchill-lel és Hitlerrel való találkozásaira 1944-be, csupán két perccel azután, hogy először visszatért, amikor látta Laurát és Christ az SS-tiszt kezei által holtan. Ezúttal nem látott holttesteket, csak a Buickot és a golyó lyuggatta Toyotát, ami máshogyan állt.
Remélve, hogy a terve bevált, Stefan a vízgyűjtőhöz sietett és futni kezdett a perem mentén, keresve valakit, bárkit, ellenséget vagy barátot. Nemsokára megpillantott három halott férfit a csatorna alján, kilenc méter mélyen.
Kell lennie egy negyediknek is. Egyetlen SS-csapat sem állna három emberből. Valahol a szerteágazó csatornahálózatban, mely keresztülszelte a sivatagot, mint egy sorozat csipkézett villámcsapás, Laura még mindig menekült az utolsó gyilkos elől.
A mederfalon Stefan talált egy mélyedést, amit láthatólag már használtak; letépte magáról a könyvekkel teli hátizsákját, és a mélyedés aljába ereszkedett. Mindeközben a háta nekidörzsölődött a földnek, és forró fájdalom öntötte el a félig gyógyult kimeneti sebet. A lejtő végén, amikor felállt, enyhe szédülés lett rajta úrrá és epét érzett a torkában.
Valahol a labirintus keleti felében géppuskaropogás hallatszott.

Laura megállt egy új elágazás bejáratánál, és intett Chrisnek hogy maradjon csendben.
Száján keresztül lélegezve az utolsó gyilkosra várt, hogy beforduljon a saroknál a csatornába, amiből ők épp most jöttek ki. Még a puha talajon is hallhatóak voltak az üldöző férfi sietős léptei.
Laura kihajolt, hogy lelője. De a férfi most már nagyon éber volt; összegörnyedve haladt, és intenzív tempóban futott. Amikor a lövések felfedték számára Laura hollétét, keresztülment a csatornán és elbújt ugyanannak az elágazásnak a falánál, ahol Laura új medre kezdődött, ezért Laura csak akkor találhatja el, ha kilép a mélyedés közepébe, ahol a férfi várakozott.
Az igazság az, hogy Laura megpróbálkozott a lövéssel, de mikor kieresztett egy sorozatot, az kevesebb mint egy másodperc alatt véget ért. Az Uzi kiköpte a benne lévő utolsó tíz-tizenkét golyót, és cserbenhagyta őt.
Klietmann hallotta, hogy az Uzi kifogyott. Kilesett a mélyedésből, amiben elbújt a meder falában, és látta, hogy Laura eldobja a fegyvert. A nő eltűnt a csatorna szájában, ott, ahonnan eddig rálőtt.
Klietmann végiggondolta, hogy mit látott a Buick ülésén a sivatagban: egy 38-as revolver hevert a vezetőülésen. Feltételezte, hogy a nőnek sietségében nem volt ideje arra, hogy megragadja azt is, amikor kivette a rejtélyes kannát a csomagtartóból, vagy megfeledkezett a pisztolyról.
Tehát két Uzija volt, melyek mindegyike kifogyott már. Lehet, hogy két revolvere volt, és csak az egyiket hagyta a kocsiban?
Klietmann úgy gondolta, nem. A két automata fegyvernek volt értelme, mert azokkal messzire lehetett lőni, és mindenféle körülmények között használhatóak voltak. De, hacsak nem mesterlövésszel állt szemben, egy revolvernek nem sok haszna lett volna, kivéve egészen közelről, ahonnan mindössze hat lövésre lenne szüksége, mielőtt végezne az ellenfelével vagy meghalna a kezeitől. Egy második revolver fölösleges lenne.
Ami azt jelenti, hogy önvédelemre van neki – mije? Az a kanna? Nem nézett ki másnak, mint egy tűzoltó készüléknek.
Laura nyomába eredt.

Az újabb elágazás keskenyebb volt, mint az előző, éppen annyival, mint amennyivel az a főcsatornánál. Hét és fél méter mély és mindössze három méter széles volt a szájánál, de egyre keskenyebb lett és fele szélességűre csökkent, ahogy keresztülvágott a sivatagon. Száz méter múlva véget is ért.
A csatorna végénél Laura kijárat után kutatott. Két oldalon a falak túl meredekek, lágyak és porhanyósak voltak ahhoz, hogy könnyedén fel lehessen mászni rajtuk, de a mögöttük lévő fal enyhébb szögben lejtett, és tele volt tűzdelve bokrokkal, amelyekbe kapaszkodni lehetett. Laura azonban tudta, hogy csupán félútig érnének az emelkedőn, amikor az üldözőjük rájuk találna; az emelkedőn fogódzkodva könnyű célpont lennének.
Ez volt az a pillanat, ahol be kellett vetnie az utolsó eszközét.
Ennek a hatalmas, természet vájta gödörnek az alján sarokba szorítva felnézett a kék ég négyszögletű szeletére, és azt gondolta, hogy olyan ez, mintha egy hatalmas sír mélyén lennének, egy temetőben, ahol csak óriásokat temetnek el.
A végzet küzd, hogy véghezvigye, amit eltervezett.
Előretolta maga előtt Christ a "zsákutcában" végződő mederben. Visszafelé valamivel több mint egy méteren keresztül ellátott a másfél méter széles csatornában addig a pontig, ahol a meder balra fordult. Ebben a kanyarban fog megjelenni az üldözőjük egy-két percen belül.
Térdre ereszkedett a Vexxonos kannával, és le akarta tépni a biztonsági zsinórt a kézi fogantyúról. De a zsinórt nem csak egyszerűen keresztülfűzték a fogón; többször megsérülhetett, és visszahegesztették. Nem lehetett kitekerni; el kellett volna vágni, és Lauránál nem volt semmilyen vágó eszköz.
Talán egy kő. Egy éles kő talán elvágná a zsinórt, ha elégszer végighúzná rajta.
– Szerezz nekem egy követ! – mondta Laura sürgetően a mögötte álló fiúnak. – Olyat, aminek durva, éles széle van.
Amíg Chris a puha hordalékföldet kutatta, amelyet a víz a sivatagból mosott alá, hogy egy megfelelő kődarabot találjon, Laura az automata időzítőt vizsgálta a kannán, amely egy másik módja volt a gáz kiengedésének. Egyszerű szerkezet volt: egy forgó tárcsa, percekre beosztva; ha az ember húsz percre akarta beállítani, csak el kellett tekernie addig, ameddig a húszas szám egy vonalba nem került a tárcsa szélén lévő piros vonallal; ha megnyomták a tárcsa közepén lévő gombot, a visszaszámlálás megkezdődött.
A baj az volt, hogy az időzítőt nem lehetett öt percnél rövidebb időre állítani. A fegyveres férfi ennél hamarabb a nyomukba ér.
Mindazonáltal Laura eltekerte a tárcsát az ötösig, és a visszaszámláló elkezdett számolni.
– Itt van, mami – szólt Chris, átnyújtva Laurának egy követ, amely elég éles volt ahhoz, hogy esetleg hasznát vegyék.
Bár a számláló ketyegett, Laura nekilátott az erősen lehegesztett drótot püfölni, amely megakadályozta a palack kézi irányítását. Minden másodpercben felnézett, hogy lássa, a fegyveres férfi nem talált-e még rájuk, de a szűkös mederben nem volt mozgás.

Stefan követte a lábnyomokat a meder puha talajában. Ötlete sem volt, milyen messze lehet lemaradva Lauráéktól. Csak néhány perces előnnyel indultak, de valószínűleg gyorsabban mozogtak, mint ő, akit lelassított a vállában lüktető fájdalom, a kimerültség és a szédülés.
Letekerte a hangtompítót a pisztolyról, elhajította, és az övébe dugta a fegyvert. Két kézzel fogta az Uzit, készenlétben tartva maga előtt.

Klietmann megszabadult a napszemüvegétől, mert a meder alját sok helyen árnyék borította, főleg ahogy a szűkösebb elágazások felé mozogtak, ahol a falak összébb értek és kevesebb napfényt eresztettek be. Cipője telemente homokkal, és nem volt benne könnyebb lépkedni itt sem, mint fent a sivatagban. Végül megállt, lerúgta, lehúzta a zokniját, és mezítláb ment tovább, ami sokat könnyített az előrehaladásán.
Nem érte utol a nőt és a fiút olyan gyorsan, mint remélte, részben a cipője miatt, amitől végül meg is szabadult, de főleg, mert minden lépésnél oldalra is figyelnie kellett. Látta és hallotta a villámlást és a dörgést; tudta, hogy Krieger visszatért. Nagyobb valószínűséggel, mint hogy Klietmann üldözte a nőt és a fiút, Stefan az ő nyomába eredt. Nem szándékozott zsákmányul esni ennek a tigrisnek.

Az időzítő két percet már előrehaladt.
Laura majdnem ugyanennyi ideje kalapálta a drótot, kezdetben a kővel, amit Chris talált, aztán egy másikkal, amikor az első szétmorzsolódott az ujjai között. A kormány nem tudott olyan postabélyeget kitalálni, ami a borítékon is marad, nem tudott olyan háborús tankot építeni, ami képes átkelni a folyón minden alkalommal, nem tudta a környezetet megóvni vagy a szegénységet megszüntetni, de azt hétszentség hogy tudta, hogyan kell átvághatatlan drótot készíteni; ez a drót biztos valami varázslatos anyagból készült, amit eredetileg légi csatákhoz fejlesztettek ki, de aminek újabb hadászati használatát is felfedezték végül; ez volt az a drót, amit isten is használna, hogy a világot tartó rogyadozó oszlopokat megerősítse.
Az ujjai elzsibbadtak, a második kődarabot az ujjából kiserkenő vér festette pirosra, és csak a drótrostok felét sikerült elvágnia, amikor a mezítlábas, fekete nadrágos, fehér inges férfi megjelent a kanyarban, a keskeny elágazásban, hat méterre tőlük.

Klietmann óvatosan közeledett feléjük, azon tanakodva, vajon mit babrál a nő ilyen buzgón a tűzoltó készüléken. Tényleg azt gondolja, hogy egy adag poroltóhab eltántorítja őt, és ezzel megóvja magukat a géppuskagolyótól?
Vagy a készülék nem is az, aminek látszik? Mióta két órával ezelőtt megérkeztek Palm Springs-be, már számtalan olyan dologgal találkozott, ami nem az volt, aminek látszott. A piros vonal nem SÜRGŐSSÉGI PARKOLÁS-ra kijelölt helyet jelzett, ahogy gondolta, hanem PARKOLNI TILOS jel volt. Ki tudhatta volna? És ki tudhat bármit is biztosan erről a tartályról, amivel a nő ennyire küszködik?
Laura felnézett a férfira, majd azonnal tovább dolgozott a kanna fogantyúján.
Klietmann óvatosan lépdelt előre a szűkös meder falának mentén, ami most ahhoz sem volt elég széles, hogy két ember székében elférjen egymás mellett. Nem ment volna közelebb Laurához, ha látja a fiút. Ha viszont a nő eldugta a gyereket valami mélyedésben, kényszerítenie kell, hogy fedje fel a hollétét, hiszen úgy szólt a parancs, hogy mindegyiküket ölje meg – Kriegert, a fiút és a nőt. Nem gondolta, hogy a fiú veszélyt jelenthetne a Birodalomra, de nem volt feladata, hogy megkérdőjelezze a kapott parancsot.

Stefan talált egy elhajított pár cipőt és egy pár homokkal borított zoknit. Korábban egy napszemüveget talált.
Még soha nem volt olyan férfi nyomában ezelőtt, aki levetkőzött miközben menekült, és először talált ebben valami mókásat. De aztán a Laura Shane regényeiben megfestett világra gondolt, melyben a tragédia és a komédia elvegyül, a világra, melyben a szörnyűségek sokszor egy nevetés kellős közepén következnek be; ezért hirtelen megrémült a zokni és a cipő láttán, mert azok viccesek voltak; az az őrült ötlete támadt, hogyha nevet, az előidézi Laura és Chris halálát.
És ha ezúttal is meghalnak, nem fogja tudni őket megmenteni azzal, hogy visszamegy az időben és küld nekik egy újabb üzenetet, korábbra, mint ezt az üvegcsébe tett üzenetet küldte, mert a maradék idő erre a hőstettre csupán öt másodperc volt. Még egy IBM számítógéppel sem tudna ennél kisebbre aprózni egy hajszálat.
A mezítlábas férfi nyomai a homokban egy elágazás szájához vezettek. Bár félig gyógyult sebe a vállán izzadtságcseppeket csalt a homlokára, és szédült tőle, Stefan követte a nyomokat, mint Robinson Crusoe Pénteket, de nagyobb rettegéssel a szívében.

Laura egyre növekvő aggodalommal figyelte a náci gyilkost, ahogy feléjük közeledik a keleti folyosó árnyai között. A férfi ráfogta az Uziját, de valamiért nem lőtt azonnal. Laura kihasználta e váratlan kegyelmi időszakot, hogy továbbra is szüntelenül csapkodja a Vexxonos kanna ravaszán lévő biztonsági drótot.
Még ezen körülmények között is reménykedett, főleg az egyik regényében leírt mondatra gondolva, amely egy pillanattal ezelőtt jutott az eszébe: A tragédia és kétségbeesés közepén, amikor mintha végtelen éj szállt volna le, reményt lelhetünk, ha rájövünk, hogy az éjszakát nem újabb éjszaka követi, hogy az éjjel után nappal jön, hogy a sötétség mindig utat enged a fénynek, és hogy a halál csak a teremtés felét irányítja, a másik fele az élet uralma alá tartozik.
Már csak másfél méterre tőle, a gyilkos megszólalt:
– Hol van a fiú? A fiú. Hol van a fiú?
Laura érezte a háta mögött Christ összekuporodni közötte és a zsákutca fala között. Azon töprengett, vajon a teste felfogja-e a golyókat és megvédi-e Christ a lövésektől, és hogy miután megölte, a férfi vajon elmenne-e anélkül, hogy észrevenné Christ.
Az időzítő ketyegett a kannán. Ideggáz ömlött ki belőle a barack édes illatát árasztva, és limonádé és romlott tej undorító ízének keverékével telítve be a levegőt.

Klietmann nem látott semmit kiáramlani a kannából, de hallotta: mint egy dühödt kígyókórus.
Egy pillanattal később azt érezte, mintha valaki a testének középső részéhez nyúlt volna, megragadja a gyomrát és kitépi. Előrehajolt, majd erősen hányt maga elé a földre és a mezítelen lábaira. Egy fájdalmas villanással, mely elfeketítette szemgolyói hátsó felét, valami mintha a testüregeibe ömlött volna, és vér özönlött az orrából. Ahogy a meder fenekére esett, reflexszerűen meghúzta az Uzit; tudatában annak, hogy meg fog halni és elveszti minden uralmát maga felett, mintegy végakaratként igyekezett az oldalára esni, arccal a nő felé, hogy az utolsó géppuskatűzzel magával vigye a nőt.

Nem sokkal azután, hogy belépett a legszűkebb csatornába, oda ahol a falak mintha összeértek volna, ahelyett hogy az égbolt felé nyújtóznának, Stefan fegyverropogást hallott a közelben, ezért még jobban szedte a lábát. Sokszor megbotlott és nekiesett a földfalaknak, de ment előre a zsákutcaszerű folyosón, ahol végül meglátta a Vexxon-mérgezésben meghalt SS-tisztet.
A testen túl Laura ült, terpeszbe tett lábbal, combjai között a gázpalackkal, amit véres kezével ölelt. A feje lelógott, álla a mellkasán, és olyan mozdulatlannak és élettelennek tűnt, mint egy rongybaba.
– Laura, ne! – kiáltott Stefan, olyan hangon, ami alig hasonlított a sajátjához. – Ne, ne!
Laura felemelte a fejét és ráhunyorgott, megremegett, majd végül egy apró mosoly is megjelent az arcán. Él.
– Chris – szólt Stefan, keresztüllépve a halott férfin. – Hol van Chris?
Laura arrébb tolta a Vexxonos kannát, és félrehajolt az egyik oldalra. Chris kilesett a fekete résből Laura mögül, és megszólalt:
– Mr. Krieger rendben vagy? Nagyon szarul nézel ki. Bocs, mami, de tényleg.
Első alkalommal a több mint húsz év alatt – vagy első alkalommal a több mint hatvanöt év alatt, ha azokat az éveket is számoljuk, amelyeket átugrott, hogy Laurával élhessen az ő idejében – Stefan Krieger sírt. Meglepték saját könnyei, mert azt hitte, eddigi élete a Harmadik Birodalomban képtelenné tette arra, hogy akárkiért vagy akármiért sírjon. És ami még meglepőbb volt, hogy ezek az első könnyek az öröm könnyei voltak.

Hetedik fejezet

Ezentúl

1.

Több mint egy órával később, amikor a rendőrség észak felé tartott a járőrt ért gépfegyveres támadás helyszínétől a 111-es út mentén, amikor megtalálták a golyólyuggatta Toyotát és vért láttak a vízgyűjtő szélét fedő homokban, amikor látták az üres tárú Uzit és végül amikor látták Laurát és Christ kifelé mászni a csatornából a Nissan rendszámtáblájával felszerelt Buick közelében, arra számítottak, hogy a közvetlen közelben hullák sokasága van szétszórva, és nem kellett csalódniuk. Az első három a közeli meder aljában feküdt, míg a negyedik egy távolabbi leágazásban, ahova a kimerült nő vezette őket.
Az elkövetkező napokban Laura látszólag tökéletesen együttműködött a helyi, állami és szövetségi hatóságokkal – bár egyik sem hitte, hogy az igazat mondja. A kábítószer-kereskedők, akik megölték a férjét egy évvel ezelőtt, végül bérgyilkosokat küldtek a nyomába, állította Laura, mert attól féltek, hogy azonosítja és ezzel feladja őket. Olyan erővel támadtak rá a Big Bear-i házában és olyan kérlelhetetlenek voltak, hogy menekülnie kellett, és azért nem ment a rendőrségre, mert nem hitte, hogy a hatóságok képesek őt és a fiát megfelelő védelemben részesíteni. Tizenöt napja menekült a fegyveres támadás óta, mely január 10-e éjjelén érte őket, pontosan egy évvel a férje halála után; az összes óvintézkedés ellenére, amit tett, a bérgyilkosok megtalálták őt Palm Springsben, üldözték őt a 111-es úton, lekényszerítették az útról a sivatagba, és gyalog a meder aljába kergették, ahol végül elkapta őket.
Ez a történet – hogy egyetlen nő kivégez négy jól kiképzett bérgyilkost, plusz legalább egyet, akinek a fejét Brenkshaw háza mögött megtalálták – hihetetlen lett volna, ha Laura nem bizonyul mesterlövésznek, számos harcművészeti fogás tudójának és egy illegális fegyverarzenál tulajdonosának, a harmadik világ számos országának irigységére. A kihallgatás alatt, amikor próbáltak fényt deríteni arra, hogyan jutott az átalakított Uzikhoz és a hadsereg által szigorúan őrzött ideggázhoz, Laura így szólt:
– Én regényeket írok. A munkám része, hogy kutatásokat végezzek. Megtanultam, hogyan tudjak meg bármit bármiről, ami érdekel, és hogyan szerezzek be bármit, amire szükségem van.
Aztán feladta nekik Fat Jacket, és a pizzázóban tartott razzia során mindent úgy találtak, ahogy Laura állította.
– Nem haragszom rá – nyilatkozta Fat Jack a sajtónak, amikor letartóztatták. – Nem tartozik nekem semmivel. Semelyikünk nem tartozik semmivel senkinek, amivel nem akarunk tartozni. Én anarchista vagyok. Szeretem az olyanokat, mint ő. Mindemellett pedig nem fognak tudni börtönbe küldeni. Túl kövér vagyok, és meghalnék a börtönben, ami túlságosan kegyetlen büntetés lenne.
Laura nem volt hajlandó megmondani a férfi nevét, akit Carter Brenkshaw-hoz vitt január 11-én hajnalban, a férfiét, akinek a lőtt sebét ellátta az orvos. Csak annyit mondott, hogy a férfi egy jó barátja, aki éppen nála volt a Big Bear-i házban, amikor a bérgyilkosok rájuk támadtak. A férfi, állította Laura, csak egy ártatlan szemlélője a történéseknek, akinek összetörne a lelke, ha bevonnák ebbe a mocskos ügybe, és azt is hozzátette, hogy a férfi nős és neki viszonya volt vele. Egész jól gyógyul a lőtt sebe, de elég volt neki a szenvedésből.
A hatóságok számos módszerrel igyekeztek kiszedni Laurából a névtelen szeretője nevét, de Laura nem adta be a derekát, és minden módszert nem alkalmazhattak, főleg mióta Laura megengedhette magának a legjobb ügyvédet. A hatóságok egy percig nem hitték, hogy a titokzatos férfi Laura szeretője lenne. Kevés kutakodásra volt szükség ahhoz, hogy kiderítsék, férjével, aki egy éve halt meg, szokatlanul szoros kapcsolata volt és hogy nem tette még túl magát teljesen az elvesztésén, amely tények bárkit meggyőztek volna arról, hogy ne higgyék az állítást, miszerint Laura Danny Packard árnyékában titkos kapcsolatot folytat.
Nem, azt nem tudta megmagyarázni, hogy miért nem volt egyetlen gengszternél sem semmilyen azonosító, vagy hogy miért voltak egyforma öltözetben, sőt azt sem, hogy miért nem saját autóval voltak, ahelyett hogy el kelljen lopniuk két idős hölgy kocsiját, sem azt, hogy miért estek pánikba és ölték meg Palm Springsben a rendőrt. Két holttest alhasán szorosra húzott sérvkötő nyomához hasonló nyomot találtak, bár egyikükön sem volt ilyesmi, és erről sem tudott Laura semmit. Ki tudja, mondta Laura, hogy milyen indokok vezérelnek valakit antiszociális tettek elkövetésére? Ez rejtély, amit a legjobb kriminológus vagy szociológus sem tud tökéletesen megmagyarázni. És ha ezek a szakértők sem tudnak fényt deríteni az ilyen jellegű szociopatológiás viselkedés legmélyebb és legigazabb indítékaira, hogyan várhatnák el tőle, hogy ezt a sokkal érdektelenebb, de egyúttal sokkal bizarrabb rejtélyt megoldja, hogy miért tűntek el a sérvkötők. Amikor a hölgyet hallgatta, akitől a Toyotát lopták, és aki állította, hogy a gengszterek angyalok voltak, Laura Shane egyértelmű érdeklődést tanúsított, sőt lenyűgözték a hallottak, de utána azért megkérdezte a rendőröket, hogy minden őrült fantáziálását végig kell-e hallgatnia, akit a vele történtek kicsit is érdekelnek.
Laura gránitból volt.
Laura vasból volt.
Laura acélból volt.
Nem lehetett megtörni. A hatóságok kitartóan "kalapálták", olyan erővel, ahogy Héphaisztosz isten forgatta a kalapácsát, de nem jártak eredménnyel. Sok nap elteltével már mérgesek voltak rá. Sok hét után már nagyon feldühödtek. Három hónap elteltével már meg akarták büntetni, amiért nem reszket félelmében a hatalmuktól. Hat hónap múlva kimerültek. Tíz hónap után unták már a dolgot. Egy év után már kényszerítették magukat, hogy elfelejtsék.
Időközben persze rendszeresen foglalkoztak a fiával, Chrisszel mint Laura gyenge pontjával. Őt nem akarták úgy megtörni, mint Laurát, hanem ehelyett tettetett szeretettel voltak iránta, és csalafintasággal, csalárdsággal, szemfényvesztéssel próbálták rávenni arra, hogy felfedje azokat a titkokat, amelyekre az anyja nem volt hajlandó. De amikor az eltűnt, sebesült férfiról kérdezték, Chris Indiana Jonesról és Luké Skywalkerről beszélt nekik, és Han Solóról. Ha próbáltak kikönyörögni belőle néhány részletet a vízgyűjtőben történtekről, Chris Tommy Toadról mesélt, a királynő alattvalójáról, aki szobát bérelt náluk. Amikor pedig legalább utalásokat akartak hallani Christől arról, hogy ő és az anyja hol bújtak meg – és mit csináltak – a január 10-e és 25-e közötti tizenhat napban, a fiú így válaszolt:
– Végigaludtam az egészet, kómában voltam, azt hiszem maláriám volt vagy mocsárlázam, tudják, és most amnéziám van, mint a prérifarkasnak, akit egyszer a Gyalogkakukk megtréfált, és a saját fejére ejtett egy szikladarabot.
Végül már idegesen attól, hogy képtelenek megérteni a lényeget, még ezt mondta:
– Nézzék, ez egy családi ügy. Nem tudják mi az a családi ügy? Csak a mamámmal beszélhetek erről a dologról, és senki másnak nincs köze hozzá. Ha családi ügyről egy idegennel kezdesz beszélni, akkor hamarosan azt sem fogod tudni, hogy hova menj haza.
Hogy még jobban megnehezítse a hatóságok dolgát, Laura Shane nyilvánosan bocsánatot kért mindenkitől, akitől elvette, vagy akiknek kárt tett a tulajdonában, mialatt a bérgyilkosok elől menekült, akik a fia és az ő életére törtek. A családnak, akiktől a Buickot lopta, egy Cadillacet adott ajándékba. A férfinak, akinek a Nissanjáról levette a rendszámtáblát, egy új Nissant ajándékozott. Minden esetben kárpótolta a veszteséget szenvedőket, és mindenhol új barátokra tett szert. Régebbi könyveit újra kiadták, és néhány közülük ismét megjelent a bestsellerlistán, évekkel az első sikerük után. A legnagyobb filmstúdiók versengtek a könyveiből készülő filmek jogaiért, amelyeket eddig még nem adtak el. Pletykák jártak körbe, amiket valószínűleg a saját ügynöke terjesztett, de amelyek nagy eséllyel igaznak bizonyultak, és ezek a szóbeszédek olyan hatással voltak, hogy a könyvkiadók szinte könyörögtek azért, hogy a rekordnagyságú előleget kifizessék a következő regényéért.

2.

Ez alatt az év alatt Stefan Kriegernek szörnyen hiányzott Laura és Chris, de a Thelmáék Beverly Hills-i házában azért nem volt olyan nehéz az élet. A szállás kitűnő volt; az ételek kiválóak; Jason élvezettel tanítgatta a különböző filmes trükkökre az otthoni kis stúdiójában; és Thelma szokása szerint állandóan szórakoztató volt.
– Ide figyelj, Krieger – mondta egy nyári napon a medence mellett. – Lehet hogy szívesebben lennél velük, talán kezd eleged lenni abból, hogy itt bujkálsz, de gondolj a másik lehetőségre. Ottragadhattál volna a saját idődben, ahol még nem volt műanyag szemeteszsák, Day-Glo alsónadrág, nem voltak Thelma Ackerson-filmek vagy szappanoperák ismétlései. Csak számolj utána mennyi előnye van annak, hogy e megvilágosodott korba csöppentél.
– Csak... – Stefan egy ideig Thelmát nézte a klórszagú vízen megcsillanó napsugarakban. – Nos, tudod, attól félek, hogy ez alatt az egy év alatt, míg távol vagyunk egymástól, elvesztem a maradék esélyemet is arra, hogy megnyerjem Laurát.
– Nem nyerheted meg őt, különben sem, herr Krieger. Ő nem egy müzlistál, akit csak úgy meg lehet nyerni. Egy olyan nőt, mint Laura, nem lehet megnyerni. Ő dönti el, hogy mikor akarja odaadni a szívét, és kész.
– Nem biztatsz túlságosan.
– Az nem feladatom...
– Tudom...
– ...a feladatom...
– ...igen, igen...
– ...a komédiázás. Bár a lenyűgöző külsőmmel valószínűleg legalább ilyen sikeres lennék utazó lotyóként is, különösen távoli erdészlakoknál.
Karácsonykor Laura és Chris meglátogatták Gaineséket, és Laura új személyazonosságot ajándékozott Stefannak. Bár komoly megfigyelés alatt tartották az év nagy részében, kiskapukon keresztül sikerült jogosítványt, egészségbiztosítási kártyát, hitelkártyát és útlevelet szereznie Stefan Krieger nevére.
Karácsony reggelén nyújtotta át Stefannak, díszdobozban:
– Mindegyik irat érvényes. A Végtelen folyó című regényemben két szereplő menekülni kényszerül, és szükségük van új személyazonosságra...
– Igen – szólt Stefan –, olvastam. Háromszor is.
– Ugyanazt a könyvet háromszor? – kérdezte Jason.
Mindannyian a karácsonyfa körül ültek, egészségtelen kajákat ettek, kakaót ittak, és Jason még nem volt ilyen vidám ebben az évben.
– Laura, légy óvatos ezzel az emberrel! Szerintem ez egy megszállott.
– Nos, természetesen – mondta Thelma –, nektek, Hollywood-típusoknak mindenki, aki elolvas egy könyvet, még ha csak egyszer is, az vagy egy entellektüel, vagy egy pszichopata. Nos, Laura, hogyan szerezted ezeket a meggyőző külsejű, hamis papírokat?
– Nem hamisak. Igaziak – szólt Chris.
– Így igaz – mondta Laura. – A jogosítványon és az összes többi papíron is ott van a kormányzati pecsét. Amikor a Végtelen folyóhoz végeztem a kutatásokat, kiderítettem hogyan kell jó minőségű, új iratokat szerezni, és rátaláltam erre az érdekes emberre San Franciscóban, aki valóságos iratgyárat vezet egy toplessbár alagsorában...
– Nincs teteje?* – kérdezte Chris.
[*Topless – felül semmi – V. T. megjegyzése.]
Laura megborzolta a fiú haját, és folytatta:
– Egyébként, Stefan, ha jobban belenézel a dobozba, találsz benne néhány bankfüzetet is. Nyitottam neked bankszámlákat az új személyazonosságodhoz a Pacific Banknál és a Great Western Savingsnél.
Stefan megdöbbent.
– Nem fogadhatok el pénzt tőled. Nem...
– Megmentettél a tolókocsitól, többször megmentetted az életem, és én nem adhatok pénzt neked, ha kedvem van? Thelma, mi baja ennek az embernek?
– Hogy férfi – válaszolt Thelma.
– Azt hiszem, ez mindent megmagyaráz.
– Szőrös, neandervölgyi – mondta Thelma –, egyfolytában félőrült a túlzott tesztoszteronszintjétől és emlékek gyötrik a mamutvadászatok elmúlt dicsőségéről – mind ilyenek.
– Férfiak – mondta Laura.
– Férfiak – ismételte Thelma.
Meglepetésére és szinte akarata ellenére Stefan Krieger érezte, hogy a benne lévő sötétség halványulni kezd, és fény kezd beáramlani a szívébe.

A következő év késő februárjában, tizenhárom hónappal a Palm Springs közelében történt drámai események után, Laura azt javasolta Stefannak, hogy lakjon náluk, Chrisszel és vele a Big Bear-i házban. Másnap Stefan már indult is az új sportkocsijával, amit a Laurától kapott pénz egy részéből vett.
A következő hét hónapon át Stefan a vendégszobában aludt. Minden éjszaka. Nem volt szüksége másra. Az hogy velük lehetett napról napra, hogy elfogadták őt, befogadták, elég volt neki egy ideig.
Szeptember közepén, húsz hónappal az után, hogy Stefan megjelent Laura küszöbén egy puskagolyó szakította lyukkal a vállában, Laura az ágyába hívta Stefant. Három nappal ez után Stefan összegyűjtötte a bátorságát, hogy eleget tegyen e meghívásnak.

3.

Abban az évben, amikor Chris tizenkét éves lett, Jason és Thelma vettek egy házat Monasteryben, ami a világ leggyönyörűbb partszakaszára nézett, és ragaszkodtak hozzá, hogy Laura, Stefan és Chris meglátogassák őket augusztusban, amikor mindketten két film közötti pihenésüket töltötték. A Monastery-félszigeten hűvösek és ködösek voltak a reggelek, a nappalok melegek és tiszták, az éjszakák pedig egyenesen fagyosak az évszaktól függetlenül, és az időjárás ezen változásainak menete frissítő hatással volt az emberre.
A hónap második péntekén Stefan és Chris sétálni indultak a partra Jasonnel. A sziklákon, nem messze a parttól, fókák napfürdőztek és hangosan csaholtak. Turisták autói parkoltak egymás hegyén-hátán a parthoz vezető út mentén; a homokos partra sétáltak, hogy a napimádó fókákat fényképezőgépeikkel megörökítsék.
– Évről évre – mondta Jason – egyre több a külföldi turista. Ez egy rendszeres invázió. És ahogy látjátok, a legtöbbjük japán, német vagy orosz. Kevesebb mint fél évszázaddal ezelőtt a történelem legnagyobb háborúját vívtuk mindhárom nemzet ellen, és most mindegyik vagyonosabb, mint mi. A japánok a híradástechnikai cikkeikkel és az autóikkal, az oroszok autóikkal és számítógépeikkel, a németek mindenféle minőségi gépekkel és a kocsijaikkal... Istenemre, Stefan, azt hiszem az amerikaiak gyakran jobban bánnak a hajdanvolt ellenségeikkel, mint a régi barátaikkal.
Stefan megállt, hogy megcsodálja a fókákat, amelyeket a turisták bámultak, és eszébe jutott a hiba, amit a Winston Churchill-lel való beszélgetés közben elkövetett: De legalább egy dolgot mondjon meg nekem. Megöl a kíváncsiság. Lássuk csak... nos, például, mi lesz a szovjetekkel a háború után?
Az öreg róka olyan természetességgel beszélt, mintha a kérdés csak véletlenül jutott volna eszébe, mintha ezzel az erővel kérdezhette volna azt is, hogy milyen lesz a férfiöltönyök szabása a jövőben, pedig valójában a kérdést már előre kitalálta, és a válasz nagyon is érdekelte őt. Felhasználva azt, amit Stefan mondott neki, Churchill arra buzdította a szövetséges államokat, hogy tovább harcoljanak Európában, miután legyőzték a németeket. A szovjetek kelet-európai földfoglalására hivatkozva a szovjetek ellen fordultak a többi szövetséges állammal, visszakergették őket az anyaföldjükre, és végül teljes vereséget mértek rájuk; igazából a németekkel vívott harc egésze folyamán a szovjeteket az Egyesült Államok látta el fegyverrel és élelemmel, és amikor megvonták tőlük ezt a támogatást, hónapok alatt összeomlott a Szovjetunió. Végül is már kimerültek a harcban, régi szövetségesük, Hitler oldalán. Most a világ teljesen különbözött attól, amit a végzet eleve eltervezett, és mindez azért, mert Stefan válaszolt Churchill egy kérdésére.
Nem úgy, mint Jason, Thelma, Laura vagy Chris, Stefan időnkívüli ember volt, egy ember, akinek ez a kor nem volt eltervezett otthona; ezek az évek a nagy háborúk óta a jövőjét jelentették, míg ugyanezek az évek ezeknek az embereknek a múltat; ezért fel tudta idézni mindazt a jövőt, ami valaha volt és azt, ami most következik, hogy átvegye a helyét a réginek. Ők azonban csak ezt a világot ismerték, melyben egyetlen nagyhatalom sem volt ellenséges egymás ellen, ahol nem vártak hatalmas nukleárisfegyver-készletek a bevetésre, ahol még Oroszországban is virágzott a demokrácia, ahol jólét volt és béke.
A végzet küzd, hogy véghezvigye, amit eltervezett. De néha, szerencsére, nem jár sikerrel.

Laura és Thelma a teraszon maradtak a hintaszékekben, onnan nézték férfitársaikat, ahogy a partra sétálnak, aztán észak felé a part mentén, látótávolságon kívülre.
– Boldog vagy vele, Shane?
– Ő egy melankolikus ember.
– De kedves.
– Soha nem lesz belőle Danny.
– De Danny meghalt.
Laura bólintott. Hintáztak.
– Azt mondja, hogy én megváltottam őt – mondta Laura.
– Úgy érted, mint a banki váltókat?
Végül Laura így szólt:
– Szerelmes vagyok belé.
– Tudom.
– Soha nem gondoltam volna, hogy... újra. Úgy értem, hogy szeretni fogok valakit így.
– Hogyan, Shane? Valami új perverzióról beszélsz? A harmincas éveidnek a vége felé jársz, Shane; nemsokára negyven leszel, szóval nem lenne itt az ideje, hogy visszafogd a libidódat?
– Javíthatatlan vagy.
– Igyekszem.
– És veled mi van, Thelma? Te boldog vagy? Thelma megütögette a nagy pocakját. Hét hónapos terhes volt.
– Nagyon boldog, Shane. Mondtam már, hogy talán ikrek lesznek?
– Mondtad.
– Ikrek – mondta Thelma, mintha szörnyülködött volna. – Gondolj bele, milyen boldog lett volna Ruthie miattam.
Ikrek.
A végzet küzd, hogy véghezvigye, amit eltervezett, gondolta Laura. És néha, szerencsére, sikerül neki.
Egy ideig baráti csendben ültek, belélegezve az egészséges tengeri levegőt és a szél zúgását hallgatva, ahogy megborzolja a Monastery-i fenyők és ciprusok ágait. Egy idő után Thelma szólalt meg:
– Emlékszel, amikor meglátogattalak a hegyi házadban, és te éppen lőgyakorlatokat végeztél?
– Emlékszem.
– Szétlőtted azokat a papírból készült emberalakokat. Vicsorogtál az egész világra, és fegyvereket dugdostál a házban mindenhol. Azon a napon azt mondtad nekem, hogy kibírod, akármit is hoz számodra a sors, de hogy nem csak elviseled, hanem harcolni fogsz, hogy megvedd magatokat. Azon a napon nagyon dühös és keserű voltál, Shane.
– Igen.
– Most már tudom, hogy még mindig egy tűrő vagy. És hogy harcos is vagy. A világ még mindig tele van tragédiákkal és halállal. És mindezek ellenére már mégsem vagy keserű.
– Nem.
– Mi a titkod?
– Csak megtanultam a harmadik fontos leckét. Ennyi az egész. Gyerekként megtanultam tűrni. Miután megölték Dannyt, megtanultam harcolni. Még mindig tűrök és harcolok, de megtanultam elfogadni is. A végzet létezik.
– Keleti-misztikus-transzcendentális baromságnak hangzik, Shane. Jézusom! A végzet létezik. Legközelebb azt fogod mondani, hogy énekeljek el egy mantrát és vegyem szemügyre a köldökömet.
– Így, ikrekkel a hasadban – mondta Laura –, nem is látod a köldöködet.
– Oh, már hogyne látnám. Csak be kell állítani a tükröket.
Laura nevetett.
– Szeretlek, Thelma.
– Én is szeretlek. Hintáztak és hintáztak.
A parton közeledett a dagály.